Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом до суду, мотивуючи свої вимоги тим, що 12 листопада 2014 року між ним і Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" був укладений договір Фінансового лізингу № 001199 (далі по тексту- Договір) з додатками, предметом якого є: автомобіль Fiat Doblo. Відповідно до умов Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, зазначений у п.3.1 договору та специфікації, що є додатком №: 3 до договору у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. В усній формі Представник відповідача роз'яснила, що позивач повинен спочатку сплатити передплату в сумі 18 000 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладений договір лізингу та Авансовий платіж в сумі 90 000 грн. і протягом декількох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. Позивачем було сплачено рахунки на суму 18 000 грн. та 90 000 грн. призначення платежу: платіж згідно договору № 001199. Однак, представником Відповідача не було роз'яснено призначення платежу в розмірі 18000 грн., який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, позивач же вважав, що це часткова оплата вартості автомобіля. В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала йому достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала його підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього Компанія відмовилась передавати позивачу предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачена передача предмета лізингу не більше 90 робочих днів після сплати авансового платежу. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено його в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть та можливості розірвати договір немає. Також позивач вказує на те, що складова першого лізингового платежу - "комісія за організацію" - виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом. Крім того, з посиланням на ЗУ "Про захист прав споживачів" вважав положення договору такими, що порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди його інтересам як споживача. До того ж правочин здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, оскільки представник відповідача при укладенні договору спонукала його до прийняття швидкого рішення щодо укладення договору, внаслідок чого він був позбавлений достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю та просив з підстав, зазначених в позовній заяві визнати укладений договір лізингу недійсним, стягнути з ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" сплачені реєстраційний та авансовий платежі в сумі відповідно 18 000 (вісімнадцять тисяч) грн. та 90 000 (дев'яносто тисяч) грн., судові витрати покласти на Відповідача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності та заперечення на позовну заяву, згідно з якими, вважав що в договорі передбачені усі істотні умови, при його укладенні дотримані норми, передбачені ЦК України, Законом України "Про фінансовий лізинг". Договір не містить жодних несправедливих умов, тому не може бути визнаний судом недійсним. До того ж Позивач не позбавлений можливості розірвати договір згідно з його умовами та повернути сплачені кошти. Твердження позивача, що сума комісії за організацію Договору є неспівмірною із затратами Лізингодавця при укладенні Договору, та не є лізинговим платежом є помилковим, оскільки лізингові платежі можуть включати і інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані із виконанням договору лізингу, саме до цих витрат і відноситься комісія. Написана позивачем 12.11.2014 року заява підтверджує розуміння ним всіх умов договору, а також містить інформацію про предмет лізингу (марку, модель та вартість), котрий він самостійно обрав. За таких обставин, вважали позов безпідставним і необґрунтованим та просили відмовити в його задоволенні (а.с.52-59). Заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 12 листопада 2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу №001199 та цього ж дня на виконання договору фінансового лізингу позивач сплатив 18000 грн. комісії за організацію, згідно ст.8 п.8.2.1а Договору, а 21.11.2014 року сплатив 90000 грн. авансового платежу, згідно ст.8 п.8.2.1б Договору, про що свідчать квитанції про здійснення касових операції № 981424.101.1 від 12.11.2014 та №51 від 21.11.2014 року (а.с.14-25). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, ЗУ "Про фінансовий лізинг". П.3.1. договору визначений Предмет лізингу, яким є автомобіль "Fiat Dobio", вартістю 180000 грн. (а.с.14-22). Відповідно до ч.1 ст. 3 ЗУ "Про фінансовий лізинг" предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. В спірному договорі, в тому числі із урахуванням змісту додатку № 3 Специфікація до договору, та копії заяви позивача на отримання фінансового лізингу, доданої відповідачем до заперечень (а.с.22, 59) предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками та не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (рік випуску автомобіля, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації автомобіля тощо), а також не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо. Тобто в договорі зазначено лише марку автомобіля та його модель. Однак, вимогу вищезазначеної норми про індивідуалізацію ознак предмета лізингу при укладенні договору не дотримано. За наявності такого недоліку у договорі, вбачається, що умова про предмет лізингу належить до істотних умов правочину (ст. 6 ЗУ "Про фінансовий лізинг"), а тому при укладенні договору не було дотримано істотної умови договору, що є підставою для визнання його недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 2, 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. В ч. 1 ст. 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Відповідно до ст. 21 ЗУ "Про захист прав споживачів" права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В ст. 18 цього Закону наведений перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, який не є вичерпним та визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналіз змісту договору фінансового лізингу від 12.11.2014 року, укладеного між сторонами дає підстави суду прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені ЗУ "Про фінансовий лізинг", Цивільним кодексом України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Так, всупереч вимог п.п. 1,4 ч. 2 ст. 10, ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг", ч. 1 ст. 767, ч. 2 ст. 768 ЦК України в договорі фінансового лізингу від 12.11.2014 року не передбачений обов'язок лізингодавця надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, який би відповідав його призначенню, про що свідчить зміст договору, не встановлена та повністю виключена в договорі відповідальність лізингодавця за передачу предмета лізингу неналежної якості. Пунктом 1.4. Договору передбачено право Лізингоодержувача самостійно обирати ТЗ та продавця (постачальника) ТЗ, у зв'язку з чим він несе пов'язані з таким вибором ризики. Продавцем (постачальником) ТЗ є особа, що, як правило, зазначається у Специфікації (надалі - "Продавець"). В такому випадку Лізингоодержувач подає Лізингодавцю письмову заяву із зазначенням назви продавця (постачальника). П.5.7. договору встановлює, що у випадку наявності дефектів Предмета Лізингу, які роблять неможливою нормальну експлуатацію Предмета Лізингу, Лізингоодержувач та Лізингодавець мають право відмовитися від підписання Акту приймання-передачі, і Лізингодавець повинен замінити такий Предмет Лізингу згідно з умовами п.3.5. даного Договору. В той час, як в п. 3.5 Договору визначено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає Продавець. Судом встановлено, що заяви про постачальника ТЗ позивач не подавав. Домовленість з представником відповідача була лише про модель, марку та вартість ТЗ, про що і зазначено в Специфікації. Проте, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. В силу ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Враховуючи відсутність на момент укладення договору домовленості між сторонами про продавця ТЗ, відповідно до змісту договору та п.1 ч.1 ст.11 ЗУ "Про фінансовий лізинг" вибір продавця предмета лізингу здійснює відповідач, то пункти 3.5., 5.7. Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечать положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже такі умови є несправедливими. У відповідності до ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" розмір лізингових платежів є істотною умовою договору. Згідно п.п. 8.3., 8.4., 8.8., 8.13 Договору лізингові платежі можуть корегуватися, а лізингодавець залишив за собою виключне право на односторонню їх зміну. Пунктом 5.4 договору передбачена можливість зміни вартості предмету лізингу і імперативний обов'язок лізингоодержувача единоразово доплатити різницю такої вартості, а також сплатити різницю комісії за організацію. Однак, у разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі Лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. Пунктом 8.15 Договору фінансового лізингу встановлені умови, відповідно до яких у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту його укладання до повної оплати платежів, лізингоодержувач зобов'язаний доплатити різницю з перерахованими лізинговими платежами, про що складається додаткова угода. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої угоди лізингодавець має право розірвати договір, а лізингоодержувач зобов'язаний повернути предмет лізингу без повернення йому раніше сплачених лізингових платежів. Тобто умовами договору не передбачено право позивача як споживача послуг розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Нечітке визначення підстав зміни розміру лізингових платежів, вартості предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору, тому ці умови договору відповідно до п.п. 4, 13 ч. 3 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" є несправедливими. Положення п.6.5.Договору суперечать змісту п.4 ч.2 ст.10, ч.3 ст.15 ЗУ "Про фінансовий лізинг" в частині обмеження права позивача на відшкодування вартості поліпшень предмету лізингу. Відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Всупереч зазначеним положенням: п.6.7. Договору визначено, що на його чинність не впливають будь-які обмеження або неможливість користування Предметом Лізингу внаслідок його часткового пошкодження, або внаслідок юридичних чи технічних або економічних причин, випадків надзвичайних подій чи форс-мажору. В таких випадках зобов'язання Лізингоодержувача, в тому числі платіжні зобов'язання, залишаються чинними в повному обсязі.; п. 8.10 договору передбачено, що лізингоодержувач не може вимагати від лізингодавця жодного відшкодування або зменшення суми платежів за даним договором у випадку перерви в експлуатації предмета лізингу, незалежно від причин виникнення такої перерви. Положення пунктів 8.7, 8.10 Договору суперечать також вимогам ст. 11 ЗУ "Про фінансовий лізинг", п.2 ч.2 ст. 768 ЦК України, які надають лізингоодержувачу в період строку гарантії при виявленні недоліків, що перешкоджають її використанню, право на зменшення розміру плати за користування річчю. Пунктом 11.5 передбачена відповідальність Лізінгоодержувача у вигляді втрати права придбати у власність (викупити) Предмет Лізингу на умовах, передбачених цим Договором в тому числі за вирішення в судовому порядку будь-якого спору між Лізингодавцем та Лізингоодержувачем з приводу даного Договору, тобто фактично відповідач обмежив право споживача звернутись до суду за захистом своїх прав. Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоотримувача. Одночасно для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача. В п.п. 8.14, 12.2, 12.3, 12.4, 12.5, 12.7, 12.10, 12.11, 12.12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені та збитків. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено. Пункт 12.11. Договору встановлює жорстку односторонню відповідальність позивача - лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч.1 ст.7, п.3 ч.1 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" прав даного споживача на розірвання договору. Отже, зазначені положення Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем. Такі порушення призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін і в силу положень частин 1, 2, п.3 ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" є несправедливими для [PERSON] та відповідно до ч 5 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" підлягають визнанню недійсними. Однак визнання недійсними зазначених вище пунктів Договору зумовить і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень Договору, тому за таких обставин, на підставі ч.6 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" ч.1 ст.203, ч.3 ст.215 ЦК України оспорюваний Договір слід визнати недійсним в цілому . Мотиви позовної заяви про введення позивача в оману, нечесну підприємницьку діяльність відповідача в судовому засіданні не доведені належними доказами. Посилання позивача, що передбачені в п.8.2. складові лізингових платежів виходять за межі платежів, визначених ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", не ґрунтуються на вимогах закону. Так, визначений у ч.2 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" перелік можливих обумовлених сторонами лізингових платежів не є вичерпним, оскільки пунктом г) названої норми передбачено можливість включення до них "інших витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу". Вищеназвані платежі мають безпосереднє відношення до виконання договору лізингу, не є надмірними і не вбачається законних підстав для визнання недійсними вказаних окремих пунктів договору з мотивів їх невідповідності закону. Мотиви позовної заяви щодо невідповідності вимогам закону та необхідності визнання недійсними п.п.4.3.1., 4.3.5., 5.1., 5.2., 6.6., 6.15., 8.6., 11.3. є необґрунтованими, оскільки зазначені положення договору відповідають змісту відповідних положень ЗУ "Про фінансовий лізинг", не створюють дисбалансу інтересів не порушуючи права позивача як споживача, тому законних підстав для визнання недійсними вказаних окремих пунктів договору немає. На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевказану норму, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача сплачені ним суми комісії за організацію договору в розмірі 18000 гривень та авансового платежу в сумі 90000 гривень. Згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 1080 грн.

Outcome: approved