Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

Позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (надалі Банк) звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON], [PERSON], [INFO], в інтересах якого діє [PERSON]; треті особи, що не заявляють самостійних вимог відносно предмету спору на стороні відповідачів - [PERSON], служба у справах дітей Чернівецької міської ради про звернення стягнення, виселення. Мотивують заявлені вимоги тим, що між ПАТ КБ ПриватБанком та [PERSON] було укладено кредитний договір № CVSNG0000016 від 01.03.2007 року останній отримав кредит в розмірі 10000 доларів США з сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11.04% на рік на с уму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27.02. 2017 року. Зазначають, що [PERSON] належним чином не виконував взятих на себе кредитних зобов»язань, внаслідок чого, станом на 12.11. 2013 року в нього утворилася заборгованість 14888,52 долари США, що складається з 11031,88 долара США заборгованості за кредитом; 727,58 долари США заборгованості по процентам за користування кредитом; 103,08 долара США заборгованість по комісії за користування кредитом;, 2289,20 долара США пеня за несвоєчасне виконання зобво»язань за договором та штрафні санкції 31,29 долара США штраф (фіксована частина); 707,49 долара США - штраф (процентна складова). Обгрунтовуючи заявлені вимоги, вказують на те, що в забезпечення виконання зобов»язань за вищенаведеним кредитним договором між ПАТ КБ ПриватБанком та відповідачем [PERSON], 01.03. 2007 року було укладено договір іпотеки № CVSNG0000016, згідно з імовами якого, [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 53,10 м2 житловою площею 34.00 м2, що розташована за адресою [ADDRESS], що належить останній на праві власності відповідно до договору купівлі продажу. Посилаючись на вимоги ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», ст.. 39 цього ж Закону, п. 37 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03. 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», просять в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVSNG0000016 від 01.03.2007 року, в розмірі 19961,33 дол. США - звернути стягнення на квартиру, загальною площею 53.10 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № CVSGA00000016 від 01.03. 2007р.) Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від імені [PERSON],19.03. [INFO], власника вказаної квартири - договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину (договору) купівлі - продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки та виселити [PERSON] і інших зареєстрованих осіб з наведеної вище квартири [ADDRESS]. В квітні 2014 року позивачем ПАТ КБ «ПриватБанком» було надано суду позовну заяву (в новій редакції) до [PERSON], [PERSON], [INFO], в інтересах якого діє [PERSON]; треті особи, що не заявляють самостійних вимог відносно предмету спору на стороні відповідачів - [PERSON], служба у справах дітей Чернівецької міської ради про звернення стягнення, в якій повністю посилаючись на вказані вище обставини, просять в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CVSNG0000016 від 01.03.2007 року, в розмірі 19961,33 дол. США - звернути стягнення на квартиру, загальною площею 53.10 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № CVSGA00000016 від 01.03. 2007р.) Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від імені [PERSON],19.03. [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER]), власника вказаної квартири - договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину (договору) купівлі - продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки та виселити [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. В квітні 2014 року [PERSON] звернулася з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про припинення дії договору майнової поруки іпотечного договору № CVSNG0000016 від 01.03. 2007 року, яка була прийнята судом і об»єднана з первісним позовом до розгляду. Мотивуючи заявлені зустрічні позовні вимоги, Данилова І,М. посилається на те, що дійсно між нею і ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено вказаний вище іпотечний договір на виконання кредитних зобов»язань [PERSON], її колишнього чоловіка, яким кредит у 10.000 доларів США було отримано з сплатою відсотків 11.04% та ним погашався. Зазначає, що до неї, як майнового поручителя жодного листа претензії з Банку про наявність в [PERSON] простроченої заборгованості по кредиту не надходило, а в ході ознайомлення з матеріалами справі дізналася і про те, що між ПАТ КБ ПриватБанком і [PERSON] було укладено ряд додаткових угод, згідно з яким було збільшено обсяг основного зобов»язання та збільшено розмір відсоткової ставки з 11.04% до 13,08% річних без її, як майнового поручителя на те згоди. А, тому, посилаючись на вимоги чинного законодавства, просить припинити дію іпотечного договору від 01.03. 2007 року № CVSNG0000016, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ ПриватБанком посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу № 116. 22.05 2015 року представником, за довіреністю [PERSON] [PERSON] в інтересах останньої до суду було подано заяву про уточнення (збільшення) позовних вимог (за зустрічним позовом), в якій посилаючись на вищенаведені обставини, просить дію іпотечного договору № CVSNG0000016 від 01.03. 2007 року укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ ПриватБанком, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 116 припинити з 05.11. 2008 року. 17 червня 2015 року представником позивача ПАТ КБ ПриватБанком за довіреністю [PERSON] заявлено клопотання з наданням письмової заяви про збільшення позовних вимог на підставі ст.. 31 ЦПК України, в якій посилається на те, що боржник [PERSON] своїх зобов»язань по кредитному договору № CVSNG0000016 від 01.03. 2007 року не виконує, станом на 11.06. 2015 року заборгованість по простроченому кредиту в нього збільшилася і станом вже на 11.06. 2015 року становить 19961,33 долари США, в тому числі: 10917,87 долара США заборгованості за кредитом; 3860,31 долари США заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 592,71 долара США заборгованість по комісії;, 6564,81 долара США пеня за увесь строк дії кредитного договору з врахуванням скороченого строку позовної давності, визначеного ст.. 258 ЦК України (в один рік) сума пені становить 3610,10 долара США та штрафні санкції 31,29 долара США штраф (фіксована частина); 949,05 долара США - штраф (процентна складова). Зазначають, що крім наведеного [PERSON] в період розгляду справи здійснив дві оплати, а саме 11.12. 2013р. в сумі 170 долара США та 11.01. 2014р. в сумі 170 долари США. Вказуючи на вимоги п. 12 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду від 30.03. 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»; на п. 33.4 договору іпотеки № CVSNG0000016 від 01.03. 2007 року, просять В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № СУ8КСА00000016 від 01.03.2007 року, в розмірі 19961,33 дол. США - звернути стягнення на квартиру, загальною площею 53.10 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № CVSGA00000016 від 01.03. 2007р.) Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від імені [PERSON],19.03. [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER]), власника вказаної квартири - договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину (договору) купівлі - продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати та виселити [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ ПриватБанку, за довіреністю [PERSON] заявлені позовні вимоги (в останній редакції від 17.06. 2015 року) підтримано в повному обсязі; в наданих суду поясненнях представник позивача посилалася на обставини, аналогічно викладеним в позові; просить заявлені вимоги задовольнити і в зустрічних вимогах відмовити, вважаючи їх не обгрунтованими та такими, що не грунтуються на законі, повністю підтримавши в наданих поясненнях доводи викладені відносно зустрічного позов в письмових запереченнях. Відповідач [PERSON] та в її інтересах представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги ПАТ КБ ПриватБанку заперечували, просили в їх задоволенні відмовити, в наданих суду поясненнях відповідач посилалася на те, що позовні вимоги Банку не підкріплені належними доказами, а розрахунок заборгованості збільшує обсяг її відповідальності, що тягне за собою припинення договору майнової поруки. Вказує в поясненнях про те, що Банк не довів до відома її, як майнового поручителя про зміну умов кредитного договору та не одержав згоди у вигляді оформленого доповнення, що нотаріально посвідчується на продовження іпотечного договору на нових умовах, що пов'язаних зі збільшенням його відповідальності та терміну майнової поруки, оскільки пунктом 3О іпотечного договору передбачено, що пей договір може бути змінений або доповнений за згодою сторін після нотаріального посвідчення, чого не було виконано по даному договору. Вважає, що позовні вимоги за зустрічним позовом нею заявленим щодо припинення договору іпотеки з 05.11.2008 року (дати збільшення обсягу відповідальності поручителя) є законними та обґрунтованими, просить його задовольнити, так як на сьогоднішній день Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії даного закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов»язань громадянина України (позичальника чи майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об»єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника чи майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири, а отже з врахуванням того, що загальна площа квартири, що предметом іпотеки становить 53,10 м.кв., отже, дія вищевказаного Закону поширюється на правовідносини, що виникли між Банком та [PERSON] та вважає також, що на сьогоднішній день нерухоме житлове майно не може бути примусово стягнуте, остільки чинним законодавством відзначається відсутність передбачених законом підстав для усунення перешкод у здійсненні стягнення на іпотечне майно шляхом примусового виселення мешканців з будинку без надання іншої житлової площі. А, тому просить задовольнити заявлені вимоги за зустрічним позовом, стягнути з Банку судові витрати; а в задоволенні первинного позову ПАТ КБ ПриватБанку відмовити. Аналогічна позиція висловлена в поясненнях і третьою особою, що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору на стороні відповідача [PERSON], який також просив в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ ПриватБанку відмовити, зустрічні вимоги [PERSON] задовольнити. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору на стороні відповідача [PERSON], 29006 року народження за довіреністю [PERSON] просила винести рішення в інтересах дитини, з огляду на вимоги чинного законодавства; пояснила, що до служби у справах дітей Чернівецької міської ради ні [PERSON], ні [PERSON] в інтересах дитини про захист її майнових прав не зверталися. Вивчивши і розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються заявлені вимоги скарги, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, надані сторонами в їх сукупності, у межах заявлених вимог, заслухавши пояснення представника позивача, відповідно щодо первинного позову та зустрічних вимог, пояснення відповідача [PERSON] і в її інтересах представника [PERSON], доводи третьої особи [PERSON]М,, третьої особи представника служби в справах дітей Чернівецької міської ради [PERSON], суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. \~Статтею 1 ЦПК України\~визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно положень ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом належними доказами по справі установлені факти і відповідні правовідносини, зокрема встановлено, що 01.03. 2007 року між позивачем ПАТ КБ ПриватБанком та [PERSON] кредитний договір № CVSNG00000016; останній отримав кредитні кошти в розмірі 10 000,00 доларів США, на термін з 01.03.2007 року по 27.02.2017 року; кредит отриманий на умовах згідно кредитного договору, а саме: з сплатою відсотків за користування кредитом 11,04% річних (а.с. 16 18 т.1). При цьому судом звертається увага, що дружина [PERSON] належним чином була ознайомлена з даним кредитним договором оскільки надала свою згоду на його оформлення (а.с. 18, а.с. 113 115 т.1). Факт отримання кредитних коштів [PERSON] підтверджується заявкою на видачу готівки № 16 від 01.03. 2007 року в сумі 10.000 доларів США (а.с. 106, 149 т.1) та ордер розпорядження № CVSNG00000016 від 27.02. 2007 року на суму 10000 доларів США (а.с. 107,150 т.1). З дослідженої заяви анкети позичальника ( а.с. 118 т.1) [PERSON] вбачається, що останній просив надати йому кредит для споживчих цілей на суму 10.000 доларів США, підписавши при цьому заяву на укладення страхування нерухомості (а.с. 119, 121 т.1) та відповідно договір страхування № CVSNG00000016 від 01.03. 2007р. нерухомого майна (а.с. 120 т.1) і договір № CVSNG00000016 особистого страхування від 01.03. 2007 р. ( а.с. 122 т.1). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № CVSNG00000016від 01.03.2007 року, було укладено між ПАТ КБ Приватбанком і [PERSON] договір іпотеки, нотаріально посвідчений 01.03. 2007 року нотаріусом [PERSON], предметом якого є квартира, що знаходиться у м. Чернівці по вул. Київській за № 27 /1 (а.с. 19 21, 108 - 111 т.1). Даний договір зареєстровано в установленому законом порядку, що вбачається з витягу з Державного реєстру іпотек (а.с. 111 т.1); на спірну квартиру було накладено арешт, про що свідчить [PERSON] з Єдиного реєстру заборон відчуження об»єтів нерухомого майна (а.с. 112 т.1). Крім наведеного в судовому засіданні достовірно установлено, що [PERSON] являється власником спірної квартири [ADDRESS], загальною площею53.10 кв.м., житловою 34.00 кв.м., що стверджується договором купівлі продажу від 05.11. 2004 року ( а.с. 124 т.1); витягами з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 125, 126, 127 т.1). Відносно предмету застави було надано експертний висновок (а.с. 136 т.1) з якого вбачається предмет застави, умови збереження іпотеки і відповідальність за його схороненність (а.с. 137 т.1). Видача кредиту [PERSON]М, було погоджено, про що свідчить протокол узгодження кредитного ліміту по сумі тіла кредиту 10.000 доларів США, страховки 1020 доларів США (а.с. 128 т.1). Відповідно до розрахунку за договором № CVSNG00000016 від 01.03. 2007 року, украденого між ПАТ КБ ПриватБанком і [PERSON], станом на 12.11. 2013 року (а.с. 7 10 т.1) прострочена заборгованість за кредитом, в загальній сумі складає 14149,74 долари США та складається з заборгованості за кредитом 11031,88 долари США; заборгованості по процентам за користування кредитом 725,58 долари США; заборгованості по комісії 103,08 долари США; пені за не своєчасне виконання зобов»язань по договору в сумі 2289,20 долари США; а також штрафи відповідно до умов договору 31,29 долари США штраф (фіксована частина) та 707,49 долари США штраф (процентна складова), що по курсу НБУ (а.с. 11т.1) станом на 12.11. 2013 р. складає 118959,24 грн. Аналогічно сума наявної заборгованості по кредиту № CVSNG00000016 від 01.03. 2007р. спостерігається і з дослідженої розширеної виписки, наданої ПАТ КБ ПриватБанком (а.с. 143 148 т.1). У зв'язку з неналежним виконанням [PERSON]М умов укладеного кредитного договору, внаслідок заборгованості, останньому, а також іпотекодавцю [PERSON] було направлено на їх адреси відповідно вимоги щодо плати виниклої заборгованості, в тексті якої також було повідомлення, що у разі ігнорування такої вимоги Банк змушений буде звернути стягнення на предмет іпотеки за відповідним договором іпотеки (а.с. 12 15 т.1). З досліджених по справі доказів (а.с. 26 28 т.1) чітко видно, що в ПАТ КБ ПриватБанку на момент укладення як кредитного договору з [PERSON], так і договору іпотеки з [PERSON] 01.03. 2007 року відповідні ліцензії на здійснення валютних операцій були наявними. Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов»язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлені з законом. Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права і обов»язки суб»єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом КМУ ,Про систему валютного регулювання і валютного контролю. Відповідно до ч. 1 ст.5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та Генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування. Згідно ч.4 ст.5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операцій зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу. Згідно ч.5 ст. 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на «здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Отже, судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу невиконання умов кредитного договору, укладеного між фізичною особою та кредитною установою. Сторони не заперечували і визнали в судовому засіданні, що виникла прострочена заборгованість за по кредитному договору [PERSON] сплачувалася не регулярно, внаслідок чого ПАТ КБ ПриватБанк з останнім, як позичальником тричі проводив реструктуризацію боргу. Про дане свідчать і досліджені справи № 2 447/12 від 12.01.2012 року; 727/11832 від 23.12. 2013 року та № 727/10813/13 від 20.11. 2013 року, відповідно до яких Банк звертався вже в суд до відповідача, третьої особи [PERSON] з аналогічним позовом про звернення стягнення, однак внаслідок вирішення питання по реструктуризації, відповідні позови було за клопотанням Банку залишено без розгляду та як пояснив в судовому засіданні представник банку сторони не досягли згоди щодо подальшої реструктуризації боргу, або погашення кредиту шляхом реалізації заставного майна. Кінцевий строк повернення кредиту за договором 27.02. 2017 року. Таким чином судом установлено, що внаслідок реструктуризації боргу по кредитному договору № CVSNG00000016 від 01.03. 2007 року між позивачем і [PERSON], як позивальником було укладено 09.04. 2007 року додаткову угоду до даного кредитного договору (а.с. 59 т.1); відповідно додаткову угоду між ПАТ КБ ПриватБанком і [PERSON] було укладено і 28.02. 2012 року (а.с. 116, 186 т.1), з графіками погашення кредиту (а.с. 60, 117, 187 т.1). Отже, відповідно до досліджених додаткових угод було збільшено обсяг зобов'язання та збільшено розмір відсоткової ставки з 11.04% до 13.08 % річних. Судом також установлено і даного не заперечувалося сторонами, що 09.10. 2013 року відповідачу було Банком направлено письмову вимогу про добровільне звільнення спірної квартири в 30 ти денний строк з дня отримання вказаного повідомлення (а.с. 12 т.1). Досліджені виписки по кредитному договору № CVSNG00000016 від 01.03. 2007р. за період з 01.04. 2007 року по 10.11. 2014 року (а.с. 22 76 т.2) свідчать де, в яких терміналах, і в якій сумі [PERSON] знімалися готівки по кредиту та де в який період часу і в яких терміналах в яких сумах погашався кредит. Відповідно до висновку № 03 судової економічної експертизи від 19.02. 2015 року (а.с. 86 102 т.2) судовим експертом надані висновки про те, що за час дії кредитного договору № CVSNG00000016 від 01.03.2007р., відсоткова ставка змінювалась, відповідно до Додаткової угоди від 28.02.2012р., з 0,92% (або 11,04% річних) на місяць до 1,09% (або 13,08% річних) на місяць. Даного в судовому засіданні не заперечувалося і сторонами. Як видно з пояснення третьої особи [PERSON], позичальника він чітко вказував що йому було відомо про зміну відсоткової ставки, додаткову угоду він підписував добровільно, оскільки відбувався процес реструктуризації його боргу перед Банком. Крім наведеного, експертом було установлено, що фактичний розмір отриманого кредиту з моменту укладання кредитного договору, з урахуванням додаткових угод, укладених до кредитного договору від 28.02.2012 року та 09.04.2013 року, становить 10 000,00 доларів США; сума боргу [PERSON], станом на 12.11.2013р. становила - 9 888,87 доларів США та 250,00грн. (відповідно до п.5.4 Кредитного договору); станом на 10.01.2014р. (час звернення в суд з позовними вимогами) становить - 10 167,47 долари США та 250,00грн. (відповідно до п.5.4 кредитного договору); розрахунок штрафу у розмірі 5% від суми позову (відповідно до п.5.4 кредитного договору № CVSNG00000016 від 01.03.2007р.) не проводився, оскільки даний розрахунок виходить за межі компетенції судового експерта (а.с. 92 95 т.2). Вищеозначений висновок, в судовому засіданні був повністю підтверджений і судовим експертом [PERSON] при дачі показів в судовому засіданні, яка чітко пояснила, що нею при досліджені умов кредитного договору було установлено, що згідно п. 2.3.1 договору Банку позичальником було надано право в односторонньому порядку змінювати розмір відсоткової ставки, однак нею не було встановлено повідомлення іпотекодавця про зміну відсоткової ставки. Пояснила, що нею про проведенні розрахунку експертного за поставленими судом запитаннями ( а.с. 96 -102 т.2) не враховувалася сума страхових платежів, так як на її думку відсутня заява клієнта на сплату страхових платежів та зазначила, що змінним періодом сплати відсотків вважає періоди укладення відповідних додаткових угод між ПАТ КБ ПриватБанком і [PERSON], тому вважала при надані висновків, що було збільшено Банком обсяг відповідальності внаслідок збільшення відсоткової ставки та щомісячного платежу за вищенаведеним кредитним договором. При цьому судом звертається увага, на те, що відсоткова ставка була змінена Банком у відповідності до п. 2.3.1 кредитного договору 05.11.2008р. В підтвердження цієї обставини позичальнику [PERSON] ПАТ КБ ПриватБанком було направлено лист від 03.10.2008р. №20.1.3.2/6-22855/5339, про також свідчить вище досліджений поштовий реєстр в підтвердження направлення повідомлення про підвищення відсоткової ставки від 03.10.2008р. Судом не установлено будь якого заперечення з боку позичальника відносно підвищення відсоткової ставки, а як чітко в засіданні було установлено і не заперечувалося сторонами [PERSON]М. і [PERSON] являються подружжям, проживають разом спільно однією сім»єю, про що також вбачається свідоцтво про шлюбу (а.с. 134 т.1), відповідне попередження про наявність простроченої заборгованості з врахуванням зміненої відсоткової ставки направлялося і [PERSON]М Крім цього, відповідно до умов кредитного договору (п.2.3.1 договору) та вказаного листа відсоткову ставку піднято з 05.11.2008р. і після підняття відсоткової ставки боржник неодноразово робив оплати по кредиту з врахуванням нового платежу (05.02.2009р. - 184 дол. США, 05.03.2009р. - 169,38 дол. США, 21.04.2009р. - 170,17 дол. США, 21.05.2009р. -171,27 дол. США, 15.06.2009р. - 170,00 дол. США, 08.09.2011р. - 300 дол. США, 14.11.2011р. - 185,41 дол. США, 11.01.2012р. - 189 дол. США).Дана обставина чітко прослідковується у виписці по рахунку 29098051666668. Даного в судовому засіданні не заперечував і в наданих поясненнях [PERSON], пояснивши, що після підвищення відсоткової ставки Банком він продовжував як позичальник сплачувати відсотки по кредиту. А, також і аналіз сум, що по вищенаведеній дослідженій судом виписці по рахунку, вбачається, що до підняття відсоткової ставки позичальник сплачував завжди чітко суму 159 або 160 дол. США (місячний платіж 158,85 дол. США) (а.с. 143 148 т.1; а.с. 149, 150 т.2). Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність", банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів. Положеннями пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. В судовому засіданні експерт [PERSON] не змогла чітко суду пояснити виходячи з чого нею при дачі висновків по експертизі не враховувалися первинні документу, якими підтверджувалися здійснення банківської операції, а також не змогла підтвердити своїх висновків щодо плати страхових внесків, зокрема по договору страхування майна та особистого страхування (тобто по страхуванню майна укладено два договори страхування), а також заяви [PERSON] про укладення договорів страхування, наявний також рух коштів по рахунку 22033051615002, в якому як вбачається з дослідженого аналізу відображено сплачені кошти для оплати страхових платежів. Як з достовірністю було установлено в судовому засіданні і даного не заперечувалося [PERSON] останній страхові платежі не сплачував самостійно і пояснив в поясненнях, що будь які докази про оплату ним, у відповідності із п. п.п. 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору страхових платежів відсутні; а як вбачається з пояснення представника позивача ПАТ КБ ПриватБанк самостійно у відповідності до умов як кредитного договору від 01.03. 2007 року (вимоги п.п. 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору), Банк здійснював такі сплати за клієнта. Дані пояснення представника позивача повністю узгоджуються і з дослідженим рухом коштів по рахунку 22033051615002 та меморіальними ордерами, договорами страхування майна та особистого страхування і як випливає з меморіальних ордерів платник ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" страхових внесків видно що одержувачем є - страхова компанія "ІНГОССТРАХ", призначення платежу страхова премія [PERSON] (а.с. 151 164, 168 - 173 т.2); крім цього, [PERSON] визнав свої зобов'язання за договором (тобто існують підтвердження отримання грошових коштів здійснювалися погашення зобов'язань і за первісною відсотковою ставкою і за піднятою ставкою). Таким чином, на думку суду, висновки № 03 судової економічної експертизи від 19.02. 2015 року (а.с. 86 102 т.2) дослідженій судом не спростовують обґрунтованості позовних вимог ПАТ КБ ПриватБанку про звернення стягнення; правомірність дій позивача щодо підняття відсоткової ставки підтверджується вище дослідженими доказами в справі, при цьому судом звертається увага і на те, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має грунтуватися на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності і дане кореспондується з вимогами ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з якою суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Що стосується доводів представника відповідача в судовому засіданні відносно погашення [PERSON] О,М. кредиту, про що свідчать надані її довірителькою квитанції (а.с. 5 18 т.2), суд вважає, що вони не спростовують заявлених вимог до [PERSON] І,М., з огляду на те, що останні підтверджують здійснення [PERSON] валютно обмінних операцій, сплату боргу по кредитній картці та сплату [PERSON]М іншого кредиту (кредитний договір від 25.01.2007р.), зокрема на а.с. 5 т.2 наявними є 7 квитанцій, із яких 4 свідчать про сплату боргу по картці (на суми 1208 грн., 800грн., 200грн., 200грн.) і тільки три квитанції (всі по 159 дол. США) мають відношення до справи; на а.с.6 т.2 наявними є квитанції по валюто-обмінній операції та квитанція щодо погашення картки; на а.с.7 т.2 жодної квитанції по сплаті боргу за кредитним договором № CVSNG00000016 від 01.03.2007р. не зазначено; аналогічне стосується і інших наданих суду квитанцій (а.с. 7 18 т.2). Таким чином, сукупність досліджених по справі доказів, при їх системному аналізі свідчать про те, що правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України, Законом України «Про іпотеку», умовами укладених між сторонами договорів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року N 898-IV "Про іпотеку" іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобовязань, регулювання якого здійснюється статтями 572-593 гл. 49 ЦК і спеціальним законом, то до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення § 3 гл. 49 ЦК (постанова Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 р. у справі № 3-43гс12).\~ Згідно із частиною п'ятою статті 3 Закону України від 5 червня 2003 року N 898-IV "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно зі статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. В пункті 37 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 грудня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» роз'яснено, що невиконання вимог частини 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення ч.3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя. Відповідно до абз.6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» майновим поручителем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника. Саме ч. 1 ст. 11, чітко визначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Тобто обсяг відповідальності майнового поручителя обмежений вартістю майна, переданого ним в іпотеку, у звязку із чим збільшення обсягу відповідальності майнового поручителя неможливе. За змістом ч. 2 ст. 11 Закону № 898-ІV у разі задоволення вимог іпотекодержателя майновим поручителем за рахунок предмета іпотеки відносини між іпотекодержателем, який є кредитором, та іпотекодавцем припиняються, а в майнового поручителя при цьому виникає право регресу до боржника, отже, права кредитора за основним зобовязанням набуває майновий поручитель. Ця норма узгоджується із п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК. Статтею 17\~Закону України Про іпотеку встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення\~ основного\~ зобовязання або закінчення строку дії іпотечного\~ договору;\~ реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Відповідно до ст. 39 ЗУ Про іпотеку також передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. При цьому рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки або шляхом проведення прилюдних торгів або шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 ЗУ Про іпотеку. \~\~ Отже, виходячи з наведеного, сукупності досліджених по справі доказів, дають суду підстави дійти висновку про те, що сам факт закінчення строку дії кредитного договору за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору іпотеки,\~ який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником, чим спростовуються доводи відповідача [PERSON], в її інтересах представника в судовому засіданні. Крім наведеного, законодавцем визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи з вищенаведеного, судом чітко вбачається з сукупності доказів по справі і даного не заперечувалося відповідно сторонами по справі, що основне зобов»язання не припинено, установлено, що станом на 17.06. 2015 року [PERSON] вже за час розгляду справи здійснено часткове погашення боргу, про що свідчить і відповідно досліджений розрахунок заборгованості станом на 11.06. 2015 року (а.с. 203 223 т.2), відповідно до якого загальна сума заборгованості становить 19.961,33 долари США, в тому числі: заборгованість за кредитом 10917,87 долари США; заборгованість за відсотками 3860,31 долари США; заборгованість з комісії 592,71 долари США, заборгованості з пені 6564,81 долари США за увесь строк дії кредитного договору з врахуванням скороченого строку позовної давності визначеного ст.. 258 ЦК України (один рік) сума пені 3610,10 долари США, а також штрафи відповідно до п. 5.4 кредитного договору: 31.29 долари США штраф (фіксована частина); - 949,05 долари США (процентна складова). Доводи відповідача [PERSON] і. в її інтересах представника [PERSON] в частині заявлених вимог за зустрічним позовом про припинення договору ітопеки внаслідок збільшення обсягу відповідальності спростовуються як вищенаведеними доказами по справі, так і умовами договору іпотеки, а також вимогами чинного законодавства. Згідно 575 ЦК України іпотека прямо визначена окремим видом застави. Підстави припинення права застави визначені ст.. 593 ЦК України, відносно ж іпотеки, як її окремого виду та вимогами ст.. 17 Закону України «Про іпотеку» вищенаведеного вже, дана норма Закону передбачає вичерпний перелік підставі для припинення зобов»язань за іпотечним договором, переліком яких не передбачено посилання на зміну зобов»язань, що призвело б до збільшення обсягу відповідальності іпотекодавця, на відміну від договору поруки (ч.1. ст.. 559 ЦК України). Та, як видно з п. 2.3.1 кредитного договору сторони погодили, що Банк має право на збільшення відсоткової ставки, п. 33 спірного договору іпотеки також було визначено, що іпоттекодавець зобов»язувався перед кредитором відповідачти за невиконання позичальником усіх його зобов»язань в повному обсязі. Як передбачено спірним договором іпотеки, [PERSON], як іпотекодавець була ознайомлена з умовами кредитного договору, підписувала його як дружина позичальника, тобто надавала свою згоду на його укладення і виконання і при цьому, жодних заперечень не висловлювала, тобто і своєю згодою, в спосіб укладення іпотечного договору забезпечила зобов»язання позичальника, шо виникають в силу кредитного договору, додаткових угод до нього і дія іпотеки за умовами договору зберігається до повного виконання кредитного договору, тобто як майновий поручитель фактично надала свою згоду Банку збільшувати процентну ставку. Та як випливає з досліджених доказів, доводів відповідно сторін, а також вищенаведених норм чинного законодавства, зміст договору іпотеки не суперечить жодній з правових норм умов зазначеного договору та не містять за своїм змістом будь яких підстав які б вказували на дискримінаційні процеси по відношенню до майнового поручителя, яким в даному випадку є відповідач. Як вбачається з досліджених доказів, а це експертний висновок предмету застави (а.с. 136, 137 т.1) заставна вартість спірної квартири, як заставного майна не змінювалася і складає 65650 грн., а на думку суду заслуговують на увагу доводи представника позивача в частині того, що підвищення відсоткової ставки ніяк не вплинуло на предмет іпотеки, на його ідентифікацію, на його вартість як засобу забезпечення і не змінилося зобов»язання яке визначене умовами договору іпотеки щодо зміни відсотків та на повністю є співмірним з вимогами ст.. 11 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержавтелем за невиконання боржником основного зобов»язання виключно в межах вартості предмету іпотеки». Саме на це звернуто увагу і в постанові 5 від 30.03. 2012 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів які виникають з кредитних правовідносин, а також правових позиціях за рішеннями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (№ 6-13468св13 від 04.07. 2013р., № 6-675св13 від 10.07. 2013р.). Доводи відповідача [PERSON] і в її інтересах представника в частині того, що на момент укладення як кредитного договору, так і договору іпотеки, в квартирі [ADDRESS] проживав малолітній [PERSON], 2006 року в судовому засіданні належними і допустимими доказами по справі не підтверджуються, натомість як вбачається з пояснень відповідача [PERSON] її малолітній син на момент укладення кредитного договору, на момент підписання нею договору іпотеки спірної квартири був зареєстрований в житловому помешканні батьків [PERSON] останнім дане підтверджено в наданих поясненнях, в яких останній вказував що і він з 12.07. 2000 року зареєстрований в квартирі батьків [ADDRESS]. Крім цього, [PERSON] не заперечувала, що з 2007 року і до даного часу вона зареєстрована в [INFO]. Вказане підтверджується і доказами вище дослідженими по справі про те, що в [ADDRESS], ніхто не зареєстрований (а.с. 135 т.1). Отже, судом чітко встановлено, що на момент укладення спірного договору іпотеки дитина [PERSON], [INFO] в квартирі [ADDRESS] не був зареєстрований, а отже не потребувалося при укладенні спірного договору іпотеки від 01.03. 2007 року дозволу органу опіки і піклування, як це передбачено вимогами ч.6 ст. 203 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 177 СК України і ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства». Разом з цим, з при виході на місце по адресі [ADDRESS] представника КЖРЕП № 6, зі слів сусідів було установлено, що [PERSON], її малолітній син Данилов А,О., [INFO] більше семи років проживають за вказаною адресою без реєстрації (а.с. 79 т.1). Положення, що міститься в ч. 3 ст. 17 Закону від 26 квітня 2001 року №2402-III Про охорону дитинства визначають, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. Норма цієї ж статті зазначає, що неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей стосовно жилих приміщень. Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Разом з цим, розясняючи це питання, Верховний Суд України ще у своїй ухвалі від 23 липня 2008 р. зазначив, що право користування майном члена сімї власника житла повязано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи (рішення № 2270896 в Єдиному державному реєстрі судових рішень). Значну увагу розглядуваному питанню Верховний суд України приділив у своєму листі від 01 лютого 2015р. аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна. Крім цього, правовими позиціями Верховного Суду України, узагальнень апеляційних судів вбачається, що при вирішенні справ про визнання недійсними договорів іпотеки, укладених без дозволу органу опіки і піклування, основною проблемою є визначення, чи має право користування певним житлом дитина і як саме має бути підтверджене це право. Слід зазначити, що практика визначення права користування житлом дитиною за відсутності її обовязкової реєстрації сприяє недобросовісній поведінці іпотекодавців під час укладення договорів іпотеки. Зважаючи на те, що в силу ч. 3 ст. 6 Закону №898-ІV обовязок попередження про всі відомі права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, у тому числі про права дітей, лежить саме на іпотекодавцях, останні часто умисно приховують факт користування житлом дитиною з подальшим оспорюванням договорів іпотеки, укладених без згоди органів опіки та піклування, в інтересах дитини. Необхідно враховувати, що відповідно до другого речення ч. 3 ст. 6 Закону №898-ІV іпотекодержатель має право вимагати від іпотекодавців батьків, які свідомо приховали факт існування прав дітей на передане в іпотеку житло, дострокового виконання основного зобовязання та відшкодування завданих збитків. Як було установлено в судовому засіданні, і підтверджується відповідно поясненнями відповідача [PERSON], третьою особою [PERSON], т.б. батьків дитини, [PERSON] є іпотекодавцем, що саме з метою укладення як кредитного договору, так і договору іпотеки, вони, разом з малолітньою дитиною знялися з свого місяця реєстрації і дитини. Перевіряючи належними і допустимими доказами доводи відповідно сторін по справі у сфері захисту прав дитини [PERSON], [INFO], під час укладення договору іпотеки від 01.03. 2007 року судом установлено, що право користування житловим приміщенням дитиною документально не підтверджується, зокрема відповідачем не зазначено доказів, а саме не надано довідки про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначена й дитина. Питання можливості реєстрації дітей у квартирі, яка є предметом іпотеки, після укладення договору іпотеки, оскільки саме таким фактом заперечується можливість звернення стягнення на предмет іпотеки з метою захисту прав дітей на користування житлом. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 з цього приводу зазначив, що суди повинні зясовувати, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову про визнання договору іпотеки припиненим, суд із врахуванням доводів сторін, вищенаведених доказів в їх сукупності, виходить із того, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки за заявленими вимогами про визнання цього договору припиненим, дитина іпотекодавця [PERSON] [PERSON], [INFO] не мав права користуватися переданим в іпотеку майном квартири [ADDRESS], не був зареєстрований в даній квартирі, був зареєстрований і проживав в житловому приміщенні батьків позичальника батька [PERSON] по вул.. Канюка, 22/2; фактично його вселення мало місце після укладення договору іпотеки без згоди іпотекодержателя, а тому встановлені факти не є підставою для визнання договору іпотеки припиненим, у звязку з невиконанням вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач по зустрічним позовом, відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 60 ЦПК України не довів тих обставин, на які посилається як на підставу позовних вимог, є такими, що не відповідають умовам договору та вимогам закону. При цьому, судом звертається увага на те, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення (квартира) Отже, що стосується вимоги позивача про виселення, суд за оцінкою доказів наданих суду, в їх сукупності, доводів сторін по справі, приходить до наступного. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української PCP, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української PCP регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української PCP, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української PCP громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української PCP встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української PCP. Отже, за змістом наведених норм Закону, особам, які виселяються з жилого будинку чи житлового приміщення, квартири, яке є предметом іпотеки, у зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Таким чином, матеріалами справи, дослідженими доказами чітко вбачається, що в іпотеку позивачу [PERSON] було передано квартиру [ADDRESS], що була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, а отже, на думку суду, відсутні передбачені Законом підстави для виселення мешканців із зазначеної спірної квартири без надання їм іншого постійного житла та в цій частині заявлених позовних вимог ПАТ КБ Приватбанку слід відмовити. Що стосується доводів відповідача [PERSON] і в її інтересах представника [PERSON] відносно поширення на виниклі правовідносини між сторонами Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014р., суд вважає, що ці доводи не заслуговують на увагу і спростовуються наступним. Позов (в новій редакції) в суд було надано - 18.04.2014р., тобто вказаний Закон України не може бути застосований, оскільки Конституцією України закріплено принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (ч. 1 ст. 58). Крім цього, станом на 28.05.2015р. Верховний Суд України зробив правовий висновок у справі про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту і звернення стягнення на предмет іпотеки (справа №6-57цс15) згідно якого установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором прав на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника; мораторій є відстрочення виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання; згідно із п.4 даного Закону України протягом його інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з врахуванням його норм; даний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами, які здійснюють примусове виконання таких рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема також у справі № 6-45190св14 суд касаційної інстанції додатково зазначив, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014р має тимчасовий характер, а відмова в задоволенні позову на підставі цього Закону порушуватиме право позивача на отримання коштів від повернення кредиту, сплати процентів та інших платежів, а оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України "Про мораторій" не підлягає виконанню. Отже виходячи з вищенаведеного, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014р не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів. Крім цього, Конституцією України закріплено один із загальновизнаних принципів сучасного права щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). З вищенаведеного можна зробити висновок, що для договорів іпотеки, укладених до 14.01.2009р. єдиною законною підставою щодо звернення на предмет іпотеки є відповідне рішення суду про стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до статті 2 ЦПК України, суд вирішує справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем ПАТ КБ ПриватБанку предмета спору, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та відмову в задоволенні зустрічних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача (за зустрічним позовом) [PERSON], служба у справах дітей Чернівецької міської ради про припинення дії іпотечного договору від 01.03. 2007р., стягнення судових витрат. В силу вимог ст.. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача, внаслідок часткового задоволення позовних вимог стягненню підлягають і судові витрати, документально підтверджені та відповідно оскільки в задоволенні зустрічних вимог [PERSON], в силу цієї ж вимоги закону, не підлягають і стягненню судові витрати (за зустрічним позовом). На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial