Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], у якому просить поділити спільне майно подружжя, визнавши за ним та [PERSON] право власності по ? частки квартири [ADDRESS] та виключити з арешту ? частку квартири належної йому, накладеного вироком Бердичівського міськрайсуду від 18.09.2014. Позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що з 28 серпня 1971 року по даний час він перебуває у шлюбі з відповідачкою, [PERSON] За час шлюбу ним та [PERSON] було набуто квартиру [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] З урахуванням приписів статті 60 СК та частини третьої статті 368 ЦК України вказана квартира належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу в рівних частках. Оскільки вироком суду від 18.09.2014 накладено арешт на всю квартиру, посилаючись на статтю 60 ЗУ „Про виконавче провадження", просить виключити належну йому частку квартири з-під арешту. Ухвалою від 27.07.2015, занесеною до судового засідання, до участі у справі, у якості третьої особи без самостійних вимог залучено Відділ державної виконавчої служби Бердичівського МРУЮ. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що кошти за кооперативну квартиру сплачувалися ним спільно з дружиною. Право власності зареєстровано на дружину, оскільки вона перебувала на квартирному обліку. Він має право на ? частки квартири, оскільки вона придбана у шлюбі. Представник позивача позов підтримав з підстав, вказаних у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, направила заяву з проханням справу слухати за її відсутності, позов визнала, підтвердила обставини вказані у позові ( а.с.19). Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] позов не визнала з тих підстав, що [PERSON] не оспорює права спільної власності подружжя [PERSON] на спірну квартиру. Вона також не наділена повноваженнями знімати арешт з майна. За її клопотанням лише було накладено арешт на квартиру під час розгляду кримінальної справи про обвинувачення [PERSON] На підставі довідки про виплату [PERSON] внесків за квартиру, право особистої власності на квартиру зареєстровано за останньою. Їй відомо, що [PERSON] завжди казала, що її квартира належить особисто їй. Вважає цей позов надуманим та таким, щоб уникнути відшкодування збитків, завданих злочином [PERSON] перед [PERSON] Представник третьої особи, Відділу ДВС Бердичівського міськрайонного управління юстиції у судове засідання не з'явився, направив заяву з проханням справу слухати за його відсутності, заяв та заперечень не має. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про одруження та копії паспорта, з 28 серпня 1971 року по даний час [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі ( а.с.5,12). На підставі реєстраційного посвідчення, виданого Бердичівським міжміським бюро технічної інвентаризації від 23 червня 1992 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] ( а.с. 11). Згідно копії довідки 02.07.1992 року, виданої Бердичівським житлово-будівельним кооперативом „Ювілейний" перший внесок за квартиру зроблено у лютому 1977 року, останній у грудні 1991 року ( а.с. 61). Аналогічні відомості містяться у довідці ОСББ „Ювілейний" від 17.07.2015 року ( а.с. 34). За змістом статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню (частина перша статті 61 ЦПК України). Згідно роз'яснень, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду УРСР, від 18.09.1987, № 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону "Про власність", пунктом 43 Примірного статуту ЖБКі чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України), враховуючи таке: а) пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов'язаний повернути кредитору; б) внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном. Якщо паєнагромадження згодом збільшилися за рахунок коштів, одержаних одним з подружжя у дар або в порядку спадкування чи за рахунок дошлюбного майна, то ці кошти також є особистою власністю того з подружжя, який їх одержав. При поділі квартири на цю суму може бути збільшена його частка в паєнагромадженні. Відповідно до статті 16 Закону України "Про власність" який набув чинності 15 квітня 1991 року та частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), які були чинними на час виникнення правовідносин ( набуття права власності на квартиру), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. З досліджених у судовому засіданні доказів вбачається, що пайові внески за квартиру були сплачені в період з 1977 по 1991 роки, тобто в період шлюбу. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти за квартиру вносилися одним з подружжя, отриманих ним в дар, успадковані, чи за рахунок дошлюбного майна, суду не надано. Факт набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набутого у шлюбі. А отже квартира [ADDRESS] є об'єктом спільної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та підлягає поділу. Вирішуючи питання про поділ квартири, суд виходять з такого. Згідно частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визнано домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Правила присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у справі спільної сумісної власності на майно передбачені положеннями частин 4 та 5 вище вказаної статті, згідно яких присудження такої компенсації можливе лише за згодою особи, яка її отримує та за умови внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно роз'яснень Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007р. у разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до висновку суб'єкта оціночної діяльності ( а.с.10) вартість однокімнатної квартири [ADDRESS] складає 95 740 гривень. Оскільки квартира однокімнатна, позивач не просить поділити квартиру в натурі, доказів, що такий поділ можливий, суду не надано, слід поділити квартиру, визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним по ? частки квартири [ADDRESS]. Вироком Бердичівського міськрайсуду від 18.09.2014 на вказану квартиру накладено арешт (а.с. 6.-8). На підставі вироку, відомості про арешт квартири внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, що стверджується витягом з Державного реєстру від 03.10.2014 ( а.с. 8). Державна виконавча служба Бердичівського МРУЮ проводить примусову реалізацію вказаної квартири. Відповідно до статті 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майноі на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, що міститься у Постанові від 15 травня 2013 року, справа № 6-26 цс 13, предметом розгляду якої був спір за позовом власника про звільнення майна з-під арешту, накладеного в процесі кримінального провадження, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване в процесі кримінального провадження майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» судам необхідно мати на увазі, що при вирішенні питання про належність описаного майна слід керуватись нормами цивільного та шлюбно-сімейного законодавства, що регулюють право власності і його захист. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки судом проведено поділ квартири, з визнанням за позивачем права власності на ? її ідеальної частки, права позивача підлягають захисту, шляхом звільнення з-під арешту, накладеного вироком Бердичівського міськрайсуду його частки квартири. Положення статті 60 ЗУ „Про виконавче провадження", на які посилався позивач у позові, не регулюють спірні правовідносини, оскільки позивач просить зняти арешт з його частки квартири, накладеного судом у межах кримінального провадження, а не державним виконавцем під час проведення виконавчих дій. Суд погоджується з позицією представника відповідачки [PERSON] щодо того, що [PERSON] не пов'язана відносинами права власності щодо спірної квартири та не наділена повноваженнями на зняття арешту з майна. Позовна заява фактично не містить викладу обставин, щодо порушення [PERSON] прав позивача. Позовні вимоги до неї не пред'явлені. З цих підстав суд відмовляє у позові до [PERSON] Судові витрати по сплаті судового збору, в розмірі 722,3 грн. ( 243,6 грн. - вимога немайнового характеру та 478,7 грн. -за вимогу майнового характеру), від сплати якого позивач, як інвалід 2 групи був звільнена при звернені до суду ( а.с.13), відповідно до частини другої статті 88ЦПК України підлягають стягненню з відповідачки [PERSON] в дохід держави.

Outcome: approved