Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного сільськогосподарського підприємства «Канюківське» (далі відповідач, ПСП «Канюківське») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в розмірі 60801,14 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що він з березня 2014 року працював у ПСП «Канюківське». В березні 2017 року позивач отримав повістку від Жашківського РВК про призов на строкову військову службу, яку пред`явив за місцем основної роботи та написав заяву від 31.03.2017 року з проханням увільнити його від роботи в зв`язку з призовом на строкову військову службу. Зазначає, що 10 квітня 2017 року йому було виписано військовий квиток серії [NUMBER] та згідно наказу № 80 від 12.04.2017 року був призначений курсантом у частині ВО 934. 05 жовтня 2018 року позивач у зв`язку із закінченням строкової служби був взятий на військовий облік Жашківським РВК Черкаської області. Після закінчення строкової служби, 08 жовтня 2018 року [PERSON] звернувся до ПСП «Конюківське» з метою приступити до роботи на посаді електрогазозварювальника, проте йому було повідомлено, що він звільнений і на підтвердження було надано копію його заяви від 31.03.2017 року з відміткою директора ПСП «Конюківське» Шевченко М.Т. «Звільнити згідно Закону України» та копію наказу № 22-1 від 31 березня 2017 року без підпису про ознайомлення, трудову книжку не отримав. На думку позивача, його було звільнено незаконно, без дотримання вимог трудового законодавства. Тому позивач звернувся із даним позовом до суду та просив поновити його з 31.03.2017 року на посаді електрогазозварювальника ПСП «Канюківське»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 60801,14 грн. з утриманням при виплаті зазначеної суми, передбачених законом податків та обов`язкових платежів; допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця. Ухвалою суду від 22.10.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі, призначено судове засідання та роз`яснено відповідачу про право подати заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та про право подати відзив, а також зустрічний позов 15.11.2018 року від директора ПСП «Канюківське» Шевченко М.Т. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказав, що наведені позивачем обставини та правові підстави позову є не обгрунтованими посилаючись на наступне. Позивач [PERSON] із 24.11.2014 р. працював на посаді електогазозварювальника в ПСП «Канюківське». 31.03.2017 року позивач звернувся із заявою до директора підприємства з проханням увільнити його з роботи у зв`язку з призовом на строкову військову службу. Відповідно до поданої заяви і був виданий наказ № 22-1-к від 31.01.2017 р., яким [PERSON] був звільнений із займаної посади у відповідності до п. 3 ст. 36 КЗпП України. Із наказом позивач не ознайомився та не отримав трудову книжку так як повідомив, що йому необхідно поїхати у військкомат і більше на підприємство не з`являвся. Зазначає, що дійсно 08.10.2018 року [PERSON] приходив на підприємство, але тільки з проханням надати йому копію наказу про звільнення. На думку відповідача, позивач призваний на строкову військову службу не під час мобілізації, а за Указом Президента України № 44/2017 від 24 лютого 2017 року «Про звільнення в запас військовослужбовців строкової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 2017 році», а тому його звільнення відповідає вимогам чинного законодавства. Просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] . 20.11.2018 року позивач подав відповідь на відзив, в якій вказав, що, на його думку, відповідачем невірно трактовано правове обгрунтування, яке викладене у позовній заяві. Звертає увагу суду, що Верховний Суд у листі від 13.07.2018 р. № 60-1543/0/2-18 повідомив, що особливий порядок діє в Україні з 17.03.2014 року після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 р. № 3030/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав. Саме тому ПСП «Канюківське» зобов`язане діяти в умовах особливого періоду, зокрема дотримуватись гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, передбачених ст. 119 КЗпП України, у тому числі призваних на військову службу. 26.11.2018 року на адресу суду від директора ПСП «Канюківське» Шевченко М.Т. надійшло заперечення до відповіді на відзив, в якому зазначив, що у підприємства були всі правові підстави для звільнення позивача [PERSON] згідно п.3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Зазначає, що позивача було звільнено 31.03.2017 р. відповідно до його волевиявлення, а призвано на строкову військову службу із 10.04.2017 року, тобто він звільнений не у період призову на строкову військову службу і до його звільнення не можуть бути застосовані гарантії, визначені ст. 119 КЗпП України. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився по невідомих суду причинах, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Представник відповідача ПСП «Канюківське», будучи повідомлений належним чином, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом установлено, що [PERSON] 24.11.2014 року прийнятий на роботу за спеціальністю електрогазозварника в ПСП «Канюківське» на підставі наказу № 82-к від 24.11.2014 р., про що здійснено запис у трудовій книжці позивача. Повісткою військового комісара [INFO] [PERSON] повідомлено, що його призвано на строкову військову службу та необхідність прибуття 10.04.2017 року о 06:00 годині для відправлення на збірний пункт до Жашківського РВК. 31.03.2017 року [PERSON] звернувся до директора ПСП «Канюківське» із заявою про увільнення його з роботи у зв`язку з призовом на строкову військову службу. Наказом директора ПСП «Канюківське» № 22-1-к від 31.03.2017 року [PERSON] із 31 березня 2017 року звільнено із роботи згідно п.3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на строкову військову службу, а також зазначено про необхідність нарахування та виплати компенсації за всі невідбуті дні відпустки та про надання вихідної допомоги в розмірі двох прожиткових мінімумів, що становить 3200 гривень. Згідно військового квитка серії [NUMBER] , [PERSON] призваний на строкову військову службу і направлений у військову частину 11.04.2017 року та звільнений в запас відповідно до наказу № 211 від 04.10.2018 р. Як передбачено ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як зазначає позивач, тільки звернувшись до відповідача 08.10.2018 року він дізнався про своє звільнення та отримав копію відповідного наказу. Відповідач же у відзиві на позовну заяву вказує, що 31.03.2017 року позивачу листом було надіслано повідомлення про те, що він може забрати трудову книжку в зручний для нього час, однак підтверджень про отримання даного листа [PERSON] не надав. Крім того, не заперечує той факт, що 08.10.2018 року позивач звернувся на підприємство з проханням надати копію наказу № 22-1-к від 31.03.2017 року про його звільнення. Тому суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] подана без порушення строку звернення до суду для вирішення трудового спору. Відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент звільнення позивача, тобто 31.03.2017 р.) підставами припинення трудового договору є, зокрема, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до\~частин третьої та четвертої\~статті 119 цього Кодексу. Частиною 3 статті 119 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент звільнення позивача) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України\~"Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції станом на 31.03.2017 р.) громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами\~третьою\~та\~четвертою\~статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61\~Закону України\~"Про освіту". Верховний Суд у листі від 13.07.2018 р. № 60-1543/0/2-18 повідомив, що\~особливий період діє в Україні\~з\~17.03.2014, після оприлюднення\~Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію". Президент України рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав. Це означає, що роботодавці і далі зобов`язані діяти в умовах особливого періоду, зокрема дотримуватись гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, у тому числі призваних на військову службу. Зазначені гарантії встановлені\~ст. 119 Кодексу законів про працю України\~(зберігати місце роботи, посаду і середній заробіток таких працівників). Отже, чинне законодавство не передбачає можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на строкову військову службу на час дії особливого періоду в Україні. Що стосується тверджень відповідача про те, що [PERSON] було звільнено 31.03.2017 року відповідно до його волевиявлення та він звільнений не у період призову на строкову військову службу, суд зазначає, що на момент звільнення позивача 31.03.2017 року на підставі п. 3\~ст. 36 КЗпП України, в Україні згідно Указу Президента України діяв особливий стан, тому на нього поширювалися вимоги ч. 3\~ст. 119 КЗпП України. Крім того, звільнення на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України не можна розглядати як звільнення за ініціативою працівника. Трудовим законодавством таку підставу припинення трудових відносин віднесено до переліку окремих правових підстав припинення трудового договору (за власним бажанням), а отже наявність заяви працівника у такій ситуації не має правового значення та не свідчить про правомірність здійсненого звільнення. У відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок). Так, відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 Розділу ІV Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до розрахунку [PERSON] загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з квітня 2017 року по жовтень 2018 року (19 місяців) складає 148,84 (середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника * 21,5 (середньомісячне число робочих днів) * 19 (місяців) = 60801,14 грн. Оскільки відповідач ні у відзиві на позовну заяву, ні у запереченні до відповіді на відзив не обгрунтував та не надав доказів на спростування позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відповідача саме в сумі 60801,14 грн., тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вказаний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за позовною вимогою про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, тому судовий збір стягненню з відповідача не підлягає. Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: \~присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved