Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача В вересні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до акціонерного товариства «Страхова компанія «Інго» про стягнення пені, 3% річних та інфляційних, мотивуючи тим, що 26.10.2018 р. о 12 год. 00 хв. по проспекту Князя Володимира в місті Біла Церква Київської області між зупинкою громадського транспорту «вул. Гризодубової» та виїздом на естакаду в напрямку житлового масиву «Леваневського», стався наїзд автобуса «Богдан»,д.н.з. [NUMBER] , що рухався за маршрутом № 22 під керуванням водія [PERSON] на його, [PERSON] , в той час, коли він рухався в попутному напрямку на велосипеді. В результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди він отримав тілесні ушкодження у вигляді ВЧМТ, перелому кісток склепіння, основи черепу, забою г/мозку, важкого ступеню із здавленям уламковим компресійним переломом скроневої кістки та гострою епідуральною гематомою праворуч, багатоуламкового перелому лівої лопатки, закритої тупої травми грудної клітини, перелому 2-го, 3-го, 6-го, 7-го ребер зліва, двобічного гідротораксу. Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу автобуса «Богдан»,д.н.з. [NUMBER] станом на момент ДТП була застрахована в АТ «СК «Інго». Враховуючи характер і тяжкість отриманих ним в результаті ДТП травм, його лікування потребувало тривалого часу, у зв`язку з чим воно проходило в кілька етапів. Так, в період 26.10.2018 р. по 21.11.2018 р. він перебував на лікуванні в КНМ БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2» і ним були понесені витрати на лікування в розмірі 63 627,13 грн. Після завершення першого етапу лікування він звернувся до Відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, в розмірі 63 627,13 грн., але Відповідач не виплатив його. У зв`язку із ухиленням страховика від виплати на його користь страхового відшкодування він вимушений був звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.01.2020 р. у справі №357/6237/19-ц задоволено повністю його позовні вимоги про стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 63 627,13 грн. та штрафних санкцій. Постановою Верховного Суду від 01.09.2020 р. у справі №357/6237/19-ц залишено в силі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.01.2020 р. у справі №357/6237/19-ц. Таким чином, обставини виникнення у Відповідача обов`язку із виплати на його користь страхового відшкодування, незалежно від встановлення вини водія забезпеченого транспортного засобу, встановлені рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.01.2020 р. та постановою Верховного Суду від 01.09.2020 р. у справі №357/6237/19-ц. Так, в період з 08.01.2019 р. по 29.01.2019 р. ним були понесені додаткові витрати на лікування, розмір яких становить 46 396,75 грн. Тому він звернувся до Відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 46 396,75 грн., до якої додав всі необхідні підтверджуючі документи. Проте, Відповідач у строки, передбачені ст. 36.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», свої зобов`язання із виплати страхового відшкодування не виконав. Тому він вимушений був знову звернутись до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовною заявою про виплату страхового відшкодування, стягнення 3 % річних, інфляційних втрат, пені та моральної шкоди. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.03.2021 р. з урахуванням ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.04.2021 р. у справі № 357/11823/20 стягнуто з АТ «СК «Інго» на його користь, в тому числі, 46 396,75 грн. страхового відшкодування в рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП; 2 319,84 грн. - моральної шкоди; 1 159,28 грн. - пені, 289,82 грн. - 3% річних, 695,95 грн. - інфляційних втрат за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 09.09.2020 р. по 23.11.2020 р. Таким чином, обставини виникнення у Відповідача обов`язку із виплати на його користь суми страхового відшкодування в розмірі 46 396,75 грн., а також його ухилення від виконання своїх грошових зобов`язань встановлені рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.03.2021 р. з урахуванням ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.04.2021 р. у справі №357/11823/20. 28.07.2021 постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Величко Р.С. відкрито виконавче провадження про стягнення з АТ «СК «Інго» на його користь грошових коштів в загальній сумі 49 702,36 грн., в тому числі 46 396,75 грн. страхового відшкодування. 11.08.2021 року з Відповідача в примусовому порядку було стягнуто на його користь 49 702,36 грн., в тому числі, суму страхового відшкодування в розмірі 46 396,75 грн. Таким чином, рішенням суду у справі № 357/11823/20 з Відповідача стягнуто пеню, 3% річних та інфляційні втрати за період прострочення виплати страхового відшкодування з 09.09.2020 р. по 23.11.2020 р. включно. Тоді як свої зобов`язання з виплати страхового відшкодування на його користь Відповідач виконав лише 11.08.2021 р. Враховуючи вищевикладене, в даному випадку має місце прострочення виплати страхового відшкодування страховиком, а тому він має право вимагати стягнення з Відповідача пені, 3 % річних та інфляційних втрат за весь період прострочення виплати страхового відшкодування, а саме і за період з 24.11.2020 р. по дату фактичного виконання грошового зобов`язання -11.08.2021 р. включно. Зобов`язання з виплати йому страхового відшкодування для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, внаслідок ДТП, є грошовим зобов`язанням і його невиконання тягне за собою наслідки, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України (відповідна правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постановах від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17) Таким чином, період прострочення Відповідачем виплати йому відшкодування, за який здійснено розрахунок в даній позовній заяві становить з 24.11.2020 р. по 11.08.2021 р. (включно). Просив суд стягнути з АТ «Страхова Компанія«Інго» на користь [PERSON] 4 510,02 грн. - пені, 995,31 грн. - 3 % річних, 1442,64 грн. - інфляційних втрат за період з 24.11.2020 по 11.08.2021 за прострочення виплати страхового відшкодування. Судові витрати по справі, в тому числі, витрати на правову допомогу, покласти на Відповідача ( а. с. 1-6 ). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 13.09.2021 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. таматеріали позовної заяви передані для розгляду (а.с.34). Ухвалою судді від 15 вересня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до акціонерного товариства «Страхова компанія «Інго» про стягнення пені, 3% річних та інфляційних. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін. Призначено судове засідання на 12 жовтня 2021 року( а. с. 39-40 ). 12 жовтня 2021 року за вх. № 47860 судом отримано відзив на позовну заяву, в якому відповідач АТ «СК «Інго» заявляє про застосування строку позовної давності щодо вимог позивача в частині стягнення пені та просили суд відмовити у задоволенні позовних про стягнення пені у розмірі 4 510.02 гривні відповідно ( а. с. 43 ). 22 жовтня 2021 року за вх. № 49214 судом отримано відповідь на відзив, в якому просили задовольнити позовні вимоги [PERSON] до АТ «СК «Інго» про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат в повному обсязі. Судові витрати, пов`язані із розглядом справи, в загальному розмірі 5 700,00 грн., покласти на Відповідача. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавдо суду заяву, яка отримана судом 16.11.2021 року за вх. № 53315 про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. ВідповідачАТ «СК «Інго» в судове засідання свого представника не направила, судом отримано клопотання 12.10.2021 року за вх. № 47862 про розгляд справи за відсутності представника відповідача АТ «СК «Інго». Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів ( ч. 3 ст. 211 ЦПК України ). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суд, дослідивши матеріали справи,приходить до наступного. Фактичні обставини в становленні судом Встановлено, що26.10.2018 р. о 12 год. 00 хв. по проспекту Князя Володимира в місті Біла Церква Київської області між зупинкою громадського транспорту «вул. Гризодубової» та виїздом на естакаду в напрямку житлового масиву «Леваневського», стався наїзд автобуса «Богдан», д.н.з. [NUMBER] , що рухався за маршрутом № 22 під керуванням водія [PERSON] на його, [PERSON] , в той час, коли останній рухався в попутному напрямку на велосипеді. В результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді ВЧМТ, перелому кісток склепіння, основи черепу, забою г/мозку, важкого ступеню із здавленям уламковим компресійним переломом скроневої кістки та гострою епідуральною гематомою праворуч, багатоуламкового перелому лівої лопатки, закритої тупої травми грудної клітини, перелому 2-го, 3-го, 6-го, 7-го ребер зліва, двобічного гідротораксу. Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу автобуса «Богдан», д.н.з. [NUMBER] станом на момент ДТП була застрахована в АТ «СК «Інго» ( а. с. 8 ). Так, в період 26.10.2018 р. по 21.11.2018 р. [PERSON] перебував на лікуванні в КНМ БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2» і останнім були понесені витрати на лікування в розмірі 63 627,13 грн. У зв`язку із ухиленням страховика від виплати на його користь страхового відшкодування позивач вимушений був звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.01.2020 року у справі №357/6237/19-ц задоволено позовні вимоги та стягнуто з ПАТ «АСК «Інго» на користь [PERSON] 63 627,13 грн. страхового відшкодування в рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП, 3 181,36 грн. - моральної шкоди, 4 277,83 грн. - пені, 366,08 грн. - 3% річних, 125,03 грн. - інфляційних витрат ( а. с. 9-12 ). Вказане судове рішення набрало законної сили 01.09.2020 року. Постановою Верховного Суду від 01 вересня 2020 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено, постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2020 року скасовано, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.01.2020 року залишено в силі ( а. с. 13-18 ). Так як, в період з 08.01.2019 р. по 29.01.2019 р. позивачем були понесені додаткові витрати на лікування, розмір яких становить 46 396,75 грн., останній звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 46 396,75 грн., оскільки заява була залишена без задоволення, [PERSON] звернувся до суду. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.03.2021 року у справі № 357/11823/20 стягнуто з ПАТ «АСК «Інго» на користь [PERSON] 46 396,75 грн. страхового відшкодування в рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП; 2 319,84 грн. - моральної шкоди; 1 159,28 грн. - пені, 289,82 грн. - 3% річних, 695,95 грн. - інфляційних втрат за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 09.09.2020 р. по 23.11.2020 р. В іншій частині позовних вимог відмовлено ( а. с. 19-23 ). Вказане рішення набрало законної сили 29.05.2021 року. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 квітня 2021 року виправлено описку в рішенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.03.2021 року по цивільній справі № 357/11823/20, вказавши вірно найменування відповідача акціонерне товариство «Страхова компанія «Інго» замість помилкового приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» ( а. с. 24 ). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 28.07.2021 постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Величко Р.С. відкрито виконавче провадження про стягнення з АТ «СК «Інго» на користь [PERSON] грошових коштів в загальній сумі 49 702,36 грн., в тому числі 46 396,75 грн. страхового відшкодування ( а. с. 25 ). Зазначена сума в розмірі 49 702,36 грн. була сплачена АТ «СК «Інго» позивачу 11.08.2021 року, про що свідчить наявна в матеріалах справи Виписка по картковому рахунку ( а. с. 26 ). Отже, свої зобов`язання з виплати страхового відшкодування на користь позивача, відповідач виконав лише 11.08.2021 р., тому позивач вважає, що має місце прострочення виплати страхового відшкодування страховиком, а тому має право вимагати стягнення з відповідача пені, 3 % річних та інфляційних втрат за весь період прострочення виплати страхового відшкодування, а саме за період з 24.11.2020 р. по дату фактичного виконання грошового зобов`язання - 11.08.2021 р. включно. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У постанові Верховного Суду у складі Великої Палати від 11.04.2018 р. по справі № 758/1303/15-ц надано висновки про правильне застосування норм права, де вказано, що:«Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, вякому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.» Аналогічна правова позиція наявна і у постанові ВСУ від 01.12.2018 року №325/1729/16-ц та викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18. Враховуючи, що рішення суду є обов`язковим ( яке набрало законної сили ), рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.03.2021 року, яким було стягнуто з ПАТ «АСК «Інго» на користь [PERSON] 46 396,75 грн. страхового відшкодування в рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП; 2 319,84 грн. - моральної шкоди; 1 159,28 грн. - пені, 289,82 грн. - 3% річних, 695,95 грн. - інфляційних втрат за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 09.09.2020 р. по 23.11.2020 р., відповідачем виконано 11.08.2021 р., тобто, порушено грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. За правилом ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Правомірність застосування ст. 625 ЦК України в разі прострочення виконання боржником рішення суду підтверджена також у наступних постановах: постанові Верховного Суду у складі Великої Палати від 16.05.2018 р. по справі №686/21962/15-ц, постановах Верховного Суду у справах №310/5419/15-ц від 11.07.2018 р., №463/4711/15 від 04.07.2018 р., №703/4704715-ц від 28.02.2018 р., №361/7939/2015ц від 06.08.2018 р. У постанові Верховного Суду від 06.08.2018 р. по справі №361/7939/2015ц вказано, що суд в оцінці обґрунтованості вимог позивача виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням рішення суду, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Отже, виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів (постанови ВСУ у справах №6-1047цс16 від 06.07.2016 р., № 6-157цс16 від 25.05.2016 р., № 6-1206цс15 від 23.09.2015 р., № 6-2739цс15 від 21.09.2016 р., № 6-2631цс15 від 21.09.2016 р., постанови ВС у справах № 199/1029/15-ц від 14.03.2018 р., № 161/12888/15-ц від 01.02.2018 р., № 309/4208/13-ц від 18.01.2018 р.). Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, суд погоджується з наданим з боку позивача розрахунком 3% річних за час прострочення з боку відповідачавиконання грошових зобов`язань за період з 24.11.2020 р. по дату фактичного виконання грошового зобов`язання - 11.08.2021 р., що становить 995,31 грн. та інфляційні витрати за вказаний період, що становить у розмірі 3 442,64 гривень. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, стосовно вказаних сум заперечень не надавав, як і не надав контррозрахунку зазначеним сумам. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. До того ж, звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву, відповідач жодним чином не спростував доводи позивача в частині стягнення 3% річних та інфляційні, як і суми, які просив стягнути позивач. Лише, відповідач просив відмовити позивачу в задоволенні вимог в частині пені у сумі 4 510,02 грн. у зв`язку із пропуском строку позовної давності. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до акціонерного товариства «Страхова компанія «Інго» в частині стягнення 3% річних та інфляційних, - підлягає задоволенню. Стосовно вимог позивача [PERSON] до акціонерного товариства «Страхова компанія «Інго» в частині стягнення пені в розмірі 4 510,02 грн., суд приходить до наступного. Так, відповідно до ст. 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. За правилами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання, не обмежується. Відповідно до частини другої статті 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Стаття 266 Цивільного кодексу України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16. Відповідач стверджує, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо стягнення пені, так як позивач довідався або міг довідатись про факт його порушеного права 26.10.2018 року (дата ДТП та завдання шкоди позивачу відповідно). Проте, суд не може погодитися з такими твердженнями відповідача, оскільки 26.10.2018 року відповідач ще не порушував строк виплати страхового відшкодування і, відповідно, у позивача не виникло право звернення до суду з даним позовом. Так, позивач, у зв`язку із тяжкістю отриманих ним травм в результаті ДТП, в період з 08.01.2019 року по 29.01.2019 року перебував на стаціонарному лікуванні у КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2» з діагнозом (мовою оригіналу):«посттрепанационный дефект свода черепа справа, хроническая субдуральная гидромаслева», що є наслідком отриманих ним травм в результаті ДТП. Таким чином, в період з 08.01.2019 року по 29.01.2019 року позивачем були понесені витрати на лікування, розмір яких становив 46 396,75 грн. 02 червня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 46 396,75 грн., яка отримана 10.06.2020 року. Згідно ст. 36.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: - у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. - у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Відповідно до ст. 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Отже, не пізніше як 08.09.2020 року (включно)АТ «СК «ІНГО» повинно було виплатити [PERSON] страхове відшкодування або прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Таким чином, починаючи з 09.09.2020 року почалось прострочення виплати страхового відшкодування відповідачем, і, відповідно, у позивача виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення страхового відшкодування пені. Проте, і після ухвалення судом рішення про стягнення з відповідача суми страхового відшкодування і штрафних санкцій за період прострочення його виплати з 09.09.2020 року по 23.11.2020 року, свої зобов`язання відповідач виконав лише 11.08.2021 року. Таким чином, в даному випадку має місце прострочення виплати страхового відшкодування страховиком, яке почалось з 09.09.2020 року, а тому [PERSON] має право вимагати стягнення з відповідача пені за весь період прострочення виплати страхового відшкодування, а саме за період з 24.11.2020 року по дату фактичного виконання грошового зобов`язання - 11.08.2021 включно. Враховуючи вищевикладене, право позивача на стягнення пені в даному випадку виникло 09.09.2020 року (початок прострочення відповідачем виплати страхового відшкодування), а період, в межах якого позивач просить стягнути неустойку (пеню), не перевищує 12 місяців перед зверненням до суду. Таким чином, навіть з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем (09.09.2020 р.) до дати звернення до суду з даним позовом (07.09.2021 р.), не минув 1 (один) рік. Так само, якщо враховувати обмеження стягнення неустойки (в тому числі, пені) останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, позивачем у позові зазначено період стягнення неустойки, який охоплюється цими 12 місяцями, адже позовні вимоги про стягнення пені заявлені за період з 24.11.2020 року по 11.08.2021 року, а позов пред`явлено до суду 07.09.2021 року. Тому, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача пені є цілком обґрунтованими. Отже, суд погоджується з розрахунком позивача щодо суми пені та вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в розмірі 4 510,02 грн. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Даючи оцінку наданим доказам, суд прийшов до висновку, що є всі наявні правові підстави для задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача АТ «СК «Інго» на користь позивача [PERSON] пені, 3% річних та інфляцій втрати. Розподіл судових витрат Звертаючись до судуз позовною заявою, позивач судові витрати по справі, в тому числі, витрати на правову допомогу покласти на відповідача. Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа N 755/9215/15-ц, провадження N 14-382цс19. Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесення витрат на правову допомогу стороною позивача надано до суду наступні документи: Договір про надання правничої ( правової ) допомоги від 30.11.2018 року; Додаток до Договору про надання правової допомоги № 183/д від 30.11.2018 року, укладеного 28.09.2020 року; Детальний опис робіт ( надання послуг ), виконаних робіт адвокатом на підставі договору про надання правової допомоги № 183/д від 30.11.2018 року, укладеного 07.09.2021 року; Акт приймання-передачі виконаних робіт від 07.09.2021 року; квитанція до прибуткового касового ордеру № 7 від 07.09.2021 року про сплату 3200 грн.; Детальний опис робіт ( наданих послуг ), виконаних адвокатом на підставі договору про надання правничої ( правової ) допомоги № 183/д від 30.11.2018 року, укладеного 20.10.2021 року; Акт приймання-передачі виконаних робіт від 20.10.2021 року; квитанція до прибуткового касового ордеру № 9 від 20.19.2021 року про сплату 1500 грн. Отже, судом встановлено, що з боку позивача [PERSON] дійсно були понесені судові витрати на правничу допомогу при розгляді даної справи, розмір яких склав 4 700 гривень. В цьому контексті Верховний Суд правильно зазначає, що чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Натомість саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №826/2689/15 від 09 квітня 2019 року). Під-час розгляду справи стороною відповідача ( його представника ) не було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, що виключає можливість суду на зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Така правова позиція міститься в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що понесені позивачем витрати на правову допомогу, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, понесення яких документально підтверджено. Відповідно до п. 1 ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( ч. 6 ст. 141 ЦПК України ). При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] був звільнений від сплати судового збору. Оскільки вимоги позивача підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати в розмірі 908 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved