Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

25 липня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути середній заробіток про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, відшкодування збитків, вчинених незаконними діями, відшкодування збитків , вчинених незаконними діями. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 08.07.2014 року його було поновлено на роботі в ЗДП «Радіоприлад» на посаді начальника Управління РСД і СЗ- начальника відділу 101 і рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. Того ж дня, після оголошення рішення суду, він звернувся з відповідною заявою до адміністрації ЗДП «Радіоприлад» про негайне його виконання. Однак, на підприємстві відмовилися прийняти його заяву, а наказ про поновлення на роботі було видано лише 15.07.2014 року. Між тим, після цього він не мав змоги приступити до роботи, тому що не мав перепустки на підприємство і фактично приступив до роботи лише 21.07.2014 року. Крім того, зазначав, що незаконно звільнивши його 27.01.2014 року начальник повідомив органи СБУ про звільнення його з посади і розпорядженням УСБУ в Запорізькій області від 30.01.2014 року №14Д скасовано його допуск за формою Ф-1 до державної таємниці, а тому 20% щомісячна надбавка до посадового окладу, яка передбачена п.2 Постанови КМУвід 15.06.1994 р №414 «Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв'язку із роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці» йому не нараховується. Просив суд стягнути з ЗДП «Радіоприлад» на свою користь заробітну плату за вимушений прогул 8 робочих днів (з 09.07.2014 року по 21.07.2014 року ) у сумі 1536 грн. та зобов'язати ЗДП «Радіоприлад» починаючи з 09.07.2014 року протягом часу перевірки та надання висновків СБУ стосовно надання йому форми допуску до державної таємниці, нараховувати додатково 20% до щомісячного окладу, як компенсацію за втрачену можливість виконувати обов'язки начальника Управління РСД і СЗ-начальника відділу 101. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги і дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, наполягаючи на повному задоволенні позову. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі, зазначаючи, що дійсно 08.07.2014 року ухвалено рішення, яким [PERSON] був поновлений на посаді. Позивач звертався на підприємство, однак письмова заява про поновлення на роботі була надіслана та отримана ЗДП "Радіоприлад" поштою. У зв'язку із тим, що підприємство не мало повного тексту судового рішення, лише резолютивну частину, наказ про поновлення на роботі було видано після отримання повного тексту рішення суду - 15.07.2014 року. З даним наказом позивач був ознайомлений в телефоном режимі, під підпис ознайомився 17.07.2014 року. Окрім того зазначав, що виконавчий лист позивачем про поновлення на роботі у порядку ЗУ «Про виконавче провадження» не виконувався і не подавався до виконання, однак рішення суду відповідачем виконано добровільно. В якості заперечень проти позову також зазначав, що рішення суду апеляційної інстанції оскаржується в касаційному порядку. Просив суд у позові відмовити. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, вислухавши пояснення позивача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, суд вважає, що позов частково обґрунтований і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно до вимог ст. 60 ч.ч. 1, 4 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Вимогами ст. 61 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. За змістом ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.5 ст. 235 КЗпП України та п.4 ч.1 ст. 367 ЦПК рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого підлягає негайному виконанню. Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов'язками, які мали місце до звільнення; здійснення оплати всього часу вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням; поновлення безперервного стажу роботи, у тому числі стажу для відпустки та поновлення у всіх правах за цією посадою (отримання надбавок тощо). Отже негайне виконання рішення суду про поновлення на роботі передбачено спеціальним законом - ч.5 ст..235 КЗпП України. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що відповідач повинен допустити його до виконання одразу ж після прийняття рішення, тобто на наступний робочий день. Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Передбачена ст. 236 КЗпП України відповідальність за невиконання судового рішення покладається саме на роботодавця. Виходячи зі змісту ст. ст. 24, 31, ч. 5 ст. 235 КЗпП України, ст. 77 Закону України "Про виконавче провадження", негайне виконання рішення суду означає обов'язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов'язків (вказані правові висновки викладені у судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-40140св12 від 12.12.2012 року, № 6-37711св13 від 20.11.2013, №6-22831св13 від 11.09.2013р, №6-1808св13 від 15.05.2013р, №6-31745св14 від 15.01.2014) Отже на підставі здобутих доказів, судом встановлені наступні обставини. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 08.07.2014 року [PERSON] . поновлено на посаді начальника Управління режимно-секретної діяльності-начальником відділу 101 Запорізького державного підприємства «Радіоприлад». Стягнуто з ЗДП «Радіоприлад» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.01.2014 року по 08.07.2014 року у сумі 20736 грн. без утримання податків та інших обов'язкових платежів та у відшкодування моральної шкоди 500 грн. Рішення в частині поновлення на роботі звернуто до негайного виконання. Відповідачем не оспорюються той факт, що на засіданні апеляційного суду Запорізької області 08.07.2014 року була присутня представник підприємства Самар Т.Г., яка була обізнана з рішенням про негайне поновлення [PERSON] на посаді. Наказом №140к від 15.07.2014 року ЗДП «Радіоприлад» [PERSON] було поновлено на роботі на посаді начальника управління РСД-начальника відділу 101 з 28.01.2014 року з посадовим окладом 3576 грн. З наказом про поновлення на роботі [PERSON] під підпис ознайомився 17.07.2014 року, що не заперечується сторонами і підтверджується копією наказу. Як вбачається з табелю обліку використання робочого часу, який міститься у матеріалах справи до роботи [PERSON] фактично приступив 21.07.2014 року, оскільки відмітка у табелі про відпрацьовані 8 годин робочого часу наявна лише з 21.07.2014 року, що також підтверджує доводи позивача про те, що його допущено до роботи 21.07.2014 року, оскільки перепустку на завод він зміг отримати тільки 21.07.2014 року о понеділок, оскільки ані у четвер, ані у п'ятницю -17.07.2014,18.07.2014 року він не мав змоги потрапити на завод у зв'язку із тим, що йому не була виготовлена перепустка. Вказані обставини не заперечуються і не спростовані відповідачем. Представником відповідача також не спростовано твердження [PERSON] про те,що 08.07.2014 року він звертався того ж дня з заявою до ЗДП "Радіоприлад" про його поновлення на посаді, і висловлено припущення, що заява не була зареєстрована на підприємстві оскільки повного рішення до заяви [PERSON] не було додано. Навпаки, представником відповідача зазначено, що [PERSON] звернувся з цією ж заявою поштою,яку підприємство отримало і це підтвердив позивач. Про те, що позивач намагався поновитися на роботі свідчить і також той факт, що він 10.07.2014 року звертався до виконавчої служби із заявою про виконання рішення суду про поновлення на роботі, однак постановою державного виконавця від 10.07.2014 року № 43985623 було відмовлено у прийнятті до виконання рішення апеляційного суду Запорізької області, оскільки [PERSON] не було надано виконавчий лист. Фактично до роботи [PERSON] став тільки 21.07.2014 року, тобто через 12 календарних (8 робочих) днів після ухвалення рішення про його поновлення на посаді, отже негайного виконання рішення суду про поновлення на роботі [PERSON] не відбулося. Оскільки затримка виконання рішення відбулася не з вини позивача, по справі доведено його волевиявлення поновитися на роботі одразу після ухвалення рішення, у зв'язку з цим позивач намагався у тому числі і порушити процедуру примусового виконання судового рішення відповідно до Закону України "Про виконавче провадження", а тому у відповідності до ч.5 ст. 235, ст.236 КЗпП України позивач має право на отримання від відповідача оплати вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою виконання рішення про поновлення на роботі, а тому, ці позовні вимоги підлягають задоволенню. У відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України для розрахунку заробітної плати за час вимушеного прогулу необхідно виходити із середнього заробітку - 192 грн., визначеного судовим рішенням від 08.07.2014 року. [PERSON] просив стягнути заробітну плату за вимушений прогул з 09.07.2014 року по 21.07.2014 року в сумі 1536 грн. Заперечення проти розрахунку відповідач не надав. Отже, ЗДП «Радіоприлад» зобов'язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі і суд погоджується з розрахунком наведеним позивачем - 1536 грн.(192 грн. Х 8 робочих днів), при цьому враховується, що незважаючи на поновлення позивача на посаді наказом від 15.07.2014 року нарахування заробітної плати згідно із табелем обліку використання робочого часу розпочато з 21.07.2014 року, а тому стягненню підлягає вимушений прогул у зв'язку із затримкою виконання рішення про поновлення на роботі саме по 21.07.2014 грн. Посилання відповідача на те, що вина відповідача у затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі відсутня, внаслідок чого він не повинен нести відповідальності, у даному випадку щодо сплати середнього заробітку є необґрунтованим, оскільки статтею 236 КЗпП України визначено обов'язок, а не право ЗДП «Радіоприлад» виконати рішення суду, яке звернуто до негайного виконання. Крім того, положення ст. 236 КЗпП України не передбачають при нарахуванні середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на роботі врахування вини будь якої особи за його невиконання. Оскільки негайного виконання рішення суду про поновлення на роботі [PERSON] не відбулося, він був поновлений на посаді тільки 15.07.2014 року, а допущений до роботи 21.07.2014 року, встановлення факту порушення власником підприємства вимог ст. 235 КЗпП України щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення незаконно звільненого працівника є підставою для стягнення з власника підприємства середнього заробітку за час вимушеного прогулу вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою виконання рішення про поновлення на роботі. Статтею 319 ЦПК України встановлено, що рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення. Отже, доводи відповідача на оскарження рішення апеляційного суду Запорізької області у касаційному порядку, як на підставу відмови у позові, не заслуговують на увагу, оскільки рішення апеляційного суду набрало законної сили 08.07.2014 року і в силу ст.124 Конституції України, ст.14 ЦПК України підлягає негайному виконанню. Доводи відповідача про те, що затримки виконання рішення суду не було, оскільки підприємство діяло у відповідності до вимог діючого законодавства та ЗУ "Про виконавче провадження", допустивши поновлення позивача на посаді у добровільному порядку, є неспроможними і такими, що не відповідають вимогам закону з вищезазначених підстав. Відповідач у відповідності до ст. 60 ЦПК України не навів обставин щодо неможливості виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі шляхом винесення відповідного наказу у день набрання законної сили рішення про поновлення на роботі. Щодо позовних вимог [PERSON] про зобов'язання ЗДП «Радіоприлад» починаючи з 09.07.2014 року протягом часу перевірки та надання висновків СБУ стосовно надання йому форми допуску до державної таємниці, нараховувати додатково 20% до щомісячного окладу, як компенсацію за втрачену можливість виконувати обов'язки начальника Управління РСД і СЗ-начальника відділу 101 суд приходить до висновку, що в цій частині позову слід відмовити виходячи із наступного. Відповідно до статті 30 Закону України «Про державну таємницю» у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України. Своєю постановою Кабінет Міністрів України N 414 від 15.06.1994 р. «Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв'язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці» (із змінами і доповненнями, внесеними розпорядженням КМУ від 27.02.1995 р. N 114-р) затвердив Положення про види, розміри і порядок надання компетенції громадян у зв'язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці. Положення визначає види, розміри і порядок надання компенсації працівникам державних органів, підприємств, установ і організацій, а також військовослужбовцям та особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які за умовами своєї професійної діяльності постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю. В пункті 2 зазначено, що особам, які працюють в умовах режимних обмежень, встановлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) залежно від ступеня секретності інформації: «особливої важливості» - 20%, «цілком таємно» - 15%, «таємно» - 10%. Відповідно до шостого пункту Положення про види, розмір і порядок надання компенсації громадянам у зв'язку з роботою, що передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 414 від 15 червня 1994 року персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначаються керівником відповідного органу законодавчої, виконавчої та судової влади, органу прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, де працюють ці особи. Надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) виплачується лише за наявності дозволу на провадження діяльності, пов'язаної з державною таємницею, наданого відповідно до законодавства про державну таємницю. Отже вбачається, що визначена надбавка на має загального характеру, виплачується в розмірах, визначених наказом керівництва підприємства індивідуальному порядку лише тим особам, які за умовами своєї професійної діяльності постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, та мають відповідний допуск до зазначених відомостей. Судом на підставі наданих доказів встановлено, що [PERSON] начальнику Управління режимно-секретної діяльності - начальнику відділу 101 надано допуск до державної таємниці наказом від 04.01.2010 року на підставі висновку СБУ в Запорізькій області, скасовано допуск до державної таємниці на підставі розпорядження УСБУ в Запорізькій області від 30.01.2014 року №14Д Наказом директора ЗДП «Радіоприлад» №141к від 17.07.2014 року заборонено допуск до державної таємниці начальнику управління РСД і СЗ -начальнику відділу 101 [PERSON] Отже у [PERSON] на теперішній час відсутній допуск до державної таємниці, наказом директора його заборонено допуск до державної таємниці, він не є особою, яка постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, а відтак на теперішній час підстав надання йому відповідної надбавки відповідно до Положення про види, розмір і порядок надання компенсації громадянам у зв'язку з роботою, що передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 414 від 15 червня 1994 року, взагалі немає. При цьому суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Як вбачається зі змісту позовних вимог та підстави позову, позивач фактично просить стягнути з відповідача збитки, вчинені незаконними діями посадових осіб шляхом нарахування додатково 20 % до щомісячного окладу починаючи з 09.07.2014 року протягом часу перевірки та надання висновків органами СБУ. Загальними підставами для накладення відповідальності на особу, яка заподіяла збитки, є: настання збитків; протиправна поведінка особи, що заподіяла збитки; безпосередній причинний зв'язок між протиправною поведінкою і настанням збитків; вина. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Загальне положення про цивільно - правову відповідальність за завдання недоговірної шкоди втілено у ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим правам фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 статті 1 ЦК України встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Згідно частини 1 статті 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором із фізичною особою. Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Як вбачаться з матеріалів справи, відносини які виникли між сторонами регулюються нормами Кодексу законів про працю України, а тому норми ЦК України, а саме стаття 22 ЦК України (упущена вигода) та ст. 1166 ЦК України до даних правовідносин не застосовується, оскільки стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення. Між позивачем та відповідачем склались не цивільні відносини, а трудові, які регулюються Кодексом законів про працю України, яким не передбачено право позивача на стягнення, а відповідача обов'язок відшкодовувати упущену вигоду. Окрім вищенаведеного, позивач взагалі не визначився із розміром збитків, не конкретизував їх, вимога позивача звернута у майбутнє без певного визначення часу, що є неприпустимим, тому відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України ця вимога не може бути задоволена. Оскільки при подачі позову з трудових правовідносин судовий збір позивачем не оплачувався, згідно ст. 88 ЦПК України оплату судового збору належить покласти на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial