Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

Позивач ПАТ КБ 'ПРИВАТБАНК' звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу по кредитному договору, мотивуючи тим, що 02.03.2006 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, за яким останній був наданий кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Свої зобов'язання за кредитним договором [PERSON] не виконувала, у встановлені строки кредит не повертала, внаслідок чого станом на 31.12.2014 року в неї виникла заборгованість у розмірі - 20533 грн. 22 коп., у добровільному порядку відповідач заборгованість не погашає в зв"язку з чим позивач прохає суд стягнути з [PERSON] 20533 грн. 22 коп. заборгованості за кредитним договором, що виникала станом на 31.12.2014 року та судові витрати . 11.02.2015 року Лубенським міськрайонним судом ухвалено заочне рішення за яким вимоги позивача задоволенні у повному обсязі. 28.05.2015 року за клопотанням відповідача заочне рішення суду від 11.02.2015 року скасоване та призначено новий розгляд справи. В судовому засіданні представник позивача свої вимоги зменшив, прохав стягнути з відповідача суму заборгованості по кредитному договору від 02.03.2006 року , що виникла у відповідачки станом на 31.12.2014 року з урахуванням стягнутої суми боргу за рішенням суду від 15.09.2011 року. Відповідач та його представник в судовому засіданні прохали закрити провадження по справі в частині позовних вимог банку щодо стягнення боргу по кредитному договору від 02.03.2006 року за період за період з 02.03.2006 року по 28.02.2011 рік в зв"язку з набрання рішення Лубенського міськрайонного суду від 15.09.2011 року чинності за яким стягнуто з [PERSON] суму боргу в розмірі 8249 грн. 05 коп., в задоволенні іншої частини позовних вимог по стягненню боргу включно по 31.12.2014 року прохали відмовити за пропуском строку позовної давності, який прохали застосувати при розгляді справи. Дослідивши обставини, докази справи, заслухавши пояснення сторін суд приходить до висновку, що в задоволенню позову слід відмовити. Встановлено, що 02.03.2006 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, за яким останній був наданий кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В зв"язку з не виконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором у встановлені строки позивач звернувся до суду з цим позовом, прохаючи суд стягнути з [PERSON] 20533 грн. 22 коп. заборгованості по кредитному договору , яка виникла станом на 31.12.2014 року. 11.02.2015 року Лубенським міськрайонним судом ухвалено заочне рішення за яким вимоги позивача задоволенні у повному обсязі.(а.с.34). 28.05.2015 року за клопотанням відповідача заочне рішення суду від 11.02.2015 року скасоване та призначено новий розгляд справи. В ході розгляду справи було встановлено, що в зв"язку з не виконанням взятих на себе зобов"язань ПАТ КБ "Приват банк" вже звертався до Лубенського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу по кредитному договору від 02.03.2006 року в розмірі 8249 грн. 05 коп. , що виник в неї станом на 28.02.2011 року , що підтверджується копією позовною заяви. (а.с Згідно рішення Лубенського міськрайонного суду від 15.09.2011 року стягнуто з [PERSON] суму боргу в розмірі 8249 грн. 05 коп. на користь банку (а.с.113). 13.08.2015 року судом закрите провадження у справі щодо стягнення боргу по кредитному договору від 02.03.2006 року за період за період з 02.03.2006 року по 28.02.2011 рік в зв"язку з набрання рішення Лубенського міськрайонного суду від 15.09.2011 року чинності за яким стягнуто з [PERSON] суму боргу в розмірі 8249 грн. 05 коп. ( а.с.117) в зв"язку з чим представник позивача прохав стягнути суму заборгованості , що виникла у відповідача станом на 31.12.2014 року з урахуванням стягнутої суми боргу. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Банк свої зобов'язання виконав. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі, у строк та порядку, що встановлені договором. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності зі ст. 526 ЦК України , зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, чого не виконував відповідач. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також у частині першій статті 611, частині другій - четвертій статті 612 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника. Факт наявності заборгованості у відповідача за кредитним договором від 02.03.2006 року станом за період з 28.02.211 року по 31.12.2014 року підтверджується розрахунками банку. (а.с.6-10,60-86), поясненням представника позивача і тому ствердження [PERSON] про те що в неї відсутня заборгованість суд оцінює критично. Крім того доказів, які б могли спростувати доводи позивача відповідач суду не надав. Однак, в судовому засіданні представник відповідача заявив клопотанням про застосування строку позовної давності при ухваленні рішення , мотивуючи тим, що цей строк позивач пропустив без поважних причин. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Судом встановлено, що після ухвалення рішення 15.09.2011 року за позовом ПАТ КБ «Приват банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору , яка виникла станом на 28.02.2011 року банк знав , що в [PERSON] сума заборгованості нею не погашається, її розмір постійно збільшується , що підтверджується письмовим розрахунком. ( а.с.6-10). Крім того встановлено, що 22.09.2011 року представник позивача отримав копію рішення суду від 15.09.2011 року та виконавчий лист виданий на підставі цього рішення , про що свідчить його письмова заява та розписка.(а.с.115). Судом також встановлено, що відповідачка [PERSON] особисто ,останній раз внесла суму на погашення заборгованості по кредиту у грудні 2009 року, після чого жодного разу заборгованість по кредиту не погашала, що також підтвердив в судовому засіданні представник позивача . Проведення цієї оплати також відображено у письмовому розрахунку банку, незважаючи на ці обставини, що банк знав про наявність боргу у відповідача , ПАТ КБ «Приват банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу по кредитному договору тільки 27.01.2015 року , пропустивши 3 - річний строк позовної давності передбачений ст.257 ЦК України, який закінчився у грудні 2012 року . В судому засіданні представник позивача не навів ніяких поважних причин пропуску строку позовної давності і не бажав цього робити , вважаючи, що цей строк він не пропустив так як відбувся перебіг цього строку в зв»язку з проведенням останнього платежу по погашенню заборгованості по кредиту в сумі 0,37 грн. 28.04.2015 року з чим суд не може погодитися. При цьому суд звертає увагу на те що банк здійснив погашення кредиту відповідача вже після подачі позову до суду 27.01.2015 року. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що банк довідався про порушення свого права ( наявність заборгованості у відповідача ) у 2009 році , після ухвалення рішення суду , однак до суду за захистом своїх прав та інтересів не звертався включно до 27.01. 2015 року. Згідно ч.1 ст. 264 ЦК України Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Як встановлено судом відповідачка останній раз особисто внесла платіж по кредитному договору у грудні 2009 року і з того часу більше не погашала кредит тобто не вчиняла ніяких дій, які б свідчили про визнання нею боргу або іншого обов»язку. Останній платіж по кредиту вносив сам банк, а не відповідачка. Крім того суд взяв до уваги те що банк погашав кредит відповідачки шляхом списання коштів з дебетної картки [PERSON] тобто з іншого рахунку без її згоди. Виходячи з вищенаведеного суд прийшов до висновку, що перебігу строку позовної давності не відбулося. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що в Умовах та правилах надання банківських послуг пунктом п.9.12 передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього часу жодна з сторін не проінформує іншу сторону про зупинення дії договору , він автоматично лонгується та той самий строк не містять підпису відповідача. В судовому засіданні встановлено, що вказані Умови на час підписання заяви на отримання кредиту банк взагалі не надавав [PERSON] , вона їх не підписувала отже і не могла знати про їх зміст , а також те, що Умови містили продовження строку позовної давності . Крім того зміст Умов наданих до позовної заяви має розбіжності з Умовами на які банк посилався у первинному позові про стягнення боргу з [PERSON] за цим самим кредитним договором про що свідчать різниця у кількості розділів Умов, підписів посадових осіб, назви банку . Вказані обставини підтверджують , що [PERSON] не була ознайомлена і не підписувала ці Умови і такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 02.03.2006 року. Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року (№ 6-38753св13) , від 18 грудня 2013 року (№ 6-40942св13), від 11. 03.2015 року . Отже ствердження представник позивача про те що [PERSON] погодилася на час укладання кредитного договору з Умовами та правилами надання банківських послуг суд оцінює критично так як доказів, що підтверджують ознайомлення , підписання [PERSON] , надання згоди на ці цих Умови відсутні. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі таких доказів позивач суду не надав. Таким чином суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити через пропуск позивачем строку позовної давності.

Outcome: dismissed