Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

17 липня 2020 року [PERSON] звернувся з позовом до ДП "Волиньвугілля" про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вісім років працював у ВП Шахта №2 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля». 19 вересня 1994 року внаслідок нещасного випадку, що трапився з ним на шахті, він травмував ліву руку, як наслідок втратив 15% професійної працездатності. Згідно акту розслідування за форму П-4 від 19 вересня 1994 року причиною нещасного випадку стало несвоєчасне прибирання навислих шматків породи. Оскільки травма виникла при виконанні ним своїх трудових обов`язків і заподіяна йому шкода випливає з трудових відносин, тому вважає, що вона має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. Завдана йому моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які він зазнав внаслідок травми та переносить по сьогоднішній день. З огляду на вищевикладене, просить суд присудити до стягнення з відповідача в свою користь моральну шкоду в сумі 31770 грн. та 2000 грн. витрат на правничу допомогу адвоката. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, його представник [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглянути у їх відсутності та просила задоволити позов (а.с.42). У судове засідання представник відповідача ДП "Волиньвугілля" Марчук Н.Є. не з`явилася. Подала до суду письмову заяву, в якій просила розглядати справу у відсутності представника позивача. При ухваленні рішення, просить суд врахувати позицію відповідача викладену у відзиві (а.с.43). У відзиві в.о. генерального директора [PERSON]. зазначає, що ДП «Волиньвугілля» перебуває у важкому фінансовому становищі, підприємство збиткове. Факт спричинення моральної шкоди не заперечив, однак вважає розмір відшкодування значно завищеним. Просить врахувати, що специфіка роботи на підприємстві передбачає можливість отримання різного роду травм та професійних хвороб.. Сума коштів отриманих від реалізації вугільної продукції забезпечує лише 35 відсотків необхідної потреби для оплати праці. Погашення заборгованості відбувається за рахунок бюджетних коштів, використання яких здійснюється у чіткій відповідності до встановленого цільового призначення. А тому стягнення з відповідача сум поза вимогами розумності та справедливості, призведе до припинення роботи підприємства та масового вивільнення працівників. Із врахуванням ч.3 ст.23 ЦК України, не заперечив щодо часткового задоволення позову (а.с. 44). Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню у зв`язку з наступним. У судовому засіданні встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем ДП "Волиньвугілля", працював у ВП «Шахта №2 «Нововолинська», яка згодом була перейменована на ВП Шахта «Бужанська» ДП «Волиньвугілля». 19 серпня 1999 року був звільнений з підприємства на підставі ст.38 КЗпП, за власним бажанням (а.с.6-7). У судовому засіданні встановлено, що 19 вересня 1994 року [PERSON] , працюючи на посаді механіка дільниці, проводив огляд механізмів і обладнання 432 лави. Під час пересування по 432 лаві на нього раптово впали встановлені килимом породи покрівлі, внаслідок чого була травмована його ліва рука. Згідно копії акту №64 від 19 вересня 1994 року про нещасний випадок за формою Н-1 (а.с.8) причиною нещасного випадку, що стався з [PERSON] стало несвоєчасне прибирання навислих шматків породи. 07 квітня 2014 року позивач був направлений на МСЕК (а.с.10). Відповідно до копії довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 12 ААА №021933 від 29 травня 2020 (огляд повторний) позивач [PERSON] втратив 15% професійної працездатності, однак група інвалідності йому не встановлювалася (а.с.11). Вищезазначені письмові докази дають суду підстави вважати, що діями відповідача ДП "Волиньвугілля", який не забезпечив безпечні умови праці, позивачу заподіяно моральну шкоду. Останній отримав травму, зазнав фізичний біль та страждання. Травмування руки викликало у [PERSON] сильні емоційні страждання, зокрема: душевний біль, постійне почуття неповноцінності, пригнічення. Нормами Конституції України, зокрема ст.21, ст.43, ст.46 передбачені права працівників на охорону їх життя і здоров`я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Представником відповідача суду не надано жодних доказів, які б свідчили про вину позивача в порушенні вимог нормативних актів про охорону праці. Відповідно до вимог частин 2, 3, 5 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, поєднаної з явною небезпекою для життя, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці. Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, які вона зазнає. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до роз`яснень викладених у п.п.1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Суд при ухваленні рішення у справі бере до уваги ту обставину, що внаслідок трудового каліцтва позивач втратив 15 % професійної працездатності, при цьому група інвалідності йому не була встановлена. Відповідно до роз`яснень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди" від 31 березня 1995 року №4, розмір моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Заперечення викладені у відзиві щодо збитковості підприємства та специфіки роботи ДП "Волиньвугілля" суд не може брати до уваги, як і зменшити розмір відшкодування шкоди з цих підстав. Враховуючи характер моральних та фізичних страждань позивача, їх тривалість, спосіб заподіяння і виходячи з засад справедливості та розумності, а також з розміру втрати професійної працездатності позивача, те, що [PERSON] травмувався 25 років тому і на підтвердження призначеного йому лікування та відновлення його здоров`я на даний час він не надав суду жодних належних доказів, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ДП "Волиньвугілля" в користь позивача [PERSON] 15 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, вважаючи що у даному конкретному випадку такий розмір відшкодування шкоди буде достатнім та необхідним. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України суд стягує з ДП «Волиньвугілля» в дохід держави 840,80 грн. судового збору та пропорційно задоволеним вимогам, на користь позивача [PERSON] 940 грн. компенсації витрат понесених ним на правничу допомогу адвоката, що підтверджені документально (а.с.14-18).

Outcome: approved