Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області Орла С.І. від 17.11.2016р. відкрито провадження по даній цивільній справі. 05.01.2017р. у зв'язку зі звільненням судді Орла С.І. та на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа надійшла для розгляду судді Степченку М.Ю. Свою заяву позивач пояснює тим, що між ПАТ «Платинум Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 6632/1140DCLRRPT від 29.07.2014р., за яким останній отримав 36 825,06 грн. на поточні потреби. Між ПАТ «Платинум Банк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 21.07.2015р. було укладено договір факторингу № 20150721-Г, згідно з яким відбулось відступлення права вимоги за кредитними договорами. Відповідно до додатку № 1 до договору факторингу № 20150721-Г від 21.07.2015 - реєстру заборгованостей - позивач набув права грошової вимоги до відповідача на суму 44 548,51 грн., з яких: 36 825,06 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 2 580,00 грн. заборгованість по процентам та комісією; 5 143,45 грн. - пеня за порушення графіку погашення заборгованості. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 21.07.2015р. позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Позивачем на адресу відповідача 27.07.2015р. були направлені повідомлення про відступлення права грошової вимоги та повідомлення про порядок погашення заборгованості по кредитному договору № 6632/1140DCLRRPT від 29.07.2014р. при умові, що відповідач з будь-яких підстав не отримав зазначені повідомлення - він не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов'язання по сплаті кредиту на рахунки первісного кредитора. Оскільки відповідач після відступлення права грошової вимоги не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ПАТ «ПтБ» ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом. 17.03.2017р. [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання недійсною частини договору факторингу №20150721-г від 21.07.2015р. та додатку № 1 від 21.07.2015р. до нього, які укладені між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ПАТ «Платинум Банк», щодо відступлення права вимоги за договором споживчого кредитування № 6632/1140DCLRKPT. Ухвалою від 24 квітня 2017 року було прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилався на невідповідність вказаного договору факторингу вимогам статей 203, 215 ЦК України, Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, вчиненій 28 травня 1988р. в м. Оттаві, вважаючи, що між ПАТ «ПтБ» та [PERSON] укладено договір споживчого кредиту. У судове засідання представник позивача за первісним позовом не з'явився, скерував до суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, де первісний позов підтримав у повному обсязі. Крім того скерував до суду письмове заперечення на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого вважає, що вимоги зустрічного позову до задоволення не підлягають, оскільки відповідно до укладеного 21.07.2015 року між ПАТ «Платинум банк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» договору факторингу № 20150721-Г до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № 6632/1140DCLRKPT, за якими [PERSON] є боржником. Укладанням договору факторингу, умови кредитного договору № 6632/1140DCLRKPT не змінювались, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій, тому твердження відповідача за первісним позовом про те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» було неправомірно нараховано у первісному позові комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме: за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача у сумі 2 580,00 грн. є безпідставними. На виконання умов Договору факторингу № 20150721-Г від 21.07.2015р., згідно вимог ст.ст. 512-514, 516 ЦК України, на адресу відповідача, зазначену в кредитному договорі, від імені ПАТ "ПтБ" відповідачу направлено повідомлення про відступлення права вимоги до ТОВ"ФК"ЄАПБ". При умові, якщо [PERSON] з будь-яких підстав не отримав вищезазначене повідомлення про відступлення права вимоги, він не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов'язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки первісного кредитора, які зазначені у кредитному договорі. Рахунки первісного кредитора, вказані у кредитному договорі були доступними по 10 січня 2017 року(до прийняття Правлінням Національного банку України рішення № 14-рш/БТ "Про віднесення ПАТ "Платинум Банк" до категорії неплатоспроможних") і в разі надходження на них коштів ПАТ "Платинум Банк" негайно перераховувало їх ТОВ"ФК"ЄАПБ", а ТОВ"ФК"ЄАПБ" у свою чергу зараховувало до платежів на погашення кредитної заборгованості. Щодо недійсності договору факторингу з підстав невідповідності вимогам ст.ст. 203, 2015 ЦК України зазначив, що кредитний договір №6632/1140DCLRKPT 29.07.2014р., укладений між ПАТ «Платинум Банк» та [PERSON], а також договір факторингу № 20150721-Г від 21.07.2015р., укладений між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» у встановленому порядку недійсними не визнані, тобто, в силу ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Щодо посилання [PERSON] на застосування Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, яка регулює договори факторингу і відступлення права грошової вимоги, ТОВ «ФК «ЄАПБ» було зазначено, що частина 2 статті 1 Конвенції встановлює обмеження стосовно фізичних осіб, як осіб, по відношенню до яких обмежується здійснення уступки права вимоги, оскільки виключно фізичні особи можуть придбавати товари для особистого сімейного та домашнього користування, внаслідок чого боржником у договорі Факторингу може бути лише суб'єкт господарювання, ця Конвенція застосовується щоразу, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які знаходяться на території різних держав. Преамбула конвенції свідчить про те, що Держави-учасниці підписали конвенцію, усвідомлюючи той факт, що«міжнародний факторинг відіграє значну роль у розвитку міжнародної торгівлі». Тобто сфера застосування Конвенції, як вбачається з її назви, спрямована на сприяння міжнародному Факторингу та підтримання справедливої рівноваги інтересів між різними сторонами, які беруть участь у факторингових операціях та які розташовуються на території різних держав. У той час, як Конвенція УНІДРУА застосовується в разі, якщо грошові вимоги випливають з договорів купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які знаходяться на території різних держав, при цьому фактор також має здійснювати господарську діяльність на території держави, відмінної, як мінімум, від території однієї з держав, резидентами яких є Боржник і Клієнт. За таких обставин, Конвенція підлягає застосуванню виключно у випадках, коли грошові вимоги, що відступаються, випливають з договорів між постачальником та боржником, які знаходяться на території різних держав. Конвенцією УНІДРУА про міжнародний факторинг не встановлено заборон укладати договори факторингу в інших випадках, крім передбаченої уступки права грошової вимоги, яка випливає із договорів купівлі-продажу товарів. Таким чином, недоцільним є застосування до правовідносин, які склалися між ПАТ «ПтБ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», Конвенції від 28 травня 1988 року, оскільки сторонами оскаржуваного договору факторингу є юридичні особи-резиденти. Справу просить розглядати без його участі. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні первісний позов не визнали, пояснили, що відповідач за зустрічним позовом неправомірно нарахував у первісному позові комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме: за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, оскільки це суперечить п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10.05.2007р. № 168. Також вважає, оскільки відсутні будь-які докази того, що боржник повідомлений про переуступлення права грошової вимоги у відповідності до ч.2 ст. 517 ЦК України, - відсутні правові підстави для стягнення з нього кредитної заборгованості за договором №20150721-г від 21.07.2015р. Крім того, представник клопотав про застосування строку позовної давності щодо стягнення пені. Зустрічний позов просили задоволити. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити рішення. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників процесу, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний до задоволення не підлягає, з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини. Згідно укладеного між ПАТ «Платинумбанк» та гр. [PERSON] кредитного договору № 6632/1140DCLRRPT від 29.07.2014р., відповідач отримав грошові кошти в сумі 36 825,06 грн. на строк 78 місяців, з процентною ставкою за користування кредитом - 30,91% річних та щомісячною комісією за обслуговування кредиту 516,00 грн. Відповідно до п. 4.3. даного кредитного договору у разі прострочення сплати заборгованості за даним договором, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,3% від суми простроченої заборгованості за даним договором за кожен день прострочення. Згідно розрахунку заборгованості за договором № 6632/1140DCLRRPT від 29.07.2014р., укладеного між ПАТ «Платинумбанк» та [PERSON], станом на 20.07.2015року відповідач має заборгованість перед ПАТ «Платинумбанк» у розмірі 44 548,51 грн., з яких: 36 825,06 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 2 580,00 грн. заборгованість по процентам та комісією; 5 143,45 грн. - пеня за порушення графіку погашення заборгованості. 21.07.2015р. між ПАТ «Платинумбанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 20150721-Г, згідно з яким відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором. Відповідно до додатку № 1 до договору факторингу № 20150721-Г від 21.07.2015р. реєстру заборгованостей позивач набув права грошової вимоги до відповідача по кредитним договорам № 6632/1140DCLRRPT від 29.07.2014р. на суму 44 548,51грн. Згідно витягу з Реєстру заборгованостей за договором факторингу № 20150721-Г від 21.07.2015р. відповідач [PERSON] має заборгованість за кредитним договором № 6632/1140DCLRRPT від 29.07.2014р. у розмірі: 44 548,51 грн., з яких: 36 825,06 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 2 580,00 грн. заборгованість по процентам та комісією; 5 143,45 грн. - пеня за порушення графіку погашення заборгованості. У порушення умов договору та закону відповідач зобов'язання за вказаними договорами належним чином не виконав. Позивачем на адресу відповідача 27.07.2015р. були направлені повідомлення про відступлення права грошової вимоги та повідомлення про порядок погашення заборгованості по кредитному договору № 6632/1140DCLRRPT від 29.07.2014р. при умові, що відповідач з будь-яких підстав не отримав зазначені повідомлення - він не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов'язання по сплаті кредиту на рахунки первісного кредитора. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача та стягнення на його користь заборгованості за основною сумою боргу та заборгованості по процентах та комісії, а також судових витрат. При цьому суд відхиляє доводи представника [PERSON] щодо неправомірності нарахування ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме: за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, оскільки дана комісія разом з процентами нарахована не ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», а ПАТ «Платинумбанк» відповідно до кредитного договору № 6632/1140DCLRRPT від 29.07.2014р., який підписаний [PERSON] та є чинним. Водночас суд відмовляє у задоволенні первісного позову в частині стягнення пені за порушення графіку погашення заборгованості в сумі 5 143,45 грн., оскільки вказана пеня нарахована станом на 20.07.2015 року. строк звернення до суду з даною вимогою становить 1 рік та сплив 20.07.2016р., а позивач звернувся до суду з даним позовом 28.10.2016р. та сторона відповідача клопотала про застосування такого строку. Суд відмовляє [PERSON] у задоволенні зустрічного позову про визнання, в порядку захисту прав споживача, недійсною частини договору факторингу № 20150721-Г від 21.07.2015р. та додатку № 1 від 21.07.2015р. до нього, які укладені між ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та ПАТ «Платинум Банк», щодо відступлення права вимоги за договором споживчого кредитування № 6632/1140DCLRRPT від 29.07.2014р. про стягнення із [PERSON] кредитної заборгованості, комісії та пені на суму 44 548,51 грн. виходячи із наступного. Як вбачається із кредитного договору № 6632/1140DCLRRPT від 29.07.2014р. - він виданий на поточні потреби, позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що вказаний кредитний договір відповідає всім ознакам договору споживчого кредиту. Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України,кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Сторонами у договорі факторингу відповідно до вимог ст. 1079 ЦК України є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Статтею 1080 ЦК України передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Відповідно до ч. 2 ст. 1082 ЦК України, боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. За змістом положень п.11 ч.1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»факторинг вважається фінансовою послугою. У ч. 5 ст.5 вказаного Законувстановлено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу Українита вказаного Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Також, слід зазначити, що Цивільним Кодексом України та Законом України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» станом на день укладення оскаржуваного договору факторингу, не встановлено жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги.Законодавство, яке регулює даний вид правовідносини, не обмежує суб'єктний склад боржників або майнових поручителів, тобто боржниками та майновими поручителями можуть бути фізичні особи, які не є суб'єктами господарювання. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства,вимог розумності та справедливості. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставою виникнення цивільних прав - обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. В силу ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або рипинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони, які відповідають вимогам закону. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому -Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ч. 1ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхні малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Щодопосилання [PERSON] на застосування Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, яка регулює договори факторингу і відступлення права грошової вимоги, судом встановлено, що частина 2 статті 1 Конвенції встановлює обмеження стосовно фізичних осіб, як осіб, по відношенню до яких обмежується здійснення уступки права вимоги, оскільки виключно фізичні особи можуть придбавати товари для особистого сімейного та домашнього користування, внаслідок чого боржником у договорі Факторингу може бути лише суб'єкт господарювання, ця Конвенція застосовується щоразу, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які знаходяться на території різних держав. Преамбула конвенції свідчить про те, що Держави-учасниці підписали конвенцію, усвідомлюючи той факт, що«міжнародний факторинг відіграє значну роль у розвитку міжнародної торгівлі». Тобто сфера застосування Конвенції, як вбачається з її назви, спрямована на сприяння міжнародному Факторингу та підтримання справедливої рівноваги інтересів між різними сторонами, які беруть участь у факторингових операціях та які розташовуються на території різних держав. У той час, як Конвенція УНІДРУА застосовується у разі, якщо грошові вимоги випливають з договорів купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які знаходяться на території різних держав, при цьому фактор також має здійснювати господарську діяльність на території держави, відмінної, як мінімум, від території однієї з держав, резидентами яких є Боржник і Клієнт. За таких обставин, Конвенція підлягає застосуванню виключно у випадках, коли грошові вимоги, що відступаються, випливають з договорів між постачальником та боржником, які знаходяться на території різних держав. Конвенцією УНІДРУА про міжнародний факторинг не встановлено заборон укладати договори факторингу в інших випадках, крім передбаченої уступки права грошової вимоги, яка випливає із договорів купівлі-продажу товарів. Таким чином, на думку суду, є недоцільним застосування до правовідносин, які склалися між ПАТ «ПтБ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», Конвенції від 28 травня 1988 року, оскільки сторонами оскаржуваного договору факторингу є юридичні особи-резиденти. Обов'язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину, узгоджується з позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною в абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Таким чином, суд вважає, що договір факторингу № 20150721-Г від 21.07.2015р., укладений між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк», як клієнтом та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», як фактором, є укладений у відповідності до вимог чинного законодавства України, яке діяло на момент укладання вказаного договору факторингу та ніяким чином не порушує права та законні інтереси відповідача [PERSON] а його вимоги, викладені в зустрічній позовній заяві є безпідставними, необґрунтованими та такими що не підлягають до задоволення. Суд, частково задовольняючи первісний позов, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача судовий збір в сумі 1 378,00 грн., сплачений останнім при зверненні до суду. Позивач за зустрічним позовом, помилково вважаючи, що звільнений від сплати судового забору на підставі ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживача», при подачі позову не сплатив судовий збір, тому суд вважає, що судовий збір підлягає до стягнення із [PERSON] на користь держави в сумі 1 600 грн., в редакції Закону України «Про судовий збір», чинній на момент звернення до суду.

Outcome: partial