Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором. Обгрунтовує позов тим, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу, 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно вищезазначених договорів відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором № 1301/1207/71-087 від 12 грудня 2007 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] Відповідно до вказаного договору ВАТ «Сведбанк» надав [PERSON] кредит у розмірі 50 000 доларів США, а [PERSON] зобов'язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком №1 до нього - графіком погашення кредиту. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, 12 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], [PERSON] укладено договори поруки №1301/1207/71-087-Р-2, відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] поручилась за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором. [PERSON] свої зобов'язання по кредитному договору належним чином не виконав, в результаті чого, станом на 15 січня 2016 року має прострочену заборгованість за кредитом - 15 318,48 доларів США та 685,63 доларів США - за відсотками, яку просить стягнути солідарно з відповідачів у судовому порядку. Ухвалою суду від 29.02.2016 по справі відкрито провадження. 09 вересня 2016 року [PERSON] звернувся до ПАТ «Альфа банк» із зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору; договору іпотеки, договорів поруки, застосування наслідків недійсності правочину. Свої вимоги мотивує тим, що 12.12.2007 укладено кредитний договір 1301/1207/71-087 між ним та ВАТ «Сведбанк», за умовами якого банк зобов'язався надати кредит у розмірі 50 000 доларів США, а він зобов'язався повернути наданий кредит і сплатити проценти - за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. [PERSON] вважає, що кредитний договір є недійсним, оскільки його права як споживача були порушені, споживчий кредит наданий в іноземній валюті, тоді як відсутня генеральна ліцензія ВАТ «Сведбанк» на здійснення валютних операцій. Наведене вказує на те, що кредит йому видали неправомірно. Крім того, працівник банку перед укладенням спірного договору не повідомив його, ні усно, ні письмово про устотні умови надання кредиту та умови кредитування, про тип відсоткової ставки; про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформленням договору про надання кредиту; не проінформував про варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; не вказав йому як споживачу докладнішу інформацію, а також про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Крім того, всупереч п.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у спірному договорі не зазначено його обов'язкову складову, а саме не наведено детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, відсутня інформація про розмір щомісячного платежу по сплаті відсотків у грошовому виразі. Такі порушення вказують на те, що спірний договір укладено з грубим порушенням вимог чинного законодавства, чим введено його в оману щодо істотних умов кредитування, з метою створення у нього помилкової оцінки дійсної вартості кредитних коштів, що в свою чергу призвело до його хибного волевиявлення при укладенні спірного договору. Просить зустрічний позов задоволити. Ухвалою суду від 25.10.2016 зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним. Ухвалою суду від 18 січня 2017 року по цивільній справі призначено судову економічну експертизу та зупинено провадження у справі. Ухвалою суду від 25 вересня 2017 року провадження у справі відновлено. В судовому засіданні представник ПАТ «Альфа Банк» [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримав у повному обсязі. В задоволенні зустрічного позову просить відмовити, зазначивши, що ст.ст.203, 215 ЦК України не передбачає серед підстав недійсності договору надання/ не надання інформації перед укладанням договору. Відповідно до п.6 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин. Разом із цим, відповідач не використав своє право на розірвання договору. Крім того, відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч.2 даної статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст.ст.15, 23 цього Закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору. Відповідно до п.10.13 підписаного договору, позичальник підтверджує, що перед укладанням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні кредитного договору [PERSON] була надана вся необхідна інформація, передбачена Правилами. Просить застосувати до зустрічного позову наслідки пропущення строків позовної давності, оскільки з позовом про визнання недійсним кредитного договору від 12 грудня 2007 року, про визнання недійсним договорів іпотеки та поруки [PERSON] звернувся лише 09 вересня 2016 року. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] вимоги по первісному позову не визнали та просили у його задоволенні відмовити у повному обсязі. Зустрічну позовну заяву підтримали частково, просили задовольнити п.2,3,5,6,7,8,10 прохальної частини зустрічного позову. Частину зустрічних вимог про зобов"язання приватного нотаріуса зняти заборону відчуження іпотечної квартири, про стягнення моральної шкоди просять залишити без розгляду. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, подали відзиви на позов, які долучені до матеріалів справи. Третя особа не прибула, повідомлялась належно. Суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Встановлено, що 05 грудня 2007 року відповідач [PERSON] звернувся із заявою-анкетою в ВАТ «Сведбанк» на отримання кредиту, в якій просив надати кредит в сумі 50 000 доларів США на термін 20 років, зі ставкою 11,9 % річних, з щомісячним поверненням коштів. При цьому, надав заяву, в якій підтвердив, що перед укладанням Кредитного договору Банк надав йому у письмовій формі вичерпну інформацію про умови кредитування та про орієнтовану сукупну вартість кредиту. Підтвердив, що йому роз'яснено існуючі особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування, про що засвідчив власноручним підписом ( т.1 а.с.12-13). 12 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] укладений кредитний договір №1301/1207/71-087, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит в сумі 50 000 доларів США, зі сплатою 11,9 відсотків річних за користування кредитом, строком до 11 грудня 2027 року ( т.1 а.с.4-7). Відповідно до п. 10.1 кредитного договору, укладаючи цей договір, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови Договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписання цього Договору Позичальник свідчить, що він до підписання цього Договору ознайомився з усіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю (у тому числі з умовами типових кредитних договорів Банку), та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту в ВАТ «Сведбанк», та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому Договорі. Укладаючи цей Договір, Позичальник свідчить, що під час укладання та виконання цього Договору Позичальник не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких обставин. Згідно з п. 10.10 кредитного договору, сторони цього Договору погодили, що з укладанням цього Договору Сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які на думку будь-якої з Сторін можуть бути істотними та необхідними за змістом цього Договору. Відповідно до пункту 10.13 кредитного договору підписанням цього договору позичальник підтверджує, що перед укладенням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладенні кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, в повному обсязі. Того ж дня, 12.12.2017 на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір від 12 грудня 2007 року, відповідно до якого іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] ( т.1 а.с.155-157). Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за вищезазначеним кредитним договором, 12 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], [PERSON] укладено договори поруки № 1301/1207/71-087-Р-2, відповідно до яких [PERSON], [PERSON] поручились за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором ( т.1 а.с.11, 12). Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши кредитні гроші у сумі 50 000 доларів США, які внесені для купівлі [PERSON] квартири [ADDRESS] у [PERSON], [PERSON] Факт придбання вказаної квартири за кредитні кошти відповідачем не заперечується. 25 травня 2012 року між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ВАТ «Сведбанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 1301/1207/71-087 від 12.12.2007 року ( т.1 а.с.13-33). 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» укладено договір купівлі продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступив ПАТ «Альфа Банку» право вимоги за договором про надання споживчого кредиту №1301/1207/71-087 від 12.12.2007 року ( т.1 а.с.38-44). У червні 2012 року ПАТ «Альфа-Банк» повідомило [PERSON] про те що придбало усі права та обов'язки за кредитним договором №1301/1207/71-087 від 12.12.2007 та похідними договорами, укладеними у забезпечення зобов'язань позичальника за даним кредитним договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами. Статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. У відповідності до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У порушення умов Кредитного договору, [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, в результаті чого станом на 15 січня 2016 року утворилась заборгованість за кредитом - 15318,48 доларів США, за відсотками - 685,63 доларів США. Вказаний розмір існуючої заборгованості відповідачем не спростований. Судом береться до уваги пояснення представника позивача про те, що при підписанні кредитного договору відповідач погодився із їх положеннями, у момент підписання не висловлював заперечень щодо їх окремих положень, свідомо обрав отримання кредиту в доларах на такий термін, на таких умовах з метою придбання квартири, одночасно був укладений договір поруки, іпотеки. Отже, відповідачі вважали умови договорів справедливими та такими, що відповідають їх волі; бажали та допускали настання цивільно-правових наслідків, пов'язаних із укладенням та виконанням/невиконанням умов такого договору. Саме 12 грудня 2007 року сторонами оспорюваного кредитного договору досягнуто згоди щодо всіх умов даного договору. Відповідач 12.12.2007 ознаймився і в повній мірі був обізнаний зі всіма умовами договору, і саме з дня укладення договору мав можливість оспорювати умови даного договору, якщо вважав їх незаконними, або такими, що порушують його права та законні інтереси. Натомість, відповідач з грудня 2007 року по погашав тіло кредиту, щомісячно вносив обумовлені сторонами договору проценти за користування кредитними коштами, сплачував комісію, страхування об"єкта нерухомості. Доводи представника відповідача про відсутність ліцензії у банківській установі не заслуговують на увагу, оскільки надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. На час укладення спірного кредитного договору ВАТ «Сведбанк», в подальшому перейменований на ПАТ «Сведбанк», мав генеральну ліцензії НБУ № 38 для операцій з надання кредиту в іноземній валюті, включений до Переліку банків, які мають відповідні ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностям, затвердженого Національним банком України. Інформація щодо наявності генеральної ліцензії у Банку є загальновідомою інформацією, оскільки розміщена на офіційних сайтах Верховної ради України та Національного банку. Відповідно із ст.ст.553, 554 ЦПК України, п.2 договору поруки, поручитель зобов'язується відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору, в тому числі за повернення суми боргу, відсотків за використання кредитних коштів, штрафних санкцій. Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Забезпечення виконання зобов'язання здійснюється шляхом встановлення спеціальних способів, які стимулюють боржника до належної поведінки, гарантують виконання ним основного зобов'язання з урахуванням інтересів кредитора. Порядок забезпечення виконання зобов'язання у вигляді поруки врегульовано нормами ст. 554, ст. 559 ЦК України. Так, згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення божником зобов'язання, забезпеченого порукою, божник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, не пред'явить вимоги до поручителя. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності ч.4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення ч.4 ст. 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч.4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців (або протягом строку встановленому у договорі поруки, тобто протягом одного року) від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому, навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Дана правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-6цс14,від 15 вересня 2016 року у справі №6-223цс16, які мають враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Згідно із кредитним договором №1301/1207/71-087 (п. 1.1) укладеного між ВАТ „Сведбанк" та [PERSON] встановлена кінцева дата повернення кредиту, а саме: остаточна дата повернення кредиту 11.12.2027. Згідно із договором поруки №1301/1207/71-087-Р-2 (п.1) Поручитель зобов'язується перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів строком до 11.12.2027. Тобто, сторонами встановлено термін, до якого поручитель поручається за виконання обов'язків Боржником. У пункті 10 цього Договору зазначено, що строком припинення поруки є повне виконання позичальником або поручителем своїх зобов'язань за кредитним договором. У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання визначений строком повного погашення кредиту та є 11.12.2027. Пред'явивши боржнику [PERSON] та поручителям [PERSON] та [PERSON] 20.01.2016 вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом (Т. 1 а.с. 56), сплату процентів за його користування, позивач відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання і звернувся до суду до відповідачів 08 лютого 2016 року, тобто в межах строку дії поруки (Т. 1 а.с. 1). Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що первісний позов є підставним, позивач повністю довів обставини на які посилається, оскільки відповідачі своїх зобов'язань за договорами кредиту та поруки не виконали, не представили суду жодних належних та допустимих доказів на спростування вимог позивача, а тому первісний позов слід задовольнити і стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором №1301/1207/71-087 від 12.12.2007 станом на 15.01.2016 у солідарному порядку. Вимоги зустрічної позовної заяви [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсними кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки підлягають залишенню без задоволення, виходячи з наступного. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частинами 1 та 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Згідно зі ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Як вбачається зі змісту положень п. 1.1-1.5, 10.1, 10.10, 10.11 кредитного договору № 1301/1207/71-087 від 12 грудня 2007 року, сторони узгодили в ньому всі істотні умови для такого виду договорів відповідно до вимог чинного на час його укладення законодавства. Матеріалами справи підтверджено, що перед укладенням кредитного договору банк у письмовій формі надав позивачу у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ч. ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що позивач за зустрічним позовом засвідчив своїм особистим підписом у договорі. Тобто, укладаючи кредитний договір, сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, зокрема, визначили суму кредиту, строк, на який надається кредит, розмір відсоткової ставки за користування кредитом, а також щомісячних платежів в іноземній валюті (доларах США), які підлягають сплаті позичальником у рахунок повернення кредиту, що не суперечить положенням ч. 5 ст. 11 та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Погодившись з усіма умовами кредитного Договору шляхом його підписання, [PERSON] взяв на себе усі валютні ризики, які виникають через застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті чинного на момент виставлення рахунка обмінного курсу банку. Жодного доказу на підтвердження того факту, що на момент укладення кредитного договору позивач за зустрічним позовом не погоджувався з умовами кредитного договору, вважав їх відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими або такими, що не відповідають закону, суду не надано. Посилання позивача за зустрічним позовом на те, що кредитодавець навмисно ввів в оману боржника щодо істотних обставин кредитного та іпотечного договорів є безпідставними та належними доказами не підтверджується. Покликання в підтвердження зустрічних вимог на висновок проведеної судово-економічну експертизи не береться судом до уваги. Дійсно, з висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №289/17 від 30.08.2017 вбачається, що 1. реальною процентною ставкою є 14,18%. 2.в межах наявних матеріалів, відсутні документальні підтвердження оформлення операцій ВАТ «Сведбанк» з надання кредиту за кредитним договором щодо повноти нарахування та сплати відсотків за користування цим кредитом, відсутні первинні документи та документи бухгалтерського обліку, які відображають облік операцій по рахунку щодо повноти нарахування та сплати відсотків за користування кредитним договором, не містить розрахункових даних щодо нарахування відсотків за договором. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997, № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що згідно зі ст. 67 КПК чи ст. 62 ЦПК висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що сам по собі висновок експерта про завищення щомісячного платежу не може бути самостійною правової підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому з підстав, зазначених [PERSON] При цьому, представником позивача ПАТ «Альфа-Банк» подано заяву про застосування до зустрічних позовних вимог строку позовної давності. Згідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 2, 3, 4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні встановлено, що при укладанні між банком та відповідачем кредитного договору №1301/1207/71-087 від 12 грудня 2007 року, а також іпотечного договору від 12 грудня 2007 року, договору поруки права [PERSON] порушені не були, укладання кредитного договору в іноземній валюті відповідає вимогам чинного законодавства, суд не вбачає суперечності кредитних відносин за спірним договором звичайним умовам кредитування та сучасній діловій практиці. На переконання суду, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підставу вважати, що кредитний договір укладений між сторонами є несправедливим до [PERSON] Всі твердження відповідача розцінюються судом як намагання в такий спосіб змінити умови кредитування у власних інтересах, як спосіб захисту власних інтересів від наслідків, які можуть настати, але не настали і залежать від її дій. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічних слід відмовити за безпідставністю. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується ст. 141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст. ст. 11, 18, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 215, 257, 267, 526, 530, 610-612, 626, 627, 629, 631, 638, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved