Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

[PERSON] 14 травня 2014 року звернувся до суду із позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк" про захист прав споживача, дострокове розірвання договорів банківського вкладу і видачу вкладу, компенсацію понесених витрат та відшкодування моральної шкоди, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та із представником в судовому засіданні посилався на те, що 14 січня і 20 січня 2014 року між позивачем і відповідачем було укладено два договори депозитного вкладу "Вклад "Приват-Вклад", згідно яких [PERSON] в ці дні в регіональному відділенні ПАТ КБ "ПриватБанк", яке знаходиться в м. Севастополь, було відкрито рахунки за договорами № SAMDNWFD0070058208000 і № SAMDNWFD0070062883800, відповідно до яких позивач передав ПАТ КБ "ПриватБанк" грошові кошти в розмірі 500 000 доларів США і 250 000 доларів США для їх розміщення на депозитних рахунках банку на термін 12 місяців, тобто по 14 і 20 січня 2015 року із зобов'язанням банку нараховувати відсотки на суму вкладу за ставкою 4% річних. Зараз строк дії вказаних договорів не закінчився, але позивач бажає достроково розірвати вказані договори, для чого позивач звернувся до банку з заявою про повернення йому вказаних сум депозитних вкладів, але відповідач відмовляється це зробити, чим порушуються права позивача. На подальші неодноразові звернення позивача і його представника до відповідача із питанням повернення вказаних сум отримано відмову. Позивачу завдана матеріальна шкода, він поніс витрати, йому завдана моральна шкода. Звернувся знову до відповідача повернути йому гроші та виплатити витрати, відсотки, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважав вказані дії банку протиправними і просив стягнути з відповідача суми вкладів з нарахованими відсотками і витрати, моральну шкоду, задовольнивши позов у повному обсязі. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ "ПриватБанк" про захист прав споживача, дострокове розірвання договорів банківського вкладу і видачу вкладу, компенсацію понесених витрат та відшкодування моральної шкоди. В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову про захист прав споживача, дострокове розірвання договорів банківського вкладу і видачу вкладу, компенсацію понесених витрат, із наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що 14 січня і 20 січня 2014 року між позивачем [PERSON] і відповідачем ПАТ КБ "ПриватБанк" було укладено два договори депозитного вкладу "Вклад "Приват-Вклад", згідно яких [PERSON] в ці дні в регіональному відділенні ПАТ КБ "ПриватБанк", яке знаходиться в м. Севастополь, відкрив рахунки по договорам №SAMDNWFD0070058208000 і № SAMDNWFD0070062883800, згідно яких позивач передав ПАТ КБ "ПриватБанк" грошові кошти в розмірі 500 000 доларів США і 250 000 доларів США для їх розміщення на депозитних рахунках банка на термін вкладу - 12 місяців, тобто по 14 і 20 січня 2015 року із зобов'язанням банку нараховувати відсотки на суму вкладу за ставкою 4% річних. У відповідності до положень ч. 1 ст. 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", територія АР Крим визначена як тимчасово окупована територія України. З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, беручи до уваги Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", Закон України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію", Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII "Про боротьбу за звільнення України", Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України", враховуючи неможливість здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України "Про банки і банківську діяльність", "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму", Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 6 травня 2014 року № 260 "Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і м.Севастополя". Згідно з п. 5 вказаної Постанови Національного банку України № 260, банки, у тому числі ПАТ КБ "ПриватБанк", зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Суд також посилався на рішенням Центрального банку Російської Федерації (Банк Росії) № РН-33/I від 21 квітня 2014 року, яким було припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Автономної Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ "ПриватБанк". За законодавством України чинність на окупованій території Автономної Республіки Крим нормативних актів Російської Федерації не визнається, та вони не підлягають виконанню. В той же час, наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності на території Автономної Республіки ПАТ КБ "ПриватБанк" унеможливлювало діяльність відокремленого підрозділу банку на території Автономної Республіки та м.Севастополя - Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПриватБанк". Таким чином, відокремлений підрозділ ПАТ КБ "ПриватБанк" на території Автономної Республіки та м. Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після окупації Автономної Республіки та м.Севастополя. Суд зазначив про те, що окупаційна влада ще з травня 2014 року фактично здійснила конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ КБ "ПриватБанк", що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПриватБанк". Були арештовані також права за зобов'язаннями банку, у тому числі і права вимоги, і борги за всіма зобов'язаннями. При цьому суд посилався і на постанови ДР Республіки Крим № 2085-6/14 від 30 квітня 2014 року, № 2474-6/14 від 03 вересня 2014 року щодо майна, яке підлягає націоналізації, та обліковується як власність Автономної Республіки Крим, віднесено також майно ПАТ КБ "ПриватБанк", що знаходиться на території Автономної Республіки та м. Севастополя. З цих причин відповідач також не мав можливості здійснювати банківську діяльність на окупованій території. У засобах масової інформації неодноразово оприлюднювалася офіційна інформація, що майно ПАТ КБ "ПриватБанк", яке знаходиться на території Криму, буде реалізоване, а за рахунок цих коштів здійснюватиметься розрахунок з клієнтами відповідача. Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Суд також посилався на законодавство Російської Федерації, наявність організації "Фонд захисту вкладників", яка взяла на себе зобов'язання здійснювати компенсаційні виплати, у тому числі клієнтам Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПриватБанк", і те, що виплата компенсацій вкладникам ПАТ КБ "ПриватБанк" буде здійснюватися за рахунок майна відповідача на території Автономної Республіки Крим. Врахувавши викладені факти, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ПАТ КБ "ПриватБанк" фактично є неналежним відповідачем у справі, а до АНО "ФЗВ" позивач не звертався, ця організація не відмовляла позивачу у видачі вкладу, тому і спір, з огляду на вказане, відсутній. Суд також посилався на те, що спірні правовідносини регулюються ст.ст. 509, 626 - 639, 1058, 1059, 1068 ЦК України, п. 8 глави 2 розділу III Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, та п. 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, постанову Пленуму Верховного суду України "Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року за № 2. Позивач в обгрунтування своїх позовних вимог на підтвердження укладання депозитного договору із відповідачем надав лише копію договору. Документа, що підтверджує внесення грошової суми і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, позивач не надав. Суд визнав необґрунтованими і вимоги позивача щодо сплати послуг адвоката. Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування шкоди суд посилався на положення ст.ст.23,1166,1167 ЦК України та зазначив, що позивачем не надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. Але не можна погодитись із висновками суду в частині відмови у задоволенні позову про захист прав споживача, дострокове розірвання договорів банківського вкладу і видачу вкладу, стягнення суми за порушення грошового зобов'язання, оскільки такі висновки не відповідають обставинам у справі, а також зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права. Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. За правилами ч.1, 2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до п.2.1. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України №516 від 03.12.2003 року (далі Положення №516), грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті. А п.2.9 Положення №516 передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів. Відповідно до п.2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою НБУ №566 від 30.12.1998 року, будь-яка система обліку повинна забезпечити хронологічне та систематичне відображення всіх операцій банку в регістрах бухгалтерського обліку на підставі первинних документів; Таким чином, відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку. Пунктом 3.3 глави 3 Положення №516 передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ / заява про повернення коштів тощо) /далі - вимога/ банк зобов'язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім'я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком. Банк зобов'язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку. Але в порушення як зазначених нормативних актів, так і вимог Законів України "Про банки і банківську діяльність", "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою НБУ №566 від 30.12.1998 року, Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою НБУ №174 від 01.06.2011 року, а також вимог ч.2 ст.27, ст.58-59,64 ЦПК України, банк не надав до суду доказів, які б свідчили про те, що між позивачем та відповідачем не укладались договори депозитного вкладу, не відкривалися рахунки за цими договорами, та не надходили грошові кошти до банку. Таким чином, банк не спростував належними та достовірними доказами наданих позивачем двох договорів депозитного вкладу "Вклад "Приват-Вклад" від 14 січня та 20 січня 2014 року та відкриття по них особових рахунків, довідки філії банку від 24.10.2014 року про внесені позивачем грошові суми, квитанцію філії банку від 14.01.2014 року, виписки із особових рахунків по двох договорах, які свідчать про зарахування вкладів у сумі 500 000 доларів США та 250 000 доларів США на номери особових рахунків, що відповідають номерам, зазначеним у договорах (а.с.5-6,59,117,149-150, 165-166). Як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції відповідач не спростував викладених позивачем обставин, але зазначав, що зобов'язання за договорами, укладеними філіями ПАТ КБ "ПриватБанк" у АР Крим, повинні виконуватись АНО "Фонд захисту вкладників" за рахунок майна банку, яке знаходиться на території АР Крим. Доводи банку про те, що зобов'язання за укладеними із позивачем договором повинні виконуватись АНО "Фонд захисту вкладників" за рахунок майна банку, яке знаходиться на території АР Крим, а також посилання на нормативні акти Російської Федерації є безпідставними, оскільки ст.58 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" не передбачає підстав звільнення банку від відповідальності за неможливість виконання зобов'язання його відокремленими філіями. Таким чином, зазначені договори необхідно розірвати, відповідно до вимог ч.2 ст.651 ЦК України, а із відповідача на лежить стягнути на користь позивача за договором від 14 січня 2014 року 500 000 доларів США, за договором від 20 січня 2014 року 250 000 доларів США, а всього - 750 000 доларів США на повернення депозитних вкладів. Відповідно до приписів ст.625 ЦК України, та заявлених позовних вимог, із відповідача необхідно стягнути і три проценти річних за прострочення зобов'язання у розмірі 25 966 гривень 98 копійок, що еквівалентно 1 233 доларів США.( Курс долара США на теперішній час складає 21,06 гривень. (1233 х 21,06 грн. = 25966,98 грн.)). На підставі ст.88 ЦПК України, п.п.1 п1 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" необхідно стягнути із ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь держави судовий збір у розмірі 3 654 гривні. Доводи позивача щодо необхідності стягнення із відповідача грошових сум на відшкодування моральної шкоди, а також інших видів понесених судових витрат не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині, оскільки вони не узгоджуються із вимогами законодавства, а також не підтверджені належними доказами. Відповідно до вимог ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і відшкодування збитків та моральної шкоди. Законом України "Про захист прав споживачів" передбачено відшкодування моральної шкоди внаслідок недоліків продукції. Як вбачається із депозитних договорів, сторонами не передбачалося відшкодування моральної шкоди внаслідок невиконання зобов'язання. За таких обставин відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині скасуванню не підлягає. Також відсутні підстави для стягнення судових витрат у розмірі 25 000 гривень, оскільки позивач не надав суду ніяких фінансових документів, а також інших достовірних та належних письмових доказів, які б підтверджували понесені ним судові витрати, відповідно до вимог ст.ст.57-59,64,79 ЦПК України. Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що наявні підстави для часткового скасування судового рішення, передбачені ст. 309 ЦПК України.

Outcome: partial