Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

12 березня 2015 року позивач звернулася до суду із заявою про визнання права власності на спадкове майно за заповітом. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] померла [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить земельна ділянка площею 3,4012 га, яка розташована на території Берлозівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований в [ADDRESS]. За життя [PERSON] розпорядилася своїм майном, склавши заповіт, посвідчений 09.03.2011 року секретарем Берлозівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, за реєстровим № 2, яким заповіла все своє майно [PERSON] Позивач, як спадкоємець за заповітом спадщину прийняла, оскільки своєчасно звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але не може її оформити в нотаріальному порядку, оскільки державний акт на право приватної власності на землю виготовлений на ім'я [PERSON] був втрачений, зареєструвати право власності на житловий будинок неможливо, оскільки остання померла та у день смерті втратила цивільну правоздатність. Позивач в судове засідання не з'явилася, в матеріалах справи міститься клопотання про проведення судового розгляду за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи в його відсутності. Позовні вимоги визнає в повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи за відсутності представника. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований в [ADDRESS] та земельна ділянка загальною площею 3,4012 га, яка розташована на території Берлозівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до довідки виданої виконкомом Берлозівської сільською радою Козелецького району Чернігівської області за вих. № 18 від 27.01.2015 року, домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] відноситься до категорії колгоспного двору. До складу даного колгоспного двору станом на 15.04.1991 року входила [PERSON] (а.с. 11). За життя [PERSON] розпорядилася своїм майном, склавши заповіт, посвідчений 09.03.2011 року секретарем Берлозівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, за реєстровим № 2, яким заповіла все своє майно [PERSON] (а.с. 9). Позивач, як спадкоємець за заповітом спадщину прийняла, оскільки своєчасно звернулася до Козелецької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується копією спадкової справи (а.с. 29). Згідно довідки № 13 від 27.01.2015 року, виданої КП «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради, право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано (а.с. 14). Постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року зі змінами «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» у п. 6 дано роз'яснення, що до правовідносин, що виникли до 15 квітня 1991 року, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Перешкодою в отриманні позивачем свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно є те, що за життя спадкодавцем не було оформлено правовстановлюючі документи на будинок. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] підлягають задоволенню і за позивачем суд вважає можливим визнати право власності на зазначений будинок (з урахуванням того, що [PERSON] єдина прийняла спадщину після смерті [PERSON].). Щодо визнання права власності на земельні ділянки суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. 29 серпня 2002 року на ім'я [PERSON] на підставі рішення 19 сесії 23 скликання Берлозівської сільської ради народних депутатів від 16.04.2001 року, № 510 було виготовлено та видано державний акт [NUMBER] на право приватної власності на землю площею 3,41 га передану для товарного сільськогосподарського виробництва, з яких 2,63 га - рілля, 0,51 га - сіножать, 0,27 га - пасовище (а.с. 16). Позивач просить визнати за нею право власності на земельні ділянки, оскільки державний акт було втрачено, про що в пресі розміщено відповідне оголошення (а.с. 21). Згідно зі ст. ст. 81, 126 ЗК України право власності громадяни України набувають на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. У відповідності до ст. 152 ч.3 п. "а" ЗК України -"захист прав громадян та юридичних осіб здійснюється шляхом визнання прав". При розробленні технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки та внесенні до автоматизованої системи відомостей про земельні ділянки, належні [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] від 29.08.2002 року, було встановлено, що фактична площа земельних ділянок становить 2,6280 га, кадастровий номер [NUMBER], 0,5075 га, кадастровий номер [NUMBER] та 0,2657 га, кадастровий номер [NUMBER] (а.с. 17, 18, 19). Відповідно до п. 2 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 17 жовтня 2012 року, відомості Державного земельного кадастру є офіційними і вважаються об'єктивними та достовірними, якщо інше не доведено судом, тому суд вважає, що саме в витязі з Державного земельного кадастру більш повно та достовірно визначено площу земельної ділянки. Таким чином, суд дійшов висновку, що за позивачем в порядку спадкування підлягає визнанню право власності на згадані земельні ділянки.

Outcome: approved