Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Великобурлуцької об`єднаної територіальної громади в особі Великобурлуцької селищної ради Великобурлуцького району Харківської області в якій просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та складається з житлового будинку А, літня кухня Б; сарай В; погріб П; колодязь К. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Великобурлуцькою селищною радою, житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , належить колгоспному двору, головою якого являється [PERSON] , тобто позивач по даній справі. 31 грудня 2021 року позивач звернулась до державного реєстратора із заявою про проведення державної реєстрації права власності на зазначений вище житловий будинок, але подані документи не дали змоги встановити набуття змін або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у зв`язку наявністю суперечностей між заявою та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяжень, а тому державним реєстратором було прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень стосовно житлового будинку. [PERSON] зазначає, що вона є людиною похилого віку та немає спадкоємців, а тому має намір продати будинок. Однак, реалізувати своє право щодо розпорядження своїм майном на свій розсуд не має можливості, оскільки житловий будинок з господарськими будівлями відноситься до суспільної групи господарств - колгоспний двір, головою якого позивачка є на цей час. Разом з нею за вказаною адресою поживав її син [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . У свідоцтві на право особистої власності, яке видане 25 червня 1991 року зазначено, що будинок належить колгоспному двору і голова цього двору є [PERSON] . Колгоспний договір був припинений 15 квітня 1991 року, коли був введений в дію Закон України «Про власність». За життя позивачка, будучи головою колгоспного двору, збудувала житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. За викладених обставин, оскільки іншого шляху реалізувати своє право на житловий будинок з господарськими будівлями у позивачки немає, вона звернулась до суду та просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Великобурлуцького районного суду Харківської області від 23 лютого 2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання(а.с.41-43). 18 березня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.50-51). Позивач [PERSON] в судове засіданн6я не з`явилась належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, судову повістку отримала особисто 20 березня 2021 року про що свідчить відмітка в рекомендованому поштовому відправленню (а.с.55). На адресу суду надала клопотання в якому просила розглядати справу без її участі у зв`язку з похилим віком, станом здоров`я та віддаленістю місця знаходження суду, вказавши, що позовні вимоги підтримує повністю. Просила позов задовольнити (а.с.38). Представник відповідача - Великобурлуцької об`єднаної територіальної громади в особі Великобурлуцької селищної ради Великобурлуцького району Харківської області в судове засідання не з`явився. Великобурлуцький селищний голова на адресу суду надав листа, в якому просив справу розглядати без участі представника селищної ради та прийняти законне рішення (а.с.56). Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, які є належними, допустимими і достовірними у їх сукупності, знаходить за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступного. Частиною першою ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст.79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно з ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , належав колгоспному двору на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого 25 червня 1991 року виконкомом Великобурлуцької селищної ради на підставі рішення комітету Великобурлуцької Ради народних депутатів № 135 від 11 червня 1991 року, головою якого вказано [PERSON] (а.с.10). Відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовлено за станом на 11 листопада 2020 року, замовником технічної інвентаризації є [PERSON] (а.с.13-20). З виписки з погосподарської книги № 60 Великобурлуцької селищної ради за 1986-1990 роки вбачається, що [PERSON] є головою сім`ї та з нею проживав її син [PERSON] (а.с.29). [INFO] [PERSON] помер, про що в Книзі реєстрації смертей 23 липня 2010 року зроблено відповідний актовий запис № 86, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.08). З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-6314075402020, інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості № 53135408 вбачається, що земельна ділянка, площею 0,25 га, кадастровий номер 6321455101:00:001:0014, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.31,33). Із довідки (витягу з погосподарської книги) № 488 від 01 лютого 2021 року, виданої виконавчим комітетом Великобурлуцької селищної ради Великобурлуцького району Харківської області вбачається, що будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS] дійсно належить колгоспному типу двору. Головою колгоспного двору є [PERSON] (а.с.09). Відповідно до довідки від 12.02.2021 № 28 ПОСП «Бурлуцьке», колгосп «Україна» приєднаний до колгоспу імені Леніна Великобурлуцького району Харківської області на підставі рішення загальних зборів колгоспників від 25 червня 1967 року, протокол № 2. Колгосп імені Леніна перетворений в АСТ «Нива», на підставі рішення загальних зборів від 20 липня 1993 року, протокол № 2. АСТ «Нива» реорганізоване в ПОСП «Нива», на підставі рішення загальних зборів від 12 лютого 2000 року, протокол № 1. ТОВ «Петровське» є правонаступником ПОСП «Нива» на підставі рішення Великобурлуцької райдержадміністрації № 21 від 21.03.2002 року. ПОСП «Бурлуцьке» є правонаступником ТОВ «Петровське» в частині заборгованості по заробітній платі та оренді земельних паїв під прийняті активи від ТОВ «Петровське» в ПОСП «Бурлуцьке» від 01.01.2005 року, а також з правом надання документів по заробітній платі та стажу на підставі рішення загальних зборів від 29.12.2004 року, протокол № 2 (а.с.11). Відповідно до довідки від 12.02.2021 № 27 ПОСП «Бурлуцьке» [PERSON] дійсно працювала в бувшому колгоспі імені Леніна з 01 січня 1957 року по 01 квітня 1999 року (а.с.12). Згідно з інформаційною довідкою, виданої Великобурлуцьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації № 377 від 11.11.2020 року, проведено обстеження об`єкта житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] та техніком Великобурлуцького МКПТІ встановлено, що власником цілої частки домоволодіння є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 25 червня 1991 року, виданого Великобурлуцькою селищною радою Великобурлуцького району Харківської області (а.с.20). Рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 56116182 від 12 січня 2021 року відмолено у державній реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , оскільки перевіркою встановлено, що громадянкою [PERSON] для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , подано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок б/н, яке видане комітетом Великобурлуцької Ради народних депутатів 25 червня 1991 року, однак у даному свідоцтві є відомості про те, що за зазначеною адресою у Вовчанському бюро технічної інвентаризації вже зареєстровано право приватної власності за колгоспним двором, головою якого є [PERSON] , про що зроблено запис у реєстровій книзі № 3 під реєстровим № 282 (а.с.32). Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а частина 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в частині 1 статті 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Згідно "Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року №11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради. Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Згідно з ст.120 ЦК УРСР, колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-ХІІ був введений в дію Закон України "Про власність". Відповідно до ст.15 Закону України від 16 грудня 1993 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та у зв`язку з прийняттям Закону України «Про власність» були виключені з Цивільного кодексу України (1963 року) в главі ІІ «Спільна власність» статті 120-127, що стосувалися правового положення членів колгоспного двору. Зазначений Закон України набрав чинності з моменту його публікації (Відомості Верховної Ради України № 3 1994 року). Таке поняття як «колгоспний двір» втратило своє значення на момент набрання чинності вказаним законом та внесенням відповідних змін. Таким чином, Законом України «Про власність» (вступив у дію 15.04.1991 р.) скасовано інститут колгоспного двору, але не скасовано правового статусу членів колишнього колгоспного двору, щодо майна колгоспного двору, яке належало його членам на праві сумісної власності. Тому, всі члени колишнього колгоспного двору після 15.04.1991 р. були і є власниками майна. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 7 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», судам слід враховувати, що відповідно до ст.55 Закону «Про власність» громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Визнання за позивачкою права приватної власності не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. В судовому засіданні з`ясовано, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , дійсно до 15 квітня 1991 року мав статус колгоспного двору, членом якого була позивачка, яка не втратила права в майні колгоспного двору, майно колгоспного двору належало [PERSON] , а тому позивачка має право приватної власності на вказаний житловий будинок. Таким чином, проаналізувавши всі обставини справи в сукупності, враховуючи позицію відповідача, який ніяких заперечень проти позовних вимог на адресу суду не надав, фактично визнав позов, що не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд вважає можливим, законним та справедливим визнати право власності позивача на вказаний будинок з господарськими будівлями і спорудами.

Outcome: approved