Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

В травні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Комбінат Будіндустрії» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати. В обґрунтування позову зазначено, що позивач працював на посаді майстра цеху вертикального формування виробництва залізобетонних виробів в ТОВ «Комбінат Будіндустрії». Наказом від 26.04.2018 року № 128-к, його було увільнено з роботи, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, у зв`язку із призовом на строкову військову службу зі збереженням місця роботи та середнього заробітку за період проходження військової служби з 26.04.2018 року. 27.04.2018 року позивача було призвано на строкову військову службу в особливий період, а 25.04.2019 року звільнено в запас, однак, особливий період діє і на даний час. Перебуваючи на строковій службі, позивач звернувся до керівництва військової частини [NUMBER] для надання правової допомоги в частині того, що відповідачем було зменшено виплати, в зв`язку із призовом на військову службу. Головним управлінням держпраці у Київській області було встановлено, що розмір середнього заробітку позивача за період увільнення від роботи в ТОВ «Комбінат Будіндустрії» розраховано з порушенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100, що стало наслідком неправомірного зменшення позивачу розміру заробітної плати за період увільнення від роботи, а тому з травня по грудень 2018 року та із січня по 24.04.2019 року відповідач недорахував позивачу суму заробітної плати в розмірі 79004,08 грн., що з відрахуванням податку з доходів фізичних осіб (18%) та військового збору (1,5%) становить суму в розмірі 63598,28 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. Крім того, 25.04.2019 року, прийшовши до відповідача позивачу вручили трудову книжку із записом про те, що його було звільнено з роботи 25.02.2019 року відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України, в зв`язку із призовом на строкову військову службу на підставі наказу № 46-к від 25.02.2019 року. Відповідно до зазначеного наказу позивачу стало відомо, що наказ № 128-к від 26.04.2018 року визнано таким, що втратив силу, а позивача звільнено 25.02.2019 року згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із призовом на строкову службу. Позивач вважає, що зазначений наказ є очевидно незаконним, а він має бути поновлений на посаді, в зв`язку з чим останній звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 03.06.2019 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Позивач після відкриття провадження з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого він в задоволенні позову просив відмовити, посилаючись, зокрема, на те, що в порядку ст. ст.\~36,\~119 КЗпП України\~ роботодавець має право звільнити працівника, у зв`язку з його вступом на військову службу, крім випадку, призову під час мобілізації, на особливий період, однак, дія особливого періоду закінчилась 18.08.2016 року, а позивача було призвано на службу 24.04.2018 року, в зв`язку з чим гарантії передбачені ст. 119 КЗпП України на нього не розповсюджуються, та відповідач, звільняючи позивача, діяв в межах закону. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] працював на посаді майстра цеху вертикального формування виробництва залізобетонних виробів в ТОВ «Комбінат Будіндустрії», що не заперечувалось стороною відповідача у письмовому відзиві. Наказом ТОВ «Комбінат Будідустрії» від 26.04.2018 року № 128-к, [PERSON] було увільнено з роботи, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, у зв`язку із призовом на строкову військову службу зі збереженням місця роботи та середнього заробітку за період проходження військової служби з 26.04.2018 року. Відповідно до витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по строковій частині) № 90 від 30.04.2018 року, [PERSON] з 27.04.2018 року було зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення 18.01.2019 року відповідачем було надіслано позивачу лист за місцем проживання щодо припинення виплати помилково нарахованих коштів та розірвання трудових відносин, згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України. Однак, доказів на підтвердження направлення зазначеного листа позивачу за місцем фактичного перебування та несення служби, матеріали справи не містять та стороною відповідача суду надано не було. Крім того, судом встановлено, що відповідно до наказу ТОВ «Комбінат Будіндустрії» № 46-к від 25.02.2019 року, було скасовано наказ № 128-к від 25.04.2018 року та визнано його таким, що втратив свою силу, а позивача [PERSON] було звільнено із посади майстра виробництва залізобетонних виробів 25.02.2019 року згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України, в зв`язку із призовом на строкову військову службу. 25.02.2019 року позивачу за місцем його проживання відповідачем було направлено вимогу із повідомленням про те, що його було звільнено та останньому запропоновано з`явитись до відповідача для отримання трудової книжки та розрахункових виплат. Однак, доказів на підтвердження направлення зазначеної вимоги позивачу за місцем фактичного перебування та несення служби, матеріали справи також не містять та стороною відповідача суду надано не було. Судом достовірно встановлено, що позивач з 27.04.2018 року перебував на строковій службі, що повністю підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, та, останнього, було звільнено в запас 25.04.2019 року, а тому саме після цієї дати йому стало відомо, що наказом від 25.02.2019 року його було звільнено, що свідчить про вчасне звернення позивача до суду із даним позовом, оскільки, позов ним було надіслано до суду 24.05.2019 року. Статтею 65 Конституції України\~визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Частиною 1\~статті 119 КЗпП України\~передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої\~статті 119 цього Кодексу; Відповідно до частини третьої\~статті 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Частиною шостою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу. За загальними вимогами вказаних вище норм матеріального права гарантії, передбачені частиною третьою\~статті 119\~КЗпП України поширюються на громадян України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Заперечуючи проти позову, сторона відповідача, зокрема, зазначала, що «особливий період» в країні не діє, оскільки настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію чи з моменту ведення військового стану в Україні або в окремих її місцевості та охоплює час мобілізації, і воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. Однак, слід зазначити, що відповідно до\~статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»,\~особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Питання наявності особливого періоду в Україні поза межами строків мобілізації було предметом розгляду Вищого адміністративного суду України, який у постанові\~\~від 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14 дійшов висновку, що закінчення заходів мобілізації не припиняє особливий період. Крім того, відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» особливий період не пов`язується з проведенням мобілізації та введенням воєнного стану. Також Верховний суд однозначно сформулював правову позицію щодо тлумачення поняття "особливий період" у постанові від 25.04.2018 у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17), в якій зазначено, що особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення\~Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію". Президент України відповідного рішення\~\~про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу не приймав. Окрім наведеної постанови, таку саму правову позицію сформовано і в інших постановах Верховного суду, зокрема, від 14.02.2018 року у справі № 131/1449/16-ц; у справі № 727/2187/16-ц; у справі № 640/4439/16-ц ; у справі 211/1546/16-ц, а тому, дотримуючись правової позиції Верховного Суду сформульованої у вищезазначених постановах, суд дійшов висновку, що особливий період в Україні діє, починаючи із 17 березня 2014 року і продовжує діяти до сьогодення. Матеріалами справи безспірно встановлено, що позивач\~\~перебував\~\~у трудових відносинах з відповідачем,\~та з 27.04.2018 р. по 25.04.2019 р. проходив військову строкову, а тому за положеннями\~\~трудового законодавства, за ним зберігаються гарантії передбачені ч. 3\~ст. 119 КЗпП України. Суд вважає, що звільнення позивача з роботи на підставі пункту 3 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки, вступ позивача на військову службу здійснювався під час дії особливого періоду в Україні, а тому на позивача поширювались гарантії та пільги, в тому числі збереження місця роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час проходження військової служби, до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення, відповідно до частини третьої\~статті 119 КЗпП України. Таким чином, враховуючи всі вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення позивача на роботі є обґрунтованими, в зв`язку з чим підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до\~ст. 235 КЗпП України,\~у разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з п. 32 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою КМУ від 08.02.1995 № 100\~(далі - Порядок). Зокрема, відповідно до абзацу 3 п. 2\~\~розділу 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. За змістом\~\~абзацу 4 п. 4 розділу 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 року № 100,\~обчислення середньої заробітної плати для оплати часу військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом провадиться плати\~\~проводиться\~\~з\~\~урахуванням норм цього Порядку, тобто, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини, для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно довідки ТОВ «Комбінат Будіндустрії» від 07.12.2018 року № 1209, середньоденна заробітна плата [PERSON] , що передувала його увільненню повинна була складати суму в розмірі 452,24 грн. ((10589,62 грн. + 8404,62 грн.) : (21 робочий день + 21 робочий день)). Розмір середнього заробітку [PERSON] в період увільнення повинен був складати: за травень 2018 р. 9044,80 грн. (20 роб.д. * 452,24грн.), червень 2018 р. 9044,80 грн. (20 роб. д. * 452,24 грн.) , липень 2018 р. 9949,28 грн. (22 роб.д. * 452,24 грн.), серпень 2018 р. 9949,28 грн. (22 роб.д. * 452,24 грн.), вересень 2018 р. 9044,80 грн. (20 роб. д. * 452,24 грн.), жовтень 2018 р. 9949,28 грн. (22 роб.д. * 452,24 грн.), листопад 2018 р. 9949,28 грн. (22 роб.д. * 452,24 грн.), грудень 2018 р. - 9044,80 грн. (20 роб. д. * 452,24 грн.), однак, судом було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що фактично відповідачем було нараховано та виплачено позивачу: за травень 2018 р. 4118,05 грн., за червень 2018 р. 3841,05 грн., за липень 2018 р. 4123,35 грн., за серпень 2018 р. 4123,35 грн., за вересень 2018 р. 4123,35 грн., за жовтень 2018 р. 4123,35 грн., за листопад 2018 р. 4123,35 грн., за грудень 2018 р. 4123,35 грн. В січні-лютому 2019 року позивачу заробітна плата не нараховувалась та, відповідно не виплачувалась, та доказів зворотному з боку відповідача суду надано не було. Наведене свідчить, що відповідачем за період з травня 2018 р. по лютий 2019 р. включно було розраховано розмір середнього заробітку позивача з порушенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, що призвело до неправомірного зменшення розміру заробітної плати за період увільнення, а відтак суд вважає, що право позивача було порушено та, останньому, безпідставно було недоплачено суму заробітної плати за час увільнення за період з травня 2018 р. по грудень 2018 р. включно, в розмірі 43277,12 грн., (4926,75 грн. + 5203,75 грн. + 5825,93 грн. + 5825,93 грн. + 4921,45 грн. + 5825,93 грн. + 5825,93 грн. + 4921,45 грн.), а також взагалі не виплачено середній заробіток за період з січня 2019 р. по 25.02.2019 р. в розмірі - 16732,88 грн. (9497,04 грн. (21 д. * 452,24 грн.) + 7235,84 грн. (16 д. * 452,24), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню (в якості недоплачених сум заробітної плати та невиплачених сум під час перебування в увільненні до дня звільнення, тобто до 25.02.2019 р.) - сума в розмірі 60010,00 грн. (43277,12 грн. + 16732,88 грн.). Крім того, зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про незаконність звільнення позивача та поновлення його на роботі, а також з метою захисту трудових прав позивача, суд вважає, що за період з 25.02.2019 р. (день незаконного звільнення/день поновлення позивача за даним судовим рішенням) по 27.06.2019 р. (день ухвалення даного судового рішення) з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 37535 грн. 92 коп., який складається: з 25.02.2019 р. по 28.02.2019 р. - 1808,96 грн. (4 роб.д. *452,24 грн.), березень 2019 р. 9044,80 грн. (20 роб.д. * 452,24 грн.), квітень 2019 р. 9044,80 грн. (20 роб.д. * 452,24 грн.), травень 2019 р. 9497,04 грн. (21 роб.д * 452,24 грн.), з 01.06.2019 р. по 27.06.2019 р. 8140,32 грн.(18 роб.д. * 452,24 грн.). В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір за три позовні вимоги на загальну суму 2305 грн. 20 коп. слід стягнути з відповідача на користь держави. Крім того, на підставі ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині присудження позивачеві виплати стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячного заробітку та поновлення позивача на роботі. На підставі викладеного, ст.ст.\~43,\~65 Конституції України, ст. ст.\~36,\~119,\~233,\~235,\~237-1\~\~КЗпП України, та

Outcome: approved