Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

07.03.2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому з подальшим уточненням просить визнати «Положення про проведення атестації відповідача» від 04.12.2012 року неправомірним та таким, що не має юридичної сили та скасувати його, визнати атестацію неповною, необ'єктивною та незаконною, визнати неправомірними та незаконними рекомендації та рішення атестаційної комісії від 15.09.2010 року, визнати накази накази по театру №215 від 20.09.2010 року, №18к від 01.01.2011 року, №21к від 13/14.02.2014 року, №10 від 24.01.2014 року незаконними та скасувати їх, визнати акт від 24.01.2014 року незаконним та скасувати його, стягнути з відповідача плату за навчання в розмірі 6 180,00 грн. та зобов'язати відповідача сплачувати за навчання в подальшому до закінчення навчання, поновити на роботі на посаді артиста-хору вищої категорії, стягнути з відповідача заробітну плату за вимушений прогул з 14.02.2014 року по дату винесення рішення, матеріальну допомогу на оздоровлення до щорічної відпустки за 2014 рік в розмірі місячного окладу, витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на наступне. З 02.04.2000 року позивач працював в ХНАТОБ ім.. М.В. Лисенка на посаді артиста хору І категорії. 14.02.2014 року позивача було звільнено у зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації та відмовою від переведення на іншу посаду п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП України (наказ від 13.02.2014 року №21к.). Позивач вважає дане звільнення не законним оскільки, 27.01.2014 року позивач повідомив адміністрацію відповідача про вихід на роботу з 01.02.2014 року. Але, позивачу повідомили, що на його місці працює інша людина і запропонували посаду двірника. Але, позивач має інвалідність і йому заборонена тяжка праця. Відповідач посилається на невідповідність займаній посаді. 15.09.2010 року атестаційна комісія ХНАТОБ ім.. М.В. Лисенка визнала позивача таким, що не відповідає займаній посаді у зв'язку з тим, що 20.06.2010 року позивачу була проведена операція по видаленню відшарування слизової лівою голосової складки. Тому, позивач не зміг пройти на той час атестаційну комісію. В подальшому з 14.10.2010 року по 31.01.2014 року позивач знаходився у відпустці по догляду за дитиною до 6 років. Перед виходом на роботу, позивач звернувся до профільної медичної установи та висновком лікаря встановлено, що голосі складки позивача у нормі. Але, адміністрацією ХНАТОБ ім. М.В. Лисенка не було проведено нове засідання атестаційної комісії для встановлення відповідності займаній посаді, при звільненні відповідач посилався на застаріле рішення комісії. Тому відповідач звернувся до суду за захистом своїх прав. Позивач та його представник [PERSON] в судове засідання з`явились, позов підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Представники відповідача - Бунецька Г.Ю. та Мельничникова А.М. в судове засідання з`явились, проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилались на безпідставність позову, оскільки звільнення позивача відбулось згідно діючого законодавства, надали письмові заперечення. Суд, заслухавши представників сторін та позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Судом встановлено, що позивач працював на посаді артиста хору вищої категорії з 02.04.2001 року, а з 01.03.2009 року позивача на підставі атестації переведено на посаду артиста 1 категорії за 11 розр. ЄТС. (а.с. 12, 37-38). Відповідно до ч. 5 ст. 20 Закону України «Про театри та театральну справу», Положення «Про проведення атестації художнього та артистичного персоналу театрів», затвердженого наказом Міністерства культури і туризму України від 03.05.2007 року №31, Положення про проведення атестації художнього та артистичного персоналу ХАТОБ ім. М.В. Лисенка, затвердженого наказом театру від 01.08.2007 року №36, професійні творчі працівники зобов'язані проходити обов'язкову атестацію художнього та артистичного персоналу театру, під час якої оцінюються творчий рівень, професійні якості, можливість подальшого використання працівника до перспективних та поточних планів роботи театру; головною метою атестації є визначення відповідності кваліфікації працівника театру, що належить до артистичного персоналу театру, займаній посаді. Згідно з пунктом 2.1. Положення №31 Чергова атестація працівників театру проводиться кожні п'ять років. Наказом ОКП ХАТОБ від 01.08.2007 р. № 36 затверджено Положення про проведення атестації художнього та артистичного персоналу ХАТОБ ім. М.В. Лисенка (далі - Положення ХАТОБ). Відповідно до п. 3.9 Колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом Харківського державного академічного театру опери та балету ім. М.В. Лисенка на 2006 - 2011 роки, затвердженого загальними зборами трудового колективу 31.05.2006 року, що діяв на момент проведення атестації [PERSON], а саме у 2010 році, атестація всіх категорій творчих працівників і тарифікація фахівців і службовців театру проводиться в установлений законом термін. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що на підставі наказу №53-к від 06.03.2009 року, позивач не відповідає займаній посаді (категорії) та його переведено на вакантну посаду артиста хору 1 категорії. Позивач з даним наказом був ознайомлений та не заперечував. (а.с. 37-38). Відповідно до службових записок від 23.09.2009 року, 25.02.2010 року та 28.02.2010 року, позивач не має вокального прогресу та не справляється з технічними вимогами. (а.с. 44-46). Відповідно до наказу №49 від 29.04.2010 року була призначена чергова атестація творчих працівників в тому числі і позивача на 30.06.2010 року. (а.с. 39-40). Згідно наказу №54 від 20.05.2010 року, внесені зміни в наказ №49 від 29.04.2010 року та була призначена атестація працівників театру на 26.06.2010 року. (а.с. 41). Відповідно до протоколу засідання атестаційної комісії №1 від 15.09.2010 року, позивач визнаний таким, що не відповідає займаній посаді артиста хору І категорії, що підтверджується атестаційним листом, з яким позивач відмовився ознайомитись, на підставі чого був складений акт від 16.09.2010 року. (а.с. 43, 49-50). Наказом про «Результат атестації артиста хору [PERSON].» №215/к від 20.09.2010 року, позивача визнано таким, що пройшов атестацію з висновком «не відповідає займаній посаді», у зв'язку з чим йому було запропоновано вакантну посаду двірника. (а.с. 51). Позовні вимоги в частині визнання атестації неповної та визнання рішення атестаційної комісії від 15.09.2010 року задоволенню не підлягають, оскільки окремо рішення атестаційної комісії оскаржено не було, а відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк звернення пройшов. Як вбачається з матеріалів справи, склад атестаційної комісії затверджений наказом №49 від 29.04.2010 року, який не оскаржується. Відповідно до п. 5.3. № 31 та п. 5.3 Положення ХАТОБ - якщо за результатами атестації працівника театру визнано таким, що не відповідає займаній посаді, керівник театру має право протягом двох місяців переглянути категорію цього працівника театру та розмір його посадового окладу або перевести працівника театру за його згодою на іншу роботу, що відповідає його кваліфікації. У разі незгоди працівника театру з переведенням на іншу роботу або неможливості його переведення, трудовий договір (контракт) з ним може бути розірвано відповідно до законодавства України. Судом встановлено, що позивачу було рекомендовано голосовий спокій та з 14.10.2010 року по 31.01.2014 року він знаходився в відпустці по догляду за дитиною до 6-ти років. (а.с. 52-55). Відповідно до п. 5.4. Положення № 31 та п. 5.4 Положення ХАТОБ період тимчасової непрацездатності працівника театру, а також перебування його у відпустці не зараховуються до строку, вказаного у пункті 5.3. Положень № 31 та ХАТОБ відповідно. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону) є видом відпусток. Після виходу на роботу після відпустки [PERSON] повторно було запропоновано переведення на вакантні посади, які не потребують спеціальної освіти, беручи до уваги висновки МСЄК [PERSON] «Про умови та характер праці», а саме: на посаду двірника та прибиральника службових приміщень, що були адаптовані для інваліда [PERSON] відповідно до рекомендацій МСЕК (наказ №12 від 20.01.2014 р. та наказ №10к від 24.01.2014 року).(а.с. 56,89-90). З наказом щодо запропонування посад [PERSON] ознайомлений, згоду на переведення не дав, про що складено акт від 24.01.2014р., а також у своїй позовній заяві посилається, що йому запропоновано переведення на посаду двірника.(а.с. 57). Відповідно до ст. 32 КЗпП України, переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Відповідно до ч.1, 2 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з підстав, передбачених пунктами 1(крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу(профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Згідно положень ч.7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Відповідно до роз'яснень, наданих у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП. Звільнення погоджується органом профспілки, членом якої є працівник. Згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення й не мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільнення. Згідно п.10 ст. 247 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом профспілки. 13.02.2014р. профспілковий комітет театру дав згоду на звільнення [PERSON] як такого, що не відповідає займаній посаді (категорії).(а.с. 58,83). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці. Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав зазначених у п. 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Наказом по театру № 21к від 13.02.2014 року [PERSON] - артист хору 1 категорії був звільнений з 14.02.2014 року за п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді, внаслідок недостатньої кваліфікації та його відмови від переведення на інші посади, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку.(а.с. 4). Цей наказ підписаний першим заступником генерального директора театру [PERSON], згідно до своєї посадової інструкції («Загальні положення» - у період відсутності генерального директора має усі його повноваження). Генеральний директор театру [PERSON] з 10.02.14 р. по 19.02.14 р. був відсутнім, у зв'язку з хворобою, що підтверджується листком непрацездатності. Тому посилання позивача та його представника щодо видання даного наказу про звільнення позивача неналежною особою не відповідають дійсності, та наказ про його звільнення підписаний уповноваженою особою в межах наданих їй повноважень. Відповідно до абз. 1,3 п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року,При розгляді справ про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою,на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв'язку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі.Висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами по справі. Верховним судом України у постанові від 07.11.2011 року №6-45цс11 зазначено, що поняття кваліфікації як таке, що включає не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення, є оціночним та визначається у кожній конкретній справі залежно від установлених судом обставин. Відповідно до посадової інструкції артиста хору вищої, 1 та 2 категорії, з якої позивач ознайомлений, артист хору зобов'язаний постійно працювати над підвищенням своєї кваліфікації, підтримувати вокальну та фізичну форму. (а.с. 124-127). Допитані в судовому засіданні у якості свідків [PERSON] та [PERSON], які були членами атестаційної комісії, пояснили, що з 2010 року театр отримав статус «національного», власником театру є держава в особі Міністерства культури України, а тому вимоги до артистів стали вищими. В засіданні атестаційної комісії брали участь запрошені члени з інших театрів, які погодились з рішенням комісії відносно результатів атестації [PERSON], про що особисто розписались в атестаційному листі. Зазначені особи пояснили, що здібності позивача не відповідають вимогам його посаді та не має професійного росту. Викликані за клопотанням позивача та дописані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що висновки атестаційної комісії відповідача відносно [PERSON] є необґрунтованими та не законними, позивач є багатодітним батьком. Позивачем у встановленому законом порядку окремо не оскаржено рішення атестаційної комісії від 15.09.2010 року про невідповідність позивача займаній посаді, а тому вони є чинними. Судом встановлено, що у день звільнення, 14.02.2014 року, [PERSON] видана трудова книжка, копія наказу про звільнення та проведено повний розрахунок по всім належним йому виплатам, відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України, що підтверджується особистим підписом [PERSON] в його особовій картці працівника та його підписом у видатковому касовому ордері № 142 від 14.02.2014 року. Таким чином, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо скасування наказів № 215к від 20.09.2010 року, №21к від 13.02.2014 року, №10 від 24.01.2014 року. Що стосується визнання акту від 24.01.2014 року недійсним про відмову позивача від підпису про ознайомлення з наказом №10/к від 24.01.2014 року. Відповідно до вимог діючого законодавства, позивач повинен був ознайомлений з наказом про його звільнення під підпис. В даному разі, він відмовився, про що був складений даний акт, тому дана вимога є необґрунтованою. Оскарження позивачем наказу №18/к від 01.01.2011 року є безпідставним, оскільки такого наказу не існує. Що стосується наказу №18к від 24.01.2011 року, то даний наказ позивачем не оскаржується, а суд відповідно до ст. 11 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних осіб в межах заявлених ними вимог. Відносно позовних вимог про визнання Положення про проведення атестації художнього та артистичного персоналу театру, затвердженого генеральним директором ХНАТОБ ім.. М.В. Лисенка 04.12.2012 року, неправомірним та таким, що не має юридичної сили та його скасування, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги щодо неправомірності даного Положення про атестацію, представник позивач зазначає, що подібного положення в інших театрах не існує та воно суперечить нормам діючого законодавства. Відповідно до наказу Міністерства культури та туризму України від 03.05.2007 року №31 затверджене Положення про проведення атестації художнього та артистичного персоналу театрів. Згідно п. 1.1 Положення №31, це положення визначає порядок проведення атестації художнього та артистичного персоналу театрів, відповідно до п. 1 Переліку посад професійних творчих працівників театрів та посад (спеціальностей) працівників інших специфічних театральних професій, затвердженого постановою КМУ від 23.02.2006 року №208, усіх форм власності та організаційно-правових форм функціонування. Правові, організаційні та фінансові засади функціонування системи професійного розвитку працівників визначено у Законі України «Про професійний розвиток працівників». Згідно ст. 11 вказаного Закону, атестація проводиться за рішенням роботодавця, яким затверджується положення про проведення атестації, склад атестаційної комісії, графік проведення атестації. Відповідно до Закону України «Про професійний розвиток працівників» так Положення №31 у театрі розроблено Положення про проведення атестації художнього та артистичного персоналу Державного підприємства «Харківський національний академічний театр опери та балету ім.. М.В. Лисенка», яке затверджено генеральним директором у грудні 2012 року та погоджено головою профспілки театру. З огляду на викладене, доводи позивача про безпідставне затвердження у театрі Положення про проведення атестації є необґрунтованим. Відносно вимоги стягнення плати за навчання позивача в розмірі 6 180,00 та зобов'язання в подальшому сплачувати навчання до закінчення академії, то позивач взагалі не надає до суду доказів, що він навчається в даному навчальному закладі та сплачував навчання в зазначеній сумі. Окрім того, Колективним договором ДП «ХНАТОБ» на 2013-2018 р.р. взагалі не передбачено виплат працівникам на навчання в учбових закладах. Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов'язками, які мали місце до звільнення; здійснення оплати всього часу вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням; поновлення безперервного стажу роботи, у тому числі стажу для відпустки та поновлення у всіх правах за цією посадою (отримання надбавок тощо). Як вбачається із вищенаведених доказів, звільнення позивача [PERSON] було проведено згідно чинного законодавства України, без порушення його законних прав та інтересів з розрахунком належних йому виплат. Тому, вимоги [PERSON] щодо стягнення з театру яких-небудь грошових виплату в тому числі середнього заробітку за час вимушеного прогулу, також є незаконними та необґрунтованими. Відносно позовних вимог про стягнення з ДП ХНАТОБ ім. М.В. Лисенка невиплаченої одноразової допомоги на оздоровлення за 2014 рік, суд зазначає наступне. Згідно п. 3.22 розділу 3 Колективного договору між адміністрацією та профспілковою організацією (трудовим колективом) ДП "Харківський національний академічний театр опери та балету ім. М.В. Лисенка" при наявності фінансування в межах фонду оплати праці, затвердженого на відповідний рік, у відповідності до встановленого КМУ України розміру та порядку, працівникам театру виплачується допомога для оздоровлення при наданні щорічної відпустки (т. І, а.с. 176 зворот). У відповідності до ст. 10 Закону України "Про відпустки" працівникам художньо-постановочної частини і творчим працівникам театрів щорічні відпустки повної тривалості надаються в літній період у кінці театрального сезону незалежно від часу прийняття їх на роботу. Враховуючи, що щорічна відпустка позивачеві не надавалась, а була виплачена компенсація при звільненні, підстави для задоволення позовних вимог в зазначеній частині відсутні. Щодо стягнення витрат на надання юридичної допомоги у сумі 5 000грн. суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, серед іншого, належать витрати на правову допомогу. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. З аналізу зазначених норм вбачається, що правовою допомогою в цивільному процесі визнається допомога правового характеру адвоката або іншого фахівця у галузі права. Крім того, судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу, повинні бути пов'язані тільки з розглядом конкретної цивільної справи, що розглядається судом. До матеріалів справи позивачем не надано доказів понесення витрат на правову допомогу у розмірі 5000грн, не надано доказів, що надані позивачу юридичні послуги пов'язані з розглядом цієї конкретної цивільної справи, позивачем не надано обґрунтування і розрахунку цих витрат. Крім того, підставою для задоволення позову в частині витрат на правову допомогу є задоволення інших позовних вимог або їх частини. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача витрат по оплаті послуг на правову допомогу у розмірі 5 000грн. Відносно позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000грн. суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Так, п.п. З, 4, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Отже, за змістом закону ст. 60 ЦПК України обов'язок доведення факту спричинення моральної шкоди лежить на позивачеві. Позивач в судовому засіданні не довів, що відповідачем була заподіяна моральна шкода та позивач не зазначив які саме моральні страждання він зазнав. Разом з цим, позивачем не доведено, що власником або уповноваженим ним органом порушені будь-які права позивача. З огляду на викладене, підстави для стягнення моральної шкоди відсутні. Таким чином, враховуючи вище викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed