Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] із позовною заявою до ТОВ "Єврокар Україна" про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів. У позовній заяві позивач вказує, що він в районній газеті «Вперед» від 05.09.2017 року знайшов оголошення про продаж трактору «Білорусь 82.1», 2014 року випуску за ціною 380000 гривень. Зателефонувавши за вказаним в оголошенні номером, він зв'язався з представником ТОВ «Єврокар Україна», який запросив його до офісу товариства в м. Миколаїв та запевнив, що у найкоротший строк той отримає трактор після сплати авансового платежу. Прибувши 10.10.2017 року до офісу товариства, позивач отримав від представника товариства [PERSON] рахунок для сплати авансового платежу, яка пояснила, що без сплати авансового платежу вона не буде готувати договір, хоча його номер вона вже надала. Сплативши суму авансового платежу в розмірі 58500 гривень, він отримав договір , який складався з 15 аркушів дрібним шрифтом, який він фізично не міг прочитати, але помітив, що у п.1.1 ст.1 Договору зазначений трактор «Беларус892,Confort,4.25,MT 4Х4», який згідно до ст..8 п.8.2 Договору коштує 585000 гривень. На його незадоволення цим фактом, представник [PERSON] дала пояснення , що у ТОВ «Єврокар Україна» є проблеми з постачанням техніки, так як замовлений трактор знаходиться на складі в іншій області та можуть виникнути складнощі з його доставкою з боку «контролюючих органів», та запевнила, що зазначена марка трактора та сума, що підлягає сплаті, обставин виконання цього договору не міняє. Так як він (позивач) сплатив велику суму, йому нічого не залишалось, як довіритись представнику товариства. В подальшому [PERSON] перестала відповідати на дзвінки, а вивчивши досконало договір, до якого не додано додатків 1-3 , він ([PERSON]) виявив , що умови договору порушують його права, як споживача, так як є несправедливими . Крім того, зі змісту договору позивачу стало зрозуміло, що сплачені ним кошти, як адміністративний платіж, поверненню не підлягають, а можливості розірвати договір немає, оскільки він зовсім не передбачає його розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів. Тому [PERSON] просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 3816 від 10.10.2017 року, укладений між сторонами, та стягнути з ТОВ "Єврокар Україна» на його користь суму в розмірі 118480 гривень, яку складають : 58500 гривень сплачений ним авансовий платіж, 702 гривні - послуги банку, 38 гривень 40 копійок - інфляційні витрати, 58740 гривень - сума, нарахована на підставі ст..230 ЦК України, а також понесені ним судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та суду пояснив, що оспорюваний договір носить характер правочину вчиненого під впливом обману, тому просив його позовні вимоги задовольнити, окрім того позивач зазначив, що цей договір укладений з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок застосування відповідачем нечесної підприємницької практики, а також в порушення вимог ст.799 ЦК України, так як нотаріально не посвідчений та вчинений юридичною особою, яка не має на це відповідного дозволу(ліцензії). Крім того, позивач, зменшивши свої позовні вимоги, просив визнати договір лізингу від 10.10.2017 року недійсним та стягнути з відповідача сплачений позивачем платіж за комісією в сумі 58500 гривень. Представник відповідача ТОВ "Єврокар Україна» в судове засідання не з'явився, двічі ( на 13.12.2017 року та 09.01.2018 року) повідомлявся про час і місце розгляду справи, не повідомив про причину свого не прибуття. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ " Єврокар Україна" про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.10.2017 року [PERSON] сплатив ТОВ "Єврокар Україна» кошти в розмірі 58500 гривень, що підтверджено квитанцією ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», в якій зазначено, що це є комісією за організацію по договору фінансового лізингу № 3816 від 10.10.2017 року . 10.10.2017 року, між [PERSON] та ТОВ " Єврокар Україна", було укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого товариство взяло на себе зобов'язання придбати у власність та передати предмет лізингу - трактор Белорус-892 Confort,4.25, 2014 року випуску, у користування лізингоодержувачу [PERSON] на строк та на умовах, передбачених договором. Згідно умов договору фінансового лізингу, комісія за організацію договору - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів , що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію Договору для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії попередньо погоджений сторонами та відображається у даному Договорі та Додатку№ 1 до Договору та становить 10% від вартості Предмета Лізингу. За умовами розділу І Договору лізингу, предметом лізингу є транспортний засіб, зазначений у ст. 1.1 та у Специфікації (Додаток № 2 Договору), в якому визначаються детальні особливості Предмету Лізингу. Як пояснив позивач додаток № 2 до Договору лізингу, йому вручений представником товариства не був. Згідно п. 5.8 вказаного договору, лізингоодержувач свідомо обирає предмет лізингу, який визначається у п. 1.1 даного договору. В результаті цього лізингодавець не несе відповідальності за будь-які особливі характеристики або придатність предмета лізингу для будь-якої мети. Відповідно до умов п. 8.2 Договору фінансового лізингу, вартість предмету лізингу на момент укладення договору становить 21760 доларів США копійок, що становить еквівалент 585000 гривень , з урахуванням ПДВ. У пункті 8.5 всі планові платежі, які визначаються Додатками № 1 і № 3 також сплачуються на умовах передбачених цим Договором .Планові платежі зараховуються Лізінгодавцем згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок Лізінгодавця. Як пояснив позивач додаток № 1 і № 3 до Договору лізингу, йому вручені представником товариства також не були. Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), договір купівлі-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм, оренду з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 ЦК України та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст.628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Виходячи з аналізу вищевказаних норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, законодавством передбачено, що договір фінансового лізингу укладається в письмовій формі, а при укладенні договору фінансового лізингу відносно транспортного засобу при передачі його в найм чи при його продажу договір лізингу підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 215, ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 10.10.2017 року, укладений між сторонами, в порушення ст.799 ЦК України, нотаріально не посвідчений, а тому він згідно зі статтею 220 ЦК України він є нікчемним. Згідно п. 4 ч. 1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання ліцензії. Фінансовий лізинг, а також адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовими послугами (пункти 5 та 11-1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1 ст.227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу(ліцензії) може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), суперечить вимогам законодавства та, на думку суду, є підставою для визнання такого договору недійсним. Крім зазначеного, позивач вважає , що оспорюваний договір містить несправедливі умови, що також тягне його недійсність, згідно положень Закону України «Про захист прав споживачів». Перевіривши доводи позивача по вказаним посиланням, суд приходить до наступного. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання умов договорів недійсними. Згідно правовової позиції Верховного Суду України у справі № 6-330цс16, визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-XII). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст.18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). У спірному договорі фінансового лізингу (п. 12.1) зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 80 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія лізингоодержувачу не повертається. Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця, виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а пунктом 12.1 Договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Несправедливою умовою оспорюваного договору є сплата комісії, так як в графі «Визначення термінів» договору зазначено, що комісія за організацію договору - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів , що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію Договору для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії попередньо погоджений сторонами та відображається у даному Договорі та Додатку№ 1 до Договору та становить 10% від вартості Предмета Лізингу. Частиною 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З наведеного вбачається, що законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого договору фінансового лізингу. Дана умова також, на думку суду є несправедливою. Також, згідно п. 1.7 договору, лізингодавець передає у користування лізингоодержувачу предмет лізингу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів, з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодовця наступних платежів: - авансового платежу; - комісії за передачу предмета лізингу у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого Авансового платежу, на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого Авансового платежу, на умовах викладених у п.9.5 ст.9 даного Договору . Пунктом 3.4.3 передбачено, що лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках. Зі змісту п. 12.1 слідує, що лізингоодержувач, який не сплатив лізінгові платежі та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа та зазначенням реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення повернення коштів. У такому випадку поверненню підлягають 80 % від сплаченого авансового платежу та або частини Авансових платежів, 20% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, комісія за організацію договору у такому випадку не повертається. Оспорюваний договір фінансового лізингу не встановлює жодної відповідальності (компенсації) у випадку невиконання лізингодавцем його обов`язків (не поставка, несвоєчасна поставка предмета лізингу). Зазначена умова договору також є несправедливою для сторони позивача. Крім того, з тексту всього договору вбачається, що він повинен містити Додатки №1-3 , але такі відсутній, не долучені до оспорюваного договору, а сам договір не підписаний позивачем, що вказує на не узгодження з позивачем лізингових платежів за умовами договору та є підставою для визнання його недійсним. Проаналізувавши зміст спірного договору фінансового лізингу, суд приходить до висновку, що положення вказаного договору, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» 10.10.2017 року, обмежують права позивача, як споживача, передбачені Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі та в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, а також укладені в порушення вимог ЦК України, стосовно його нотаріального посвідчення та права на здійснення фінансових операцій відповідно до вимог України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тому визнається недійсними. Відповідно до вимог ч.2 та 3 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки. У зв'язку з визнанням договору фінансового лізингу від 10.10.2017 року недійсним, на підставі вимог ч.2,3 ст.216 ЦК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача платіж, внесений ним 20.10.2017 року в сумі 58500 гривень . Крім того, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, яка передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір сплачений ним при зверненні до суду у розмірі 1825 гривень 00 копійок.

Outcome: approved