Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

У вересні 2021 року представник позивача - адвокат Біленкський Андрій Григорович, діючи від імені та в інтересах [PERSON] , звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 10.11.2000 року позивач та відповідач уклали договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, будівлями за адресою: [ADDRESS] та земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку площею 0,10 га, а також договір купівлі-продажу земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства площею 0,05 га, що розташованої за цією ж адресою. Зазначив, що договір-купівлі-продажу житлового будинку був посвідчений державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 1-1879, а право власності на будинок було зареєстровано в РКП "Новоодеське районне бюро технічної інвентаризації" від 27.11.2000 року. Позивач вважає, що зміст домовленості між сторонами договору передбачав, що до набувача перейшло право власності і на земельну ділянку площею 0,10 га, призначену для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] , а тому посилаючись на ст. 120 Земельного кодексу України, просив суд про визнання за [PERSON] права власності на зазначену земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0,10 га. Ухвалою суду від 23.09.221 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] надав до суду письмову заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив про їх задоволення. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явилася, своїм правом на подання відзиву не скористалася, жодних заяв чи клопотань до суду не подавала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи та оцінивши досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 10.11.2000 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , та розміщений на земельній ділянці розміром 1000 кв.м., право власності на яку згідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 27.03.1998 року належить [PERSON] . Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори 10.11.2000 р. за № 1-1879. Позивач зареєстрував своє право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] в Вознесенському бюро технічної інвентаризації 27.11.2000 року, що підтверджується відповідним реєстровим написом № 3283. Крім того, 10.11.2000 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, розміром 500 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] , яка згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 27.03.1998 року, який було посвідчено державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори за № 1-1881. Згідно Державного акту на право власності на землю, виданого 27.03.1998 року на ім`я [PERSON] , на підставі рішення виконкому Новоодеської міської ради народних депутатів № 57 від 11.03.1998 року [PERSON] передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку - 0,10 га та для ведення особистого підсобного господарства - 0,05 га. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Перехід права власності на земельну ділянку при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, визначається на підставі цивільно-правових угод (частина перша статті 120 ЗК України). Встановлено, що при переході права власності на житловий будинок, питання щодо набуття позивачем права власності на земельну ділянку, яка призначена для обслуговування житлового будинку, окремо не вирішувалось. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-253цс16, за змістом статті 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Відповідно до пп. "ґ" п. 18 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Системний аналіз змісту наведених норм ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Враховуючи, вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач, набувши право власності на житловий будинок з господарськими спорудами на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, набув також і право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, надану відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 27.03.1998 року, виданого [PERSON] , на підставі рішення виконкому Новоодеської міської ради № 57 від 11.03.1998 року, яка розташована на території Новоодеської міської ради Миколаївської області.

Outcome: approved