Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

16 вересня 2020 року до Рокитнянського районного суду Київської області звернулася з позовом [PERSON] про стягнення з фізичної особи підприємця [PERSON] про стягнення коштів невиплачених при її звільненні. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовує тим, що з 03 травня 2019 року до 30 червня 2020 року вона перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON] . Під час роботи роботодавцем їй не було виплачено заробітну плату за квітень 2020 року. У квітні місяці 2020 року діяльність ринку було призупинено у зв`язку з введеними карантинними обмеженнями, спричиненими COVID-19, але у зв`язку з необхідністю подання податкової звітності вона працювала у звичному режимі. Також при звільненні працівника роботодавець зобов`язаний виплатити грошову компенсацію за всі невикористані правцівником дні щорічної та додаткових відпусток. Однак у день звільнення відповідач виплатив їй лише заробітну плату за червень місяць. Компенсація за 28 днів невикористаної відпустки та заробітної плати за квітень місяць 2020 року у розмірі 9221,76 гривень їй виплачена не була. Оскільки з дня звільнення до дня подання позову про стягнення невиплачених при звільненні коштів, відповідач не провів з нею повний розрахунок, то стягненню підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 10379,77 гривень. З огляду на викладене, стягненню з відповідача на її користь підлягають: заробітна плата за квітень 2020 року у сумі 4730 гривень, грошова компенсація за 28 днів невикористаної відпустки у сумі 4491,76 гривень та середній заробіток за період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 08 лютого 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та справу призначено до розгляду по суті. 25 лютого 2021 року відповідач подав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову мотивуючи тим, що [PERSON] фактично на посаді бухгалтера ринку не працювала, оскільки не мала відповідної освіти. Вона була прийнята на роботу на прохання її матері - [PERSON] для отримання трудового стажу. Фактично роботу бухгалтера ринку виконувала [PERSON] . У квітні 2020 року, на виконання розпорядження Рокитнянської селищної ради Київської області №63 від 17 березня 2020 року "Про невідкладні заходи щодо запобігання поширенню коронавірусу COVID-19 на території Рокитнянської селищної ради" та враховуючи вимоги Постанов Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року та №215 від 16 березня 2020 року, відповідно до яких була заборонена торгівля товарами промислової та продовольчої групи, керівництвом ринку було видано наказ №1 від 01 квітня 2020 року про зупинення діяльності Рокитнянського ринку з 01 квітня 2020 року до закінчення карантину. Цього ж дня було видано наказ №2 про зупинення виконання робіт працівниками ринку з 01 квітня 2020 року на період карантину та надання їм безоплатної відпустки на період карантину. Це також підтверджується табелем обліку робочого часу за квітень 2020 року, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] перебували у відпустці на час карантину. Для проведення виплат праціникам на час карантину, відповідно до вимог частини 3 статті 47-1 Закону України "Про зайнятість населення", [PERSON] було направлено лист до Рокитнянської філії Київського обласного центру зайнятості з переліком працівників ринку для проведення їм виплати по частковому безробіттю на період карантину. До цього списку [PERSON] внесла і себе. Таким чином, у зв`язку з призупиненням роботи ринку на час картину, підстав для виплати заробітної плати за рахунок підприємства, він не вбачав. Робота підприємства була відновлена 12 травня 2020 року, відповідно до наказу №3 від 12 травня 2020 року. 01 червня 2020 року було видано наказ про надання [PERSON] відпустки за відпрацьований період по 30 червня 2020 року включно. 30 червня 2020 року [PERSON] було виплачено відпускні кошти. Після отримання коштів, тобто з 30 червня 2020 року [PERSON] на роботу не вийшла та на телефонні дзвінки не відповідала. Лише 04 серпня 2020 року [PERSON] прийшла до бухгалтерії ринку та залишила там заяву про звільнення за власним бажанням з 30 червня 2020 року. Так як [PERSON] на роботу більше не виходила, ним було видано наказ №4 від 30 червня 2020 року про її звільнення відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України з дати, зазначеної у її заяві, тобто з 30 червня 2020 року. Вимога про виплату будь яких коштів при звільненні [PERSON] не ставилась, оскільки її мати - [PERSON] бухгалтер ринку та сама вела бухгалтерію і касу, а тому знала яку суму було виплачено [PERSON] при звільненні. Згодом на його адресу надійшла претензія [PERSON] про виплату їй заробітної плати за квітень 2020 року у сумі 3807,65 гривень та розрахункуві і компенсацію за затримку проведення розрахунку при звільненні у сумі 4723 гривні. На вказану претензію 25 серпня 2020 року ним надана відповідь. Тому твердження [PERSON] що її претензія залишена без уваги не відповідає фактичним обставинам справи. На скаргу [PERSON] про невиплату їй коштів під час звільнення 23 листопада 2020 року представником Головного управління держпраці у Київській області було проведено перевірку додержання трудового законодавства. Під час перевірки керівництву ринку було роз`яснено, що відповідно до вимог частини 1 статті 113 КЗпП України, в разі карантину час простою виробництва, який відбувся не з вини працівників, оплачується у розмірі не нижчому двох третин посадового окладу. У зв`язку з виявленими порушенням було внесено припис про усунення виявлених порушень. Відповідно до зазначеного припису [PERSON] було нараховано 2538,43 гривень заробітної плати за квітень 2020 року. Про можливість отримати зазначені кошти остання була повідомлена у телефонному режимі та повторно листом від 15 грудня 2020 року. Однак [PERSON] на зазначені повідомлення не реагувала та кошти не отримала. Вважає, що позивачем подано до суду неналежні докази, які не підтверджують наявність у відповідача заборгованості перед нею по невиплаті коштів. Просить суд відмовити у задоволені заявленого позову. До відзиву відповідачем додано копії документів, які підтверджують викладені факти. 16 березня 2021 року позивачка надала суду відповідь на відзив у якій зазначила, що категорично не погоджується з доводами викладеними у відзиві, оскільки факт перебування нею у трудових відносинах з відповідачем підтверджується наказом про прийняття її на роботу. Також зазначає, що вона має відповідну освіту та стаж роботи за спеціальністю. Крім того відповідач зазначав її у табелях обліку робочого часу та у відомостях на отримання заробітної плати, подавався звіт про її доходи. Також їй надходив лист від відповідача про отримання заробітної плати за квітень місяць 2020 року. Оскільки у відповідача були відсутні умови для роботи (відсутній інтернет, комп`ютер, принтер), то вона працювала дистанційно, за місцем проживання на власній техніці. Позивач зазначає, що у квітні 2020 року рішенням селищної ради діяльність ринку була призупинена на час карантиву, натомість вона працювала весь місяць у звичному режимі. 15 грудня 2020 року вона отримала лист про можливість отримати свою заробітну плату за квітень 2020 року у розмірі двох третин від окладу. Зазначені кошти у касі ринку вона не отримувала, оскільки нікого не заставала на робочому місці. У зв`язку з цим вона написала лист відповідачеві про відпраку належних їй коштів поштовим зв`язком через Укрпошту. Позивач вказує на те, що в червні 2020 року вона працювала та 30 червня 2020 року отримала заробітну плату у розмірі мінімальної заробітної прати. Нею був зроблений розрахунок розміру компенсації за 28 днів невідбутої відпустки, який становив 4491,76 гривень (до отримання 3615,87 гривень), але їй у виплаті цих коштів їй було відмовлено. Вказує, що відповідач сфальсифікував кадрові накази. У тому числі був сфальсифікований наказ про її відпустку у червні місяці. У судовому засіданні позивачка підтримала позов у повному обсязі та підтвердила факти, викладені у позовній заяві і відповіді на відзив відповідача на позовну заяву. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, підтримав викладені у відзиві заперечення, просив у задоволенні позову відмовити. Представник позивачки, [PERSON], яка діє відповідно до довіреності серії НМС №704241 від 05 травня 2021 року, у судовому засіданні підтримала позов та просила задовольнити його у повному обсязі посилаючись на викладені факти та додані документи. Суд, заслухавши учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із вимогами частини 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до положень частини 1 статті 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Частиною 1 статті 21 КЗпП України, передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Судом встановлено, що [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , проживаюча за адресою [ADDRESS] , відповідно до наказу №3 від 02 травня 2019 року, виданого ФОП [PERSON] , була прийнята на роботу на посаду бухгалтера ринку з 03 травня 2019 року з оплатою праці у розмірі мінімальної заробітної плати. 03 травня 2019 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено трудовий договір між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю. [PERSON] зазначений трудовий договір підписано особисто 30 квітня 2019 року. Відповідно до зазначеного трудового договору працівник - [PERSON] зобов`язується виконувати обов`язки бухгалтера та правильно вести бухгалтерські документа. Роботодавець - фізична особа зобов`язується оплачувати працю працівника у розмірі мінімальної заробітної плати. 30 квітня 2019 року [PERSON] підписано Договір про повну індивідуальну відповідальність, відповідно до якого вона займає посаду бухгалтера та виконує роботу з ведення бухгалтерських операцій і подання звітності. Також, факт перебування позивача з відповідачем у трудових відносинах підтверджено копією витягу із трудової книжки, доданого позивачкою до позову. Розпорядженням Рокитнянського селищного голови Київської області №64 від 18 березня 2020 року "Про внесення змін у розпорядження селищного голови від 17 березня 2020 року №63 "Про невідкладні заходи щодо запобігання поширенню коронавірусу COVID-19 на території Рокитнянської селищної ради" підпункт 1.3. пункту 1 викладено у новій редакції: "Заборонити торгівлю на території Рокитнянського районного ринку" Відповідно до наказу від 18 березня 2020 року по ФОП [PERSON] , згідно з розпорядженням Рокитнянського селищного голови Київської області №63 від 17 березня 2020 року "Про невідкладні заходи щодо запобігання поширенню коронавірусу COVID-19 на території Рокитнянської селищної ради" та враховуючи вимоги Постанов Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року та №215 від 16 березня 2020 року, а також звернення Президента України від 16 березня 2020 року, заборонено торгівлю на ринках продовольчими, господарськими товарами та товарами промислової групи, з 17 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року. 01 квітня 2020 року керівництвом ринку видано наказ №1 від 01 квітня 2020 року про зупинення діяльності Рокитнянського ринку з 01 квітня 2020 року до дати закінчення оголошення карантину. Цього ж дня також видано наказ №2 про надання відпустки на період карантину з 01 квітня 2020 року [PERSON] та [PERSON] . Це також підтверджується табелем обліку робочого часу за квітень 2020 року, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] перебували у відпустці на час карантину та звітом про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 05.05.2020, у відповідності до таблиці 6 якого [PERSON] в квітні 2020 року протягом 30 календарних днів перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, що вказує на помилкове твердження позивачки про те, що вона протягом квітня 2020 року працювала у штатному режимі. Окрім того судом з`ясовано, що відповідно до наказу від 01 червня 2020 року, бухгалтеру ринку [PERSON] , на підставі поданої нею заяви, надано відпустку за пропрацюваний період до 30 червня 2020 року включно. Перебування [PERSON] у відпустці протягом червня 2020 року підтверджується наступними документами: звітом про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 17.07.2020; табелем обліку робочого часу за червень 2020 року згідно якого [PERSON] з 01.06.2020 по 30.06.2020 перебувала у відпустці. Згідно із статтею 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. З матеріалів справи вбачається, що 30 червня 2020 року [PERSON] подала до ФОП [PERSON] заяву про звільнення її з роботи за власним бажанням з 01 липня 2020 року. Зазначена заява позивачкою датована 01 липня 2020 року, однак отримана ФОП [PERSON] 30 червня 2020 року та на ній вчинена резолюція про звільнення працівника за власним бажанням з 30 червня 2020 року. Наказом №4 від 30 червня 2020 року [PERSON] звільнена з роботи згідно з поданою заявою з 30 червня 2020 року за власним бажанням, згідно зі статтею 38 КЗпП України. Відповідно до відомості про виплату заробітної плати за червень 2020 року від 30 червня 2020 року, [PERSON] отримано кошти у сумі 3807,65 гривень. Однак, у трудовій книжці [PERSON] зроблено запис про її звільнення відповідно до наказу №4 від 30 червня 2020 року за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України, натомість в позовній заяві позивач не ставить питання щодо зміни формулювання звільнення, або внесення виправлень щодо підстав звільнення до трудової книжки, як і не ставить вимоги щодо зміни дати звільнення, тому суд вказані питання не вирішує. У судовому засіданні відповідач пояснив, що запис у свою трудову книжку позивачка робила самостійно. Також вона сама проставила відтиск печатки, до якої вона мала доступ, працюючи на посаді бухгалтера. Зазначений факт також підтверджується відповіддю на претензію [PERSON] , наданою ФОП [PERSON] та відправленою позивачці поштовим зв`язком 28 серпня 2020 року. Згідно зі статтею 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Положеннями статті 94 КЗпП України, передбачено, що заробітна плата, це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю здійснюють уповноважені органи, які не залежать у своїй діяльності від власника або уповноваженого ним органу. 06 листопада 2020 року заступником начальника Головного управління Держпраці у Київській області Стахівським С.М. видано направлення №1302 на проведення інспекційного відвідування щодо дотримання вимог законодавства про працю ФОП [PERSON] . За результатами проведення інспекційного відвідування, проведеного на підставі зазначеного направлення, державним інспектором праці внесено ФОП [PERSON] припис про усунення виявлених порушень № КВ1302/56/АВ/П від 23 листопада 2020 року. Відповідно до зазначеного припису ФОП [PERSON] зобов`язано усунути виявлені порушення. Зокрема, інспекційним відвідуванням було встановлено, що у порушення вимог частини 5 статті 79 КЗпП України, власник чи уповноважений ним орган письмово не повідомляє працівників про дату початку відпустки не пізніше як за два тижні; у порушення вимог статті 43 Конституції України, частини 1 та 2 статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України "Про оплату праці" ФОП [PERSON] не дотримується строків виплати заробітної плати працівника та заробітна плата виплачується один раз на місяць; у порушення вимог частини 1 статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, у тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрав України, не оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки, встановленого працівникові розряду (окладу). Виявлені порушення ФОП [PERSON] зобов`язано усунути до 23 грудня 2020 року. На виконання вимоги про усунення виявлених порушень ФОП [PERSON] , відповідно до відомості від 09 грудня 2020 року, нараховано заробітну плату за квітень 2020 року [PERSON] у сумі 2538,43 гривні. Зазначені розрахунки зроблено виходячи з посадового окладу останньої у розмірі 4730 гривень. Повідомлення про можливість одержання зазначених коштів було відправлено позивачці поштовим зв`язком, що підтверджується фіскальним чеком про поштове відправлення від 15 грудня 2020 року та про отримання повідомлення позивач підтвердила в судовому засіданні. В судовому засіданні також встановлено, що 29.12.2020 [PERSON] направила зворотній лист до відповідача в якому повідомляла про те, що вона декілька разів приходила до відповідача для отримання коштів за квітень 2020 року, натомість не застала його на робочому місці, тому просить кошти надіслати поштовим переказом. Під час розгляду справи позивач вказала, що лист повернувся на її адресу, тобто не був вручений. Цю обставину в судовому засіданні підтвердив і відповідач. Таким чином, при проведенні інспекційного відвідування ФОП [PERSON] державним інспектором праці Головного управління Держпраці у Київській області порушень законодавства про працю в частині не проведення розрахунків з працівником при її звільненні та невиплати компенсації за невикористану відпустку не встановлено. Позивачем також не надано до суду жодних доказів щодо встановлення уповноваженими органами порушення відповідачем законодавства про працю щодо не виплати їй при звільненні компенсації за дні невикористаної відпустки. Позивач у судовому засіданні зазначила, що протягом періоду перебування у трудових відносинах із відповідачем, останнім не виконувалися зобов`язання щодо виплати заробітної плати, разом з тим в судовму засіданні з`ясовано, що трудовий договір між сторонами було припинено позивачем за власним бажанням без посилання на те, що власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Крім того, у відповіді на відзив позивачка зазначає, що вона написала заяву про звільнення "не витримавши цієї жадібності", яка полягала, за її словами, у виплаті їй мінімальної заробітної плати. Однак, оплата праці позивачки у розмірі мінімальної заробітної плати передбачена трудовим договором, який було нею укладено при працевлаштуванні. Це зокрема підтверджується її особистим підписом у трудовому договорі від 03 травня 2019 року. Відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, твердження позивачки про те, що за час перебування нею у трудових відносинах з відповідачем, їй не було надано щорічної відпустки та при її звільненні відповідачем не виплачено компенсацію за дні невідбутої щорічної відпустки не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки вказані обставини не підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами. У своїй позовній заяві позивачка просить стягнути заробітну плату за квітень місяць 2020 року у повному обсязі, посилаючись на те, що хоча діяльність ринку було зупинено у зв`язку з введенням карантинних обмежень, вона продовжувала працювати у звичному режимі. Однак, відповідно до вимог чинного законодавства, при встановленні карантинних обмежень, при простої підприємства не з вини працівників, останнім виплачується заробітна плата у розмірі не меншому двох третих їх окладу. Крім того, позивачка у позові посилається на те, що відповідачем при її звільненні не виплачена компенсація за 28 днів невідбутої щорічної відпустки. Разом з тим, згаданим трудовим договором передбачено надання їй щорічної відпустки тривалістю 30 календарних днів. Про факт відбуття нею частини щорічної відпустки та її тривалості позивачка не зазначає. Таким чином, до суду не надано достатніх доказів, які б у своїй сукупності дали змогу дійти висновку про наявність обставин, на які посилається позивачка щодо роботи упродовж квітня 2020 року у режимі передбаченому трудовим договором, а саме з 08 години до 17 години щодня крім вихідних - понеділка та вівторка та невиплати їй компенсації за 28 днів невідбутої щорічної відпустки. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню у частині стягнення з відповідача заробітної плати за квітень місяць 2020 року в розмірі не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду, у сумі 2538,43 гривні. Інші позовні вимоги належними та достатніми доказами позивачкою доведено не було. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Таким чином, з ФОП [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 гривень. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial