Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

І. Виклад позиції сторін. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] та [PERSON] , про визнання права власності на частину земельної ділянки. Позовні вимоги мотивує тим, що 13 грудня 2006 року було укладено договір купівлі-продажу частини будівлі, за яким [PERSON] продав йому частину будівлі будинку побуту, розташовану в [ADDRESS] , площею 122,80 кв.м. що становило 42/100 від загальної площі будівлі). Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2019 року йому було виділено в натурі 42/100 частини даного будинку побуту, а саме приміщення 1-7, 1-8, 1-14, 1-15 та 1-16 згідно плану технічного паспорту на основну будівлю будинку побуту під літерою Б-ІІ, які ізольовані від коридору та інших приміщень капітальною стіною. Відчужена йому частина будівлі, площею 122,80 м.кв., розміщена на земельній ділянці, власником якої є [PERSON] , що підтверджується Державним актом на право власності на землю серії ЗК № 014975 від 28 березня 2002 року. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб, право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди. За таких обставин, належні йому 42/100 частини будівлі утворює право на рівнозначну частину земельної ділянки, а саме площею 0,0116 га, (яка складає 42 % від загальної площі земельної ділянки кадастровий номер 2124482400:04:004:0202), призначеної для обслуговування частини будівлі. Між ним та відповідачами не досягнуто згоди щодо порядку оформлення переходу права власності на частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування його частини будівлі і тому єдиним можливим способом захисту прав на цю частину земельної ділянки є визнання у судовому порядку права власності на цю частину земельної ділянки. Просить визнати за ним право власності на частину земельної ділянки площею 0,0116 га, яка знаходиться в межах земельної ділянки площею 0,0294 га, власником якої є [PERSON] , право власності на яку посвідчене Державним актом на право власності на землю серії ЗК № 014975 від 28 березня 2002 року, на якій розміщена належна йому на праві власності 42/100 частина будівлі будинку побуту у [ADDRESS] , згідно Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовленої ТОВ "Гео-Земля" на його замовлення на підставі договору № 1235 від 03 липня 2018 року. Відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечила та зазначила, що вона є власником спірної земельної ділянки. [PERSON] при купівлі-продажі 42/100 частини будинку побуту у [ADDRESS] , право власності на земельну ділянку не набув, про що йому було роз`яснено в пунктах 2, 3 даного договору. Крім цього, відсутні будь-які підстави, передбачені ст.140 ЗК України на припинення нею права власності на її земельну ділянку. Також зазначила, що [PERSON] придбав частину будівлі в 2006 році, а до суду звернувся, вперше, лише в 2018 році, а тому пропустив трирічний строк позовної давності. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача Поштак Ю.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, дала пояснення аналогічні, викладеним в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були належно повідомлені. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 08 серпня 2019 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину земельної ділянки прийнято до розгляду та відкрито провадження у ній. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 вересня 2019 року до участі в справі в якості третіх осіб на стороні відповідача залучено [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 01 жовтня 2019 року по даній справі призначено земельно-технічну експертизу. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року скасовано ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 01 жовтня 2019 року про призначення по даній справі земельно-технічної експертизи. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 вересня 2020 року призначено судове засідання для розгляду даної справи по суті. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Із договору купівлі-продажу частини будівлі від 13 грудня 2006 року вбачається, що [PERSON] продав, а [PERSON] купив 42/100 частини (площею 122,80 кв.м.) будинку [ADDRESS] . Дана будівля розташована на земельній ділянці, норму якої не встановлено, приватизація якої не проводилася, оформлення права власності на земельну ділянку буде проведено покупцем згідно вимог чинного законодавства. Покупцеві та продавцеві роз`яснено зміст ст.120 Земельного Кодексу України та ст.377 Цивільного Кодексу України про необхідність оформлення права власності на земельну ділянку, на якій розташована будівля, згідно чинного законодавства України (а.с.12). Згідно рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2019 року, виділено [PERSON] в натурі 42/100 (сорок дві сотих) частини будівлі будинку побуту, що позначений літерою Б-ІІ та розташований в [ADDRESS] , площею 122,80 квадратних метри, які належать йому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13 грудня 2006 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , а саме: приміщення 1-7, приміщення 1-8, приміщення 1-14, приміщення 1-15 та приміщення 1-16, згідно плану технічного паспорту на основну будівлю будинку побуту літ. Б-ІІ від 23 жовтня 2001 року, які ізольовані від коридору та інших приміщень капітальною стіною (а.с.14-17). Із технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] , яка розташована в [ADDRESS] , відомо, що розмір земельної ділянки під частиною будівлі [ADDRESS] , що належить [PERSON] , становить 0,0116 га (а.с.20-58). Згідно державного акту на право власності на землю від 28 березня 2002 року Серії ЗК № 014975 вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,0294 га (294,0 кв.м.), яка розташована в [ADDRESS] , цільове призначення комерційне призначення для здійснення підприємницької діяльності (а.с.57). V. Оцінка Суду. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.120 ЗК України (в редакції станом на 13 грудня 2006 року)при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Тобто, при укладенні договору дарування будівлі від 13 грудня 2006 року між [PERSON] і [PERSON] право власності чи право користування на земельну ділянку до нового власника будівлі чи її частини не переходило, оскільки з цього приводу мала бути укладена цивільно-правова угода. Згідно ч.1 ст.377 ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) Відповідно до п.п. "ґ" п.18 Постанови Пленуму верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ"при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК (\~2768-14\~) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК (\~435-15\~), а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V (\~997-16\~) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI (\~1702-17\~). Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 120 ЗК України\~у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни\~її цільового призначення.\~Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Також, згідно з частиною першою статті 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу " [INFO] " збудоване на землі слідує за нею. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15). Враховуючи вказане та принцип слідування землі за будівлею, позивач є власником частини будівлі та, відповідно, земельної ділянки, оскільки частина будівлі фактично займає частину земельної ділянки, а інша частина необхідна для безпосереднього обслуговування даної частини будівлі. При набутті права власності на земельну ділянку площею 0,0294 [PERSON] була обізнана з тим, що на цій земельній ділянці знаходиться приміщення будинку побуту, що їй не належить, а належить співвласникам. Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності в тому числі тією, на якій розташована належна співвласникам будівля побуту, може визначатися, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру\~їхніх часток на нерухоме майно відповідно до статті 88 ЗК України або в судовому порядку. Таким чином, земельна ділянка, яка знаходиться під частиною будівлі позивача та її частка, яка необхідна для обслуговування даної частини будівлі є власністю позивача та він має право на виділ цієї частини земельної ділянки відповідно до вимог статті 120 ЗК України та статей 183, 364, 367 ЦК України. При цьому права позивача підлягають захисту у спосіб, що передбачений для захисту права власності. Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. При цьому, Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) у постанові від 14 листопада 2018 року дійшла висновку, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна (в тому числі, яке було неодноразово відчужене) можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача. За змістом положень статті 16 ЦК України суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захисту підлягають не теоретичні або примарні права, а права практичні та ефективні. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для задоволення у цій справі позовних вимог про визнання права власності на частину земельної ділянки. Позивач не позбавлений права звернутися до суду за захистом своїх прав у визначеному законом порядку, обравши спосіб захисту порушеного права, що передбачений для захисту права власності. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~ Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, судові витрати по справі слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed