Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут, про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обовязків внаслідок виробничої травми в розмірі 8000 грн. з кожного відповідача. Посилаючись на те, що 25 листопада 2001 року під час праці на Часівоярському вогнетривкому комбінату з ним трапився нещасний випадок на виробництві. Відповідно до якого йому був встановлений діагноз: стиснення грудної клітини. Закритий перелом 4 ребра зліва. Закритий перелом сідничної кістки з права. Підприємством за результатами розслідування нещасного випадку був складений акт форми Н-1 та акт форми Н-5. Висновком МСЕК йому вперше і безстроково 24 лютого 2003 року встановлено 10% втрати стійкої працездатності. У звязку з трудовим каліцтвом, яке він зазнав під час роботи на підприємстві у відповідача, а це підтверджується актом розслідування нещасного випадку, в нього погіршилося здоровя, що призвело до порушення його особистих немайнових прав, порушена нормальна життєдіяльність, оскільки позивач втратив 10% своєї працездатності. У звязку з травмою він не має можливості вести повноцінне особисте та суспільне життя, частково порушенні його відносини з оточуючими людьми, близькими, друзями та знайомими, а також були порушені його плани на подальше життя, через що в нього зявилось почуття тривоги перед майбутнім. Також зазначив, що втрата його здоровя є для нього незворотною втратою, що спричиняє і буде спричиняти йому довготривалі страждання. Також зазначає, що здоровя людини є найвищою соціальною цінністю, та те що він втратив його на виробництві, тобто поніс значні моральні страждання, які носять тривалий характер. Просить позов задовольнити. В судове засідання позивач та представник позивача [PERSON], який діє на підставах та повноваженнях перевірених судом, не прибули, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином та своєчасно, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, просили позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі перевірених судом повноважень позов не визнала в повному обсязі та пояснила, що позивач перебував на обліку та отримував страхові виплати у відділенні Фонду у м. Бахмут, у звязку з нещасним випадком на виробництві, який трапився 25 листопада 2001 року. Під час того, як позивач працював у ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат». За висновком МСЕК від 24 лютого 2003 року позивачу встановлено 10% втрати професійної працездатності первинно. Згідно виписки з протоколу засідання комісії з питань охорони праці ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» від 12 квітня 2002 року комісією з охорони праці на комбінаті встановлено 25% вини [PERSON] у нещасному випадку, що трапився з ним 25 листопада 2001 року. З 23 лютого 2004 року справу потерпілого [PERSON] було знято з обліку, з 24 лютого 2004 року призупинені всі страхові виплати у звязку з закінченням терміну довідки МСЕК, тобто потерпілим з невідомих причин не було пройдено переогляд МСЕК у 2004 році. Вважають, що при визначенні розміру позовних вимог у розмірі 8000 грн. позивачем не було враховано вимог розумності та справедливості, та розрахунок моральної шкоди. Що на думку позивача підлягає стягненню з відділення фонду у м. Бахмут не ґрунтується на нормах діючого законодавства. На медико-соціальні комісії, у тому числі покладено обовязок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Висновком та підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу, або лікарсько-консультаційної чи медико-експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. При цьому, такі висновки слід розглядати в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого. Отже, згідно довідки МСЕК, наданої позивачем не вбачається, що комісією було встановлено спричинення моральної шкоди позивачу. Крім того у справі відсутні факти не тільки спричинення моральної шкоди, але й також обґрунтування розміру цієї шкоди, відсутні докази зміни образу життя, характеру фізичних та душевних страждань. Окрім цього, з 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці». Згідно із частиною 8 статті 36 означеного [PERSON], відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснення незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. З огляду на зазначену вище норму [PERSON], законодавець визначився у питанні щодо виду страхових виплат та зазначив, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою незалежно від часу настання страхового випадку, проте, це не позбавляє названих осіб права на отримання такого відшкодування відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Просить у задоволені позову відмовити повністю. Суд, заслухавши думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Часівоярський вогнетривкий комбінат» і під час роботи на підприємстві Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» з позивачем 25 листопада 2001 року стався нещасний випадок, що підтверджується копією акту №6 про нещасний випадок від 27 листопада 2001 року та яким встановлено, що причина нещасного випадку невиконання п.3.43 «Інструкції з охорони праці для машиніста екскаватора», п.п.3.18; 3.20 «Інструкції з охорони праці для помічника машиніста» (а.с.9-12). Також встановлено цим актом. Що одна із осіб, яка допустила порушення законодавства охорони праці є безпосередньо сам позивач, провина якого складає 25%. Згідно копії виписки із акту МСЕК від 24 лютого 2003 року (а.с.28) позивачу [PERSON] з 03 лютого 2003 року по 24 лютого 2004 року визначена ступінь втрати професійної працездатності у відсотках 10%, група інвалідності не встановлена, подальший переогляд позивач не пройшов. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1\\. Визнання права; 2\\.визнання правочину недійсним; 3\\.припинення дії, яка порушує право; 4\\.відновлення становища, яке існувало до порушення; 5\\.примуслве виконання обовязку в натурі; 6\\.зміна правовідношення; 7\\.припинення правовідношення; 8\\.відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9\\.відшкодування моральної (немайнової) шкоди…. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці… Згідно ст. 1 [PERSON] України «Про охорону праці» (надалі Закон) від 15.05.1996р. охорона праці це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров»я і працездатності людини у процесі трудової діяльності. Згідно ст. 4 [PERSON] державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: - пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; - підвищення рівня промислової безпеки шляхом забезпечення суцільного технологічного контролю за станом виробництв, технологій та продукції, а також сприяння підприємствам у створенні безпечних та нешкідливих умов праці; - соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань; тощо. Згідно ст.2 КЗпП України працівники мають право на здорові та безпечні умови праці. В судовому засіданні встановлено, що внаслідок отриманих професійних захворювань позивачу заподіяна моральна шкода, яка підлягає йому відшкодуванню на підставі [PERSON] України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Розглядаючи справу, суд виходить з того, що правовідносини, які виникли між сторонами в зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійних захворювань, регулюються [PERSON] України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV. Згідно частини 1 ст. 9 [PERSON] України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII (в редакції [PERSON] № 229-IV від 21 листопада 2002 року) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до [PERSON] України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Згідно з п/п «е» п. 1 частини 1 ст. 21, частини 3 ст. 28 [PERSON] України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла до 20 березня 2007 року, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містили будь яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди. [PERSON] України «Про внесення змін до [PERSON] України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, який набув чинності 20 березня 2007 року, підпункт «е» пункту 1 частини першої ст. 21, частина 3 ст. 28, які передбачали зобов'язання Фонду у разі настання страхового випадку відшкодувати заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я грошову суму за моральну шкоду, з [PERSON] України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключені. Разом з тим, за змістом ст.ст. 21, 28, 30, 34, 35 [PERSON] України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», абзацу 3 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає з дня встановлення особі такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Також відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. З матеріалів справи встановлено, що страховий випадок з позивачем стався 25 листопада 2001 року, коли МСЕК йому вперше була встановлена втрата професійної працездатності з професійним захворюванням, тобто до прийняття [PERSON] України «Про внесення змін до [PERSON] України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, а тому на правовідносини, що виникли між сторонами зазначений закон не розповсюджується. На час виникнення між сторонами правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, а саме, на 25 листопада 2001 року положення п/п «е» п. 1 частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28 [PERSON] України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» діяли, тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди і доводи відповідача про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача, є такими, що не ґрунтуються на законі. На час виникнення спірних правовідносин існував спеціальний закон, що регулював питання відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому внаслідок професійного захворювання, а тому доводи відповідача відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут про те, що моральна шкода позивачу повинна відшкодовуватися роботодавцем, який не забезпечив належні умови праці, на підставі ст. 1167, ст. 237-1 КЗпП України, не ґрунтуються на законі. [PERSON] України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачали відшкодування моральної шкоди застрахованим особам як страхову виплату, тому покладання на відповідача обов'язку по сплаті такої страхової виплати не є цивільною відповідальністю зазначеного органу. Доводи відповідача відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут про те, що факт завдання позивачу моральної шкоди недоведений, оскільки відсутній висновок МСЕК про встановлення такого факту, не ґрунтуються на законі. Згідно п. 1.1 «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», який затверджений наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22 листопада 1995 року № 212, на який посилається відповідач, на медико-соціальні експертні комісії дійсно було покладено обов'язки встановлення факту спричинення моральної шкоди. Такий обов'язок випливав з вимог частини 3 ст. 34 [PERSON] України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яким до 20 березня 2007 року було передбачено, що моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 р. по справі № 1-9/2004 (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) положення частини 3 статті 34 [PERSON] України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акти про розслідування професійних захворювань, рішення МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності. Що стосується доводів представника відповідача відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут стосовно того, що по справі треба було призначити медико-соціальну експертизу для встановлення факту заподіяння моральної шкоди позивачу, то наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05 червня 2012 року № 420 «Про затвердження Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», наказ МОЗ України від 22 листопада 1995 року № 212 «Про затвердження Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», на який посилається відповідач, визнано таким, що втратив чинність. «Порядком та Критеріями встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05.06.2012 року № 420, який набрав чинності 28 вересня 2012 року, тобто діяв на час звернення позивача до суду, на МСЕК не покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Не покладено на МСЕК такий обов'язок і «Положенням про медико-соціальну експертизу», яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи», а тому підстави для направлення позивача на МСЕК з метою встановлення факту заподіяння моральної шкоди відсутні. Відповідно до частини 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно Ухвали Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнового) шкоди", спори про відшкодування заподіяного фізичній особі моральної шкоди розглядаються, якщо право на його відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або витікає з його положень, а також у випадках, передбачених законодавством. Згідно Ухвали Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнового) шкоди", спори про відшкодування заподіяного фізичній особі моральної шкоди розглядаються, якщо право на його відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або витікає з його положень, а також у випадках, передбачених законодавством. Згідно статті 9 [PERSON] України "Про охорону праці" прийнятого 14 листопада 1992 року № 2694-7, "відшкодування шкоди, заподіяної працівникові унаслідок пошкодження його здоров'я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань". Згідно ст. 34 [PERSON] України "О загальнообов'язковому державному соціальному страхуванні від нещасних випадків на виробництві і професійних захворюваннях, які заподіяли втрату працездатності" № 1105-14, прийнятого 23 вересня 1999 року - "моральна шкода, заподіяна умовами виробництва відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків. Сума страхової виплати за моральну (немайновий) шкоду визначається в судовому порядку і не може перевищувати 200 (двохсот) мінімальних розмірів заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від яких-небудь інших страхових виплат. Крім того, в п. 7 Статуту Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України, затвердженого Ухвалою Правління цього Фонду, вказано, що одним з основних напрямів діяльності Фонду є відшкодування матеріальної і моральної шкоди застрахованим особам і, відповідно п. 8 Статуту, Фонд зобов'язаний своєчасно і в повному об'ємі відшкодувати грошову суму за моральну шкоду за наявності факту спричинення цієї шкоди потерпілому. Згідно статті 13 [PERSON] України "Про страхування", страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, які заподіяли застрахованому професійно обумовлену фізичну або психічну травму при обставинах, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення і соціальних послуг. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року в справі по конституційному зверненню Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини 3 статті 34 [PERSON] про страхування (дане рішення КСУ є офіційним тлумаченням частини 3 статті 34 [PERSON] про страхування, обов'язково до застосування на території України і оскарження не підлягає) при настанні нещасного випадку, навіть за відсутності втрати працездатності працівником Фонд зобов'язаний компенсувати понесену моральну шкоду, заподіяну шкідливими умовами роботи на виробництві. Згідно п.6,9 Ухвали пленуму Верховного суду України № 4 з 31.03.1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнового) шкоди" - при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв'язку з виконанням ним трудових обов'язків, суд повинен виходити з того, що потерпілий має право звертатися з позовними вимогами до суду безпосередньо. Розмір моральної шкоди визначається судом залежно від характеру і об'єму страждань (фізичного, душевних, психічних і так далі), характеру немайнових втрат (в даному випадку втрата працездатності). Згідно ст. 23, п. 2 ст. 1167, ст. 1187 Цивільного кодексу України - моральна шкода, заподіяна каліцтвом або іншим пошкодженням здоров'я, унаслідок дії джерела підвищеної небезпеки відшкодовується незалежно від провини фізичної особи в розмірі, який визначається судом. Згідно Конституції України, а саме ст. 64 конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, окрім випадків, передбачених Конституцією України; ст. 46 Громадяни мають право на соціальний захист, який включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, із-за незалежних від них обставин, а також в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних і інших джерел соціального забезпечення. У відповідності ж із статтями 1, 3, 21, ч. 4 ст. 43, ч.1 ст. 46 Конституцій України, Україна як соціальна держава, зміст і напрям діяльності якої визначають права і свободи людини і їх гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, який включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності і тому подібне. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних і інших джерел соціального забезпечення (частина друга статті 46 Конституцій України). Згідно ЗУ "О загальнообов'язковому державному соціальному страхуванні від нещасних випадків на виробництві і професійних захворюваннях, які послужили причиною втрати працездатності", а саме ст. 15 - страхування від нещасного випадку здійснює Фонд соціального страхування від нещасних випадків - некомерційна самоврядна організація, яка діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням; згідно ж п. 9 ст. 17 Фонд створює резерв засобів для забезпечення виконання завдань страхування від нещасних випадків, передбачених статтею 1 цього [PERSON]; а стаття 1 передбачає відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові унаслідок травми на виробництві. Відповідно до вимог ст. 6 міжнародної Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен при вирішенні суперечок про його цивільні права і обов'язки має право на справедливий і відкритий розгляд в перебігу розумного терміну судом, встановленим законом. При цьому застосовується практика Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструмент функціонування Конвенції, яка є частиною національного законодавства. Виходячи з матеріалів справи «Бурдов проти Росії» Страсбург, 07 травня 2002 року, Європейський суд прийшов до висновку, що унаслідок виявлених порушень, які не можна вважати виправленими тільки завдяки визнанню судом наявності правопорушення заявник отримав певну моральну шкоду. Враховуючи що позивач до теперішнього часу отримує моральні страждання, то суд повинен керуватися при визначенні суми відшкодування моральної шкоди принципом справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції Згідно ч.4 ст. 2 ЦПК України - закон, який встановлює нові зобов'язання, відміняє або обмежує права, що належать учасникові цивільного процесу, або обмежує їх використання, не має зворотної сили, тобто в даному випадку діє Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворюваннях, які заподіяли втрату працездатності" № 1105-14, прийнятого 23 вересня 1999 року. Факт моральних страждань позивача при обставинах, які він зазначив у позові, суд вважає встановленим і доведеним самим фактом втрати позивачем працездатності, що безперечно не може не створювати ті негативні наслідки, про які зазначає позивач. Судом встановлено, що позивач, працюючи тривалий час на підприємстві з повним робочим днем, загальний стаж роботи складає 15 років. Враховуючи вищенаведене, та аналізуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що внаслідок отриманого професійної травми на виробництві позивачу завдана моральна шкода, оскільки він відчуває постійний фізичний біль, який не дає йому нормально жити. Внаслідок отриманої травми на виробництві були порушені його нормальні життєві зв'язки через неможливість продовження активного громадського життя, праці за обраною професією, порушені стосунки з оточуючими людьми, в тому числі з колегами по роботі, родичами. Він змушений також часто звертатися до лікарів, багато часу він витрачає на пошуки та придбання ліків, порушений нормальний спосіб його життєдіяльності, у звязку з чим він вимушений докладати додаткові зусилля для нормалізації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначені розміру моральної шкоди суд виходить з наступного: життя і здоровя людини найвища соціальна цінність, невідємні два поняття. Оскільки, якщо втрачене здоровя, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоровю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною. А тому суд, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, погіршення його здібностей, вимоги розумності, виваженості і справедливості, а також ту обставину, що за висновком МСЕК позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 10%, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди частково, стягнувши на його користь з відповідача відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут 4000 гривень. Доводи представника відповідача [PERSON], стосовно того, що підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок фонду немає. Та того, що факт заподіяння моральної шкоди підтверджується висновком МСЕК, що передбачено підпунктом «д» пункту 1.1 «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеню втрати професійної працездатності у відсотках робітникам, яким заподіяно ушкодження здоровю, повязане з виконанням трудових обовязків», затвердженого наказом Міністерства охорони здоровя №212 від 22.11.1995р. Факт наявності моральної шкоди встановлюється на підставі медичних документів, що підтверджують наслідки перенесеного стресу-депресії чи інші негативні прояви стану потерпілого з урахуванням важкості трудового каліцтва чи професійного захворювання. У даному випадку факт заподіяння позивачу моральної шкоди не підтверджений висновком МСЕК. Фонд не є особою, яка спричинила шкоду позивачеві, суд вважає надуманими, необґрунтованими, некоректними, та такими, що не відповідають дійсності, та такі, що спростовуються іншими письмовими доказами, викладеними вище, та не приймає за основу при ухваленні даного рішення. Також суд вважає необхідним у даному випадку застосувати норми частини 2 статті 88 ЦПК України, а саме з урахуванням того, що обидві сторони звільненні від сплати судових витрат, компенсувати їх за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial