Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом обґрунтовуючи тим, що [INFO] померла її мати - [PERSON], після її смерті залишилась спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS], який належав їй на підставі договору дарування від 21.12.1957 року за № 3795. Відповідно до заповіту від 06.12.1978 року за № 22462, мати залишила будинок відповідачу - [PERSON] та його сину - [PERSON], який відмовився від спадщини на користь батька. Відповідач у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, 16.09.1997 року отримав свідоцтво про право власності на спадкове майно за заповітом та зареєстрував право власності в 2010 році. В 1997 році був живий батько сторін - [PERSON],1914 р.н., який був непрацездатним вдівцем та відповідно мав право на обов'язкову частку у спадщині, він проживав і був зареєстрований у вказаному будинку разом з дружиною, тобто фактично прийняв спадщину, але внаслідок похилого віку він не оформив дану частку у спадщині, оскільки в матеріалах спадкової справи є заява про відмову від одержання обов'язкової частки спадкового майна на користь [PERSON] . Позивач зазначає, що на момент відкриття спадщини вона була непрацездатна, так як Білоцерківським управлінням соціального хахисту населення їй було призначено пенсію за віком з 26 вересня 1996 року. мати була хвора і потребувала стороннього догляду, тому позивач була змушена . Позивач разом з сім'єю проживала в зазначеному будинку, проводила ремонт, каналізацію та водопостачання, поставила новий тин, очистили криницю, проводила оплату комунальних послуг. Позивач просить суд встановити факт прийнятя нею обов'язкової частки у спадщині та визнати за нею право на спадщину за законом після померлої матері [PERSON] на 2/9 частини будинку, яка являється обов'язковою часткою після смерті її матері. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав наведених у позовній зачві та уточненнях наданих в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] П. в суді позов не визнали, пояснили, що в 1997 році померла мати, залишила йому, сину житловий будинок у спадщину, батько відмовився від своєї частки на його користь, ще за життя батьки розпорядились спадковим майном, пояснили, що так як сестрі побудували новий будинок з господарськими спорудами та старий будинок залишиться йому. В нотаріальній конторі при оформленні свідоцтва про право на спадщину батько був присутній, нотаріус пояснювала, що він має право на обов'язкову частку, але він підписав заяву про відмову від неї. Батько був фізично сильною людиною, він доглядав за матір'ю , працював по господарству, ходив за продуктами. До того як в будинку почала проживати дочка позивачки суперечок з сестрою не було. На проживання та розпорядження будинком він сестрі дозволу ненадавав, розмови про поділ будинку також не було, так як батьки за життя їй побудували хату і допомагали матеріально, а стару хату залишили йому , а тому просили відмовити в повному обсязі в задоволенні позову та застосувати строк позовної давності. Представник третьої особи Білоцерківської міської державної нотаріальної контори покладається на розсуд суду при вирішенні справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON].,[PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи та матеріали цивільної справи № 2 - 12352/2010 року, прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, Відповідно до ст..534 ЦК України ( в ред.. 1963 року), кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам, як тим що входять, так і тим що не входять до кола спадкоємців за законом. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS], який належав їй на підставі договору дарування посвідченого 2-ю Білоцерківської державною нотаріальною конторою 21.12.1957 року № 3795.За заповітом від 06.12.1978 року [PERSON] заповіла житловий будинок сину - [PERSON] та онуку - [PERSON] в рівних частинах. Данні обставини підтвердили в судовому засіданні сторони та підтверджено матеріалами справи . Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. ( ст..548 ЦК України в ред..1963 року). Вважається що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини ( ст..549 ЦК України в ред.1963 року). Відповідно до ст.. 553 ЦК України( в ред.1963 року), спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В судовому засіданні встановлено, що спадкоємці за заповітом [PERSON]- син спадкодавця звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, [PERSON] - онук спадкодавця звернувся з заявою про відмову від частини спадкового майна за заповітом на користь батька - [PERSON] , а чоловік спадкодавця - [PERSON] звернувся з заявою про відмову від одержання обов'язкової долі спадкового майна, що також підтверджено показами сторін. Позивач обґрунтовуючи вимоги посилається на те, що батько був похилого віку, хворів, нотаріус не повідомляла що батько має право на обов'язкову частку у спадщині. Також, позивач обґрунтовуючи вимоги про право власності на спадкове майно посилається на те, що вона доглядала за матір'ю до її смерті, займалась похованням батьків, доглядала за будинком, проводила ремонтні роботи та сплачувала за комунальні послуги. Данні обставини не заперечуються відповідачем, але дані дії позивачем вчинялись з власної волі, заповідач - [PERSON] не покладала на спадкоємців обов'язку надати іншій особі довічне користування будинком або певною його частиною, відповідач [PERSON] не укладав з позивачем будь яких угод про надання права на користування та розпорядження його майном, що також підтверджено показами сторін в судовому засіданні. Позивач посилається на те, що в разі продажу відповідачем будинку вона опиниться під загрозою залишитись без житла і частини батьківського майна. Дані твердження спростовуються встановленою обставиною в суді, що [PERSON] має на праві власності житловий будинок по [ADDRESS], що не заперечувала сама позивач. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню ( ст..61 ЦПК України) Також встановлено, що за життя батьки [PERSON] та [PERSON] мали матеріальну можливість допомагати дітям, тому допомогли з будівництвом житлового будинку позивачу, а будинком по [ADDRESS] розпорядились на користь відповідача, що не заперечується сторонами та підтверджується показами свідків і матеріалами справи. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 524, 535, 548, 549, 561 ЦК УРСР, який діяв на час винекнення спірних правовідносин, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємтсво за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємством є перехід майна після смерті його власника до інших осіб у порядку, передбаченому ЦК. Непрацездатні діти спадкодавця успадковують незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями, що свідчать про прийняття спадщини є: 1)якщо спадкоємець фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Норми закону про прийняття спадщини поширюються на спадкоємців як за заповітом, так і за закономивач посилаючись на ст.ст. 328 , 392 ЦК України просить визнати її право власності, яке не визнається відповідачем. Щоб у спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині виникло право на її отримання, він повинен відповідно до вимог ст. 549 ЦПК УКраїни здійснти дії, що свідчать про прийняття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що позивач фактично не вступила в управління або володіння спадкоми майном, оскільки померла [INFO] [PERSON] та позивачка проживали разом за адресою: [ADDRESS], що підтверджується актот обстеження житлово - побутових умов від 28 жовтня 1996 року. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, листом від 18.07.2013 року за № 1873/02-14 нотаріусом першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Вишняк О.А.у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов'язкову частку у спадщині, яка залишилась після смерті померлої [INFO] матері [PERSON] було відмовлено, у зв'язку з тим, що вона не досягла віку для жінок - 55 років, який надає право на спадкування за законом незалежно від змісту заповіту(обов'язкову частку у спадщині), оскільки на час відкриття спадщинипісля померлої [INFO] [PERSON], позивачці виповнилось лише 51 рік. В судовому засіданні встановлено, що позивач не набула права власності на житловий будинок у визначеному законом порядку, не набула права на спадщину за законом після смерті батька [PERSON], так як останній відмовився від обов'язкової частки в спадковому майні, що складається з житлового будинку за адресою: [ADDRESS], підстав для визнання частково недійсним правочину - свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.09.1997 року за № 3- 2777 та зменшення частки відповідача в домоволодінні в судовому засіданні не встановлено, тобто позов не обґрунтований та не доведений належними і допустимими доказами. Крім того, відповідач та представник відповідача заперечуючи проти позову також наголошують про застосування строку позовної давності при розгляді даної справи. Відповідно до ст..71 ЦК України ( в ред..1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки. Право на позов виникає з дня , коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення її права. ( ст.. 76 ЦК України). У відповідності до ст. 548 ЦК УРСР 1963 року, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкодавцеві з моменту відкриття спадщини. Поряд з цим за п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» №4 від 24.06.1983 року презюмується про те, що якщо позивач у шестимісячний строк вступив у управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку для прийняття спадщини. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах про захист права приватної власності" до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України "Про власність", застосовується діюче на той час законодавство. Згідно положень статей 549, 554 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Крім того, за змістом ч. 2 ст. 545 ЦК УРСР 1963 року, якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, а також вчинення ним будь-яких дій, направлених на управління спадковим майном до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. Згідно із вимогами ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР 1963 року неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку. За змістом цієї норми непрацездатність і можливість утримання іншою особою обумовлюється об'єктивною неспроможністю людини працювати та самостійно забезпечувати самого себе всім необхідним і зумовлюється пенсійним віком чи наявністю інвалідності внаслідок захворювання, травми тощо. Відповідно до пп. «Д» п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 31.01. 1992 року "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" при вирішенні питання про додержання вимог про право на обов'язкову частку в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом, які могли бути закликані до спадкування (і ті, що не прийняли спадщину або відмовилися від неї) і не заповідане майно, що перейшло до особи, яка має право на цю частку як до спадкодавця за законом, в тому числі предмети домашньої обстановки та вжитку. Будь-яких обмежень при спадкуванні обов'язкової частки, у зв'язку з спадкуванням по закону, цивільним кодексом 1963 року не передбачено. Підстави усунення від спадкування передбачено ст. 528 ЦК УРСР. Позивачу [PERSON] та [PERSON] було відомо про волю спадкодавця - [PERSON] про розпорядження спадковим майном, з моменту отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину в 1997 році, [PERSON] протягом трьох років не заявив про порушення його права на частку у спадковому майні, позивач в інтересах батька також не заявляла про порушення права на спадкування, що підтвердила в суді позивач. [PERSON] 30.07.2013 року звернулась до суду за захистом порушеного права на отримання частки у спадковому майні після смерті матері [PERSON], коли пройшло більше 10 років з моменту як вона дізналась або повинна була дізнатись про порушене право, доказів, що строк позовної давності пропущено з поважних причин суду не надано. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови від позову.( ст.. 80 ЦК України в ред..1963 року) З проаналізованих в судовому засіданні письмових доказів вбачається, що померла [INFO] [PERSON] за життя розпорядилася належним їй майном, склавши заповіт в користь відповідача [PERSON]. На час відкриття спадщини [PERSON] не досягла пенсійного віку, що остання підтвердила в судовому засіданні. Таким чином, в силу ст.535 ЦК УРСР в редакції 1963 року, що регулює відносини спадкування до 01 січня 2004 року, позивач, як донька спадкодавця [PERSON], не була непрацездатною на день його смерті, а тому права на отримання обов'язкової частки в спадковому майні у неї немає. За наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з безпідставністю заявлених позовних вимог. .

Outcome: dismissed