Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.08.2006 року, виданого державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Лютик Р.В., реєстраційний номер 1-1265, спадкова справа (№179/2006), згідно якого [PERSON] став спадкоємцем 1/2 ідеальної частки спадкового майна [PERSON] частково недійсним; визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.08.2006 року, видане державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Лютик Р.В., реєстраційний номер 1-1265, спадкова справа (№179/2006), згідно якого [PERSON] стала спадкоємцем 1/2 ідеальної частки спадкового майна [PERSON] частково недійсним; встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON], яка сталася [INFO], та [PERSON], яка сталася [INFO]; визнання за [PERSON] право власності на 1/2 будинковолодіння, що по [ADDRESS], та про стягнення судових витрат. В обґрунтування позову покликається на те, що у відповідності до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 30.04.1991 року, його батькові [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS]. Такий будинок був спільним майном подружжя його батька та матері [PERSON]. [INFO] його мати померла, а [INFO] батько. Таким чином вказане будинковолодіння стало спадковим. Однак, на протязі тривалого часу має місце спір між ним та відповідачами з приводу нього. Частину спадкового майна успадкував його брат [PERSON], який був прописаний в будинку батьків за заповітом від 11.11.1988 року. Іншу частку успадкував він, інші спадкоємці, які мали право на таке спадкування, ним не скористались, і на таке майно не претендують. Його право на спадкове майно, а саме його частину в розмірі 1/2 , підтверджується тим, що по смерті батьків, він фактично проживав з ними, займався їх похоронами, слідкував за будинком, звертався до нотконтори за оформленням спадщини збирав необхідні документи, оплачував комунальні послуги. Рішенням суду від 17.03.2006 року йому поновлено строк для прийняття спадщини, після чого 30.03.2006 року він подав заяву про її прийняття. Разом з тим, він є інвалідом, якого ніхто не міг позбавити права на обов»язкову частку, він прийняв спадщину і після смерті матері, і після смерті батька, йому та його брату належалось по ? спадкового майна. Тому вважає, що свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.08.2006 року, згідно яких по смерті [PERSON], [PERSON] та [PERSON] успадкували по ? спадкового майна є частково недійсними, оскільки вони успадкували по ? від ? такого майна, тобто ? усього спадкового майна, а разом ? спадкового майна. Позивач, допитаний в якості свідка, та його представники [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, з мотивів викладених у позові. Позивач, допитаний в якості свідка, дав покази про те, що проживав разом з батьками у спірному спадковому майні до їх смерті. Після їх смерті також залишився проживати у такому разом з братом [PERSON], який пиячив, виносив все з хати. Він поїхав в м. Дрогобич. Через деякий час, знову повернувся в село, доглядав за будинком. Дружина брата [PERSON] прожила в спірному будинку три місяці та пішла звідти геть. З 1998 року він займався оформленням документів на спірне майно. Представник позивача [PERSON], допитана в якості свідка суду дала покази про те, що є донькою позивача, з відповідачами перебуває у добрих відносинах. До смерті бабці, а батькової матері, батько поживав разом з своїми батьками, у спірному спадковому майні, щоб мати змогу допомагати їм. З 1998 року батько [PERSON] займався оформленням документів на спадщину після смерті [PERSON], однак у зв'язку з тим, що на будинок не було правовстановлюючого документу, так і не оформив. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов заперечила. Пояснила, що її чоловік [PERSON], після їх розлучення проживав у батьківській хаті, і отримав право на спадкування. Просила у позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов заперечив з тих підстав, що рішеннями попередніх судів встановлено вже всі обставини та вирішено спір. Просив у позові відмовити. Представник третьої особи - Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори не з»явився, подавши заяву про розгляд справи без їх участі Вислухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Матеріалами справи встановлено, що батьками позивача [PERSON], були [PERSON], який помер [INFO] та [PERSON], яка померла [INFO] (а.с.8). Згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 30.04.1991 року, виданого виконавчим комітетом Дрогобицької районної ради народних депутатів [PERSON] належав жилий будинок [ADDRESS] (а.с.7). Заповітом від 11.11.1988 року, посвідченого секретарем виконкому Гаївської сільської Ради народних депутатів, р. №39, [PERSON] заповів все своє майно ще одному сину [PERSON] (а.с.10), який помер [INFO]. Спадкоємці [PERSON] - діти [PERSON] та [PERSON] прийняли після нього спадщину по ? його майна, а саме будинку [ADDRESS], який належав батьку спадкодавця на підставі вказаного вище заповіту ( свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.08.2006 року, видане державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Лютик Р.В., реєстраційний номер 1-1265, спадкова справа (№179/2006) та свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.08.2006 року, видане державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Лютик Р.В., реєстраційний номер 1-1265, спадкова справа (№179/2006)). Разом з тим, ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14.03.2011 року, справа №22-350/2011 р., рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 11.03.2008 року залишено в силі, яким заповіт [PERSON] від 22.09.1997 року в користь [PERSON] та свідоцтво про право на спадщину за таким заповітом визнано недійсним. Крім цього, згідно з пенсійним посвідченням [NUMBER], виданого довічно 09.09.2010 року Пенсійним фондом України [PERSON] є інвалідом третьої групи (а.с.11), з 1976 року ( а.с.12- довідка від 27.03.2013 року №652/4 міжрайонної спеціалізованої офтальмологічної МСЕК ). Суд надає віру показам свідків : [PERSON], який є двоюрідним братом позивача, для відповідачів знайомий. Дружина [PERSON] прожила в спірному будинку три місяці, після чого забрала дитину і пішла геть. Після смерті своєї матері [PERSON] просив дружину повернутися, однак вона цього так і не зробила. [PERSON] після смерті матері проживав разом зі своїм батьком ло моменту його смерті. [PERSON], яка є для позивача дружиною, а з відповідачами перебуває у напружених відносинах, про те, що вона з чоловіком проживали у спірному спадковому майні до смерті його батька. Натомість [PERSON] брат позивача був у той час на заробітках. Через те, що у 2003 році [PERSON] скандалив вони були змушені піти з батьківської хати. А в 2006 році повернулися, після смерті [PERSON] Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У відповідності до ст. 548 ЦК УРСР 1963 року, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкодавцеві з моменту відкриття спадщини. Поряд з цим за п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» №4 від 24.06.1983 року презюмується про те, що якщо позивач у шестимісячний строк вступив у управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку для прийняття спадщини. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах про захист права приватної власності" до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України "Про власність", застосовується діюче на той час законодавство. Згідно положень статей 549, 554 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Крім того, за змістом ч. 2 ст. 545 ЦК УРСР 1963 року, якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, а також вчинення ним будь-яких дій, направлених на управління спадковим майном до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. Згідно із вимогами ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР 1963 року неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку. За змістом цієї норми непрацездатність і можливість утримання іншою особою обумовлюється об'єктивною неспроможністю людини працювати та самостійно забезпечувати самого себе всім необхідним і зумовлюється пенсійним віком чи наявністю інвалідності внаслідок захворювання, травми тощо. Відповідно до пп. «Д» п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 31.01. 1992 року "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" при вирішенні питання про додержання вимог про право на обов'язкову частку в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом, які могли бути закликані до спадкування (і ті, що не прийняли спадщину або відмовилися від неї) і не заповідане майно, що перейшло до особи, яка має право на цю частку як до спадкодавця за законом, в тому числі предмети домашньої обстановки та вжитку. Будь-яких обмежень при спадкуванні обов'язкової частки, у зв'язку з спадкуванням по закону, цивільним кодексом 1963 року не передбачено. Підстави усунення від спадкування передбачено ст. 528 ЦК УРСР. Право [PERSON] на обов'язкову частку в спадщині передбачено ст. 535 ЦК України (1963 року), оскільки на момент відкриття спадщини він вже був інвалідом. Відповідно до зазначеної норми він має право на обов'язкову частку не менше ніж 2/3 від тієї частки, яка належала б йому при спадкоємстві за законом. На підставі зазначеного, аналізуючи зібрані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, оскільки в ході судового засідання достовірно встановлено, що, позивач прийняв спадщину після смерті батька, та у зв'язку зі своєю інвалідністю має право на обов'язкову частку у його спадщині, а від так свідоцтва право на спадщину за законом від 15.08.2006 року, видане державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Лютик Р.В., реєстраційний номер 1-1265, спадкова справа (№179/2006), свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.08.2006 року, видане державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Лютик Р.В., реєстраційний номер 1-1265, спадкова справа (№1719/2006), як наслідок слід визнати частково недійсними, а за позивачем визнати право власності на ? частку, яка складається з 2/3 частки, яка належить кожному із спадкоємців ? частки, та частки спадкового майна після смерті батька позивача, у спадковому майні. А тому позов є обґрунтованим та таким, що знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду. Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат по даній цивільній справі та приймаючи до уваги результат вирішення справи, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved