Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом, в якому просить стягнути на його користь солідарно із [PERSON] та [PERSON] борг за договором позики в сумі 2000 доларів США, суму процентів, визначених п.4.6 Договору позики, що становить 5 % щомісячно від суми позики, в розмірі 1800 доларів США, а також пені за порушення строків повернення позики та процентів за позикою у період з 28.08.2019 по 28.02.2021 в сумі 11079 доларів США. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказує, що 28.08.2019 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики грошови коштів в розмірі 2000 доларів США строком на два місяці зі слатою процентів із розрахунку 5 процентів у місяць. У договорі позики передбачено, що у випадку порушення строків, що не перевищує п`яти календарних днів, повернення позики та (або) процентів за позикою, позичальник зобов`язується сплачувати позикодавцю пеню в розмірі 1 (один) відсоток від простроченої суми за кожен день прострочення. Також, 28.08.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого [PERSON] поручається перед [PERSON] за виконання обов`язку по поверненню позики [PERSON] , отриманої за договором позики від 28.09.2019. Договором поруки передбачено, що у випадку порушення боржником обов`язку за основним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. В порушення умов договорів позики та поруки від 28.08.2019 року як [PERSON] , так і [PERSON] не жили заходи щодо повернення боргу [PERSON] 09.02.2021 року позивачем на адресу відповідачів були направлені письмові листи-вимоги щодо сплати заборгованості за основним боргом, процентими, а також пені. Станом на 28.02.2021 року, борг за договором позики відповідачі [PERSON] не повернули. Ухвалою суду від 12.03.2021 позовну заяву прийнято, відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи (а.с.18). Сторони заперечень щодо такого порядку розгляду справи не надали. Ухвалою суду від 06.05.2021р. закрито підготовче провадження по зазначеній цивільній справі, призначено її до розгляду по суті в загальному позовному провадженні (а.с.82). В підготовчому судовому засідані інтереси позивача представляла адвокат Крушельницька М.Р. 17.08.2021 року судом отримано заяву адвоката Крушельницької М.Р., в якій вона просила розгляд справи проводити без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримала повністю та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, судом неодноразово повідомлявся про місце, день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, причини їх неявки суду не відомі. Відзиви на позов до суду не надходили. Справу вирішено за правилами заочного розгляду, визначеними ст.ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які повідомлялися у встановленому законом порядку про час, дату і місце судового засідання та не з`явилися у судове засідання без повідомлення причин, не подавали відзиву проти позову та проти такого порядку розгляду справи не заперечував позивач, про що заявлено відповідне клопотання. Враховуючи думку представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.55 Конституції України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст.16 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Згідно із ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в листах, телеграмах або за допомогою електронного або іншого засобу зв`язку. Розписки підписані відповідачем є документом, що стверджує про вчинення правочину між ним та позивачем, тобто сторонами фактично в письмовій формі був укладений договір позики. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст.626 ЦК України). Як визначено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Договір є обов?язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно із ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст.638 ЦК України). Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики, розписка про отримання коштів внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Правова позиція з цього приводу викладена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, постанові 13.12.2017 у справі №309/3458/14-ц. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, постанові Верховного Суду від 08.07.2019 справа №524/4946/16-ц. Відповідно до вимог ст.1049 ЦК України, - позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 525 ЦК України одноособова відмова від виконання зобов`язань і одноособова зміна умов договору не припустимі, якщо інше не встановлено договором чи законом. Згідно з приписами ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк у відповідності з умовами договору та вимогами цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства. Згідно із ст.545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Як передбачено ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що визначено ст. 610 ЦК України. Відповідно до положень ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Крім того, слід зазначити, що враховуючи норми ст.ст. 192, 524, 533, 1049 ЦК України, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Такий висновок суду також узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) 28.08.2019 року було укладено договір позики. Згідно з п.1.1. договору позики, позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим Договором, зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в розмірі 2000 доларів США, а останній зобов`язується прийняти позику і повернути названу позику разом із процентами з розрахунку 5 процентів у місяць позикодавцеві у визначений цим Договором строк. Відповідно до п.п. 3.1.- 3.2. договору позики, строк надання позики позичальнику становить 2 (два) місяці з моменту фактичної передачі грошових коштів, що підтверджується відповідною розпискою. Остаточною датою повернення позики є 28.10.2019 року. Згідно з умовами п.4.7. договору позики, проценти оплачуються щомісячно до 28 числа відповідного поточного місяця за попередній місяць. Проценти (сума процентів не змінюється та не залежить від розміру поверненого тіла позики) оплачуються до моменту повного розрахунку за договором позики. Відповідно до п.5.2. договору позики, за порушення строків (терміну), що не перевищує п`яти календарних днів, повернення позики та (або) процентів за позикою, позичальник зобов`язується сплачувати позикодавцю пеню в розмірі 1 (один) відсоток від простроченої суми за кожен день прострочення. 28.08.2019 року між [PERSON] (поручителем) та [PERSON] (кредитором) було укладено договір поруки. Згідно з п.1.1. договору поруки, поручитель поручається перед кредитором за виконання обов`язку по поверненню позики за [PERSON] (боржник), за отриманої за Договором позики від 28.09.2019 року, передбаченим ст.2 цього Договору (основний договір). Відповідно до положень ст.2 Договору позики від 28.09.2019 року, сума позики за цим Договором 2000 (дві тисячі доларів США 00 центів). Згідно з п.1.2. договору поруки, у випадку порушення Боржником обов`язку за основним договором, Боржник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники. Згідно з п.3.1. договору поруки, Поручитель зобов`язаний у разі порушення Боржником обов`язку за основним договором, самостійно виконати зазначений обов`язок Боржника перед Кредитором на підставі письмової вимоги Кредитора в строк одного тижня. Таким чином, судом встановлено, що за умовами договору поруки, [PERSON] поручилася перед [PERSON] та взяла на себе зобов`язання виконати обов`язок замість [PERSON] (у разі його порушення останнім) лише щодо повернення суми позики. Разом з цим, судом встановлено, що за порушення поручителем строків виконання обов`язку перед кредитором щодо сплати суми позики за основним договором, відповідальності договором поруки не передбачено. Щодо позовної вимоги про стягнення суми позики Відповідно до положень ст.545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Позивач стверджує, що станом на 28.02.2021 як [PERSON] , так і [PERSON] борг не повернули, що підтверджується наявності в нього оригіналу розписки та договору позики. Під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що ним були надані грошові кошти відповідачу, про що складено відповідний договір позики та складена відповідна розписка. У розписці зазначено розмір отриманих відповідачем грошових коштів, валюта, а у договорі позики також порядок і строк повернення позики. Грошові кошти відповідачем не були повернуті позивачу на умовах, передбачених договором. Позивачем до позовної заяви додані завірені копії договору позики від 28.08.2019 року та розписка [PERSON] від 28.08.2019 року про отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 2000 доларів США за договором позики від 28.08.2019 року, а також договір поруки від 28.08.2019 року, укладений з [PERSON] . Справжність таких документів не була ос порена відповідачами. Таким чином, зазначені позивачем обставини підтверджуються доказами, наявними у матеріалах справи і не спростовані відповідачами. За таких умов, позивачем доведений факт передачі [PERSON] 2000 доларів США за договором позики від 28.08.2019 року, що підтверджується відповідною розпискою. У суду відсутні будь-які документи, що підтверджують факт повернення боржником [PERSON] , чи поручителем [PERSON] вказаних грошових коштів. Відповідачами не спростовано наявності заборгованості та не надано доказів повернення суми позики та процентів за користування позикою. На час розгляду справи у суду відсутні підтверджуючі докази про те, що договір позики та договір поруки визнані недійсними чи є розірваними. За таких обставин, суд вважає що позовна вимога про стягнення з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь [PERSON] суми позики в розмірі 2000 доларів США за договором позики від 28.08.2019 року підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги про стягнення процентів за користування позикою. Згідно правового висновку ВП ВС у постанові від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічного висновок викладений у постанові ВП ВС від 4 лютого 2020 року по справі № 912/1120/16 - у разі прострочення боржником умова договору про право кредитора нараховувати проценти за користування кредитом по день повного погашення заборгованості не може бути підставою для нарахування процентів за частиною першою статті 1048 ЦК України. За період до прострочення виконання зобов`язання боржником підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. У постановах Великої Палати Верховного Суду вказується на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. У постанові від 23.05.2018 по справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду, дійшла правового висновку про те, що положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому у пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Таким чином, у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України. Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що кредитор не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування грошовими коштами, нарахованих за ставкою встановленою в договорі у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України. Умовами п.4.6 договору позики від 28.08.2019 року сторони передбачили розмір відсотків за користування позикою. Перевіркою встановлено, що п.4.7 договору позики сторони в порядку ст. 625 ЦК України також передбачили і проценти за неправомірне користування позикою, які боржник повинен сплачувати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Дослідженням встановлено, що у позовних вимогах позивач просить стягнути з відповідачів проценти лише відповідно до п.4.6 договору позики і не ставить питання про стягнення процентів за неправомірне користування позикою в порядку п.4.7 договору позики. Відповідно до вимог ч.2 ст.264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. За таких обставин, до стягнення підлягають лише проценти відповідно до п.4.6 договору позики за правомірне користування позикою (встановленого строку позики). Разом з цим, дослідженням договору поруки від 28.08.2019 року судом встановлено, що [PERSON] поручилася перед [PERSON] та взяла на себе зобов`язання виконати обов`язок замість [PERSON] (у разі його порушення останнім) лише щодо повернення суми позики. (п.п. 1.1, 3.1 договору поруки та п.2.1 договору позики.) Таким чином, позовна вимога про солідарне стягнення процентів не підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги про стягнення пені. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті (пункт 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц). У постанові від 12 грудня 2018 року по справі № 757/6367/13-ц ВП ВС дійшла до висновків, що оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору, передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням з фізичних осіб-поручителів заборгованості в іноземній валюті суд мав право стягнути й пеню в іноземній валюті. Таким чином, якщо умовами договору позики передбачена пеня в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті. Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог щодо стягнення пені застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Дослідженням встановлено, що п.5.2 договору позики сторони передбачили, що за порушення строків (терміну), що не перевищує п`яти календарних днів, повернення позики та (або) процентів за позикою, позичальник зобов`язується сплачувати позикодавцю пеню в розмірі 1 (один) відсоток від простроченої суми за кожен день прострочення. Оскільки сторони у спорі не заявлють клопотання про застосування строків позовної давності щодо стягнення пені, а суд з власної ініціативи не може застосувати наслідки спливу строків позовної давності, а тому до стягнення підлягає пеня за порушення строків (терміну) повернення позики та процентів за позикою, згідно умов п.5.2 договору позики, з розрахунку за п`ять календарних днів. Разом з цим, позовна вимога про солідарне стягнення пені з відповідачів не підлягає до задоволення, оскільки відповідно до умов договору поруки від 28.08.2019 року [PERSON] поручилася перед [PERSON] та взяла на себе зобов`язання виконати обов`язок замість [PERSON] (у разі його порушення останнім) лише щодо повернення суми позики. (п.п. 1.1, 3.1 договору поруки та п.2.1 договору позики.), а стягнення пені за прострочення зобов`язання поручителем, договором поруки не передбачено. Щодо вирішення розподілу судових витрат. Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають до стягненя з відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial