Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зміну порядком користування житловою площею у 1/2 частки приватного будинку членами сім"ї, сервітутні право відношення та просила ухвалити рішення, яким зобов'язати відповідача [PERSON] виділити їй [PERSON] і її малолітнім дітям [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], в користування житлову кімнату 25.1 кв. м. розташовану у 1/2 частки приватного будинку [ADDRESS], який належить на праві власності по спадщині її батькові [PERSON] У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовних вимогах, пояснивши суду, що вона зі своєю сім"єю проживає у літній кухні, яку виділив їй для проживання її батько, а сам зі своєю дружиною займає дві жилі кімнати у будинку 25,1 кв. метри та 11,9 кв. метри, на її неодноразові звернення до батька про надання можливості заселитися зі своєю молодою сім"єю у кімнату 25,1 кв. метри, де він мешкає з цивільною дружиною, а він щоб переселився у кімнату будинку 11,9 кв. метри на що він не дав своєї згоди і запропонував їй з сім"єю і її братом поселитися в прихожій кімнаті 12,3 кв. метри та в коридорі, які не відповідають умовам житлового приміщення і суперечать вимогам ст. 159 ЖК України. Відповідач [PERSON] заперечував проти позовних вимог та просив у їх задоволенні відмовити за безпідставністю, пояснивши суду, що він з 18.11. 1989 року по 25.09. 1997 року перебував у шлюбі з [PERSON], від шлюбу мають двох дорослих дітей, які після шлюбу залишилися проживати з ним, та зареєстровані у будинку [ADDRESS], разом з тим у 1/2 будинку зареєстрована його друга дружина, з якою він розлучився, а на даний час проживає з цивільною дружиною і займає кімнату 25,1 кв. метри, син займає кімнату 11,9 кв. метри, а дочка оборудовану літню кухню ( дві кімнати), з опаленням, водою. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідив матеріали справи у їх сукупності приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з наступних підстав. Як слідує із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, 1/2 частини житлового будинку № [ADDRESS] належить відповідачу [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом ВВЕ 077910 від 07.07. 1998 року, видане 16-ою Київською державною нотаріальною конторою і зареєстровано в реєстрі № 2- 1987 ( а.с. 6) . Згідно по поверхового плану (а.с.8) відповідачу [PERSON] у 1/2 будинку належить загальної площі 59,3 кв. метри із них житлової площі 37,0 кв. метри, а саме: тамбур - 4,0 кв. метри: веранда 12,3 кв. метри; кухня - 6,0 кв. метри, житлова кімната 11,9 кв. метри, житлова кімната 25, 1 кв. метри, а також на праві власності відповідачу належить і літня кухня - 92 кв. метри. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Водночас, як встановлено у судовому засіданні і не спростовувалося сторонами , сторони за усною домовленістю визначили порядок користування житлових приміщень та займають такі приміщення: у 1/2 частині будинковолодіння [ADDRESS], яке належить на праві власності відповідачу , а саме: відповідач [PERSON] з дружиною та сином, а позивачка літню кухню 92 кв. метри. Разом з тим, варіант зміни порядку користування житловою площею у 1/2 частки приватного будинку членами сім"ї, пославшись на сервітутні право відношення, запропонований позивачкою, не тільки порушує принцип рівності прав власника, та призведе до зменшення його частки жилої площі, а безпосередньо є порушенням його житлових умов та права власності. Крім того, позивачка у своїх поясненнях посилається на той факт, що її повнолітньому брату [PERSON], [INFO] ніде проживати і він проживає разом з нею , однак останній не заявляє самостійні позовні вимоги щодо його прав у спірному будинковолодінні. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначено статтею 16 ЦК України. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Ст. ст. 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). За приписами статті 1 Першого протоколу Європейської Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" встановлено принцип мирного володіння майном, який в контексті прецедентної практики Європейського суду з прав людини закріплює засади поваги до права власності та забороняє безпідставне позбавлення або обмеження володіння особою своїм майном, інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених нормами міжнародного права. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у позові . Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Outcome: dismissed