Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

[PERSON] звернуласьдо суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення та зняття особи з реєстрації місця проживання. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона одноособо відповідно до Договору дарування частини квартири від 02 лютого 2005 року та Договору дарування частини квартири від 02 лютого 2005 року на праві власності володіє квартирою [ADDRESS] . З відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 26 квітня 2014 року, який рішенням Дарницького районного судуд м. Києва від 15 березня 2019 року розірвано. Від шлюбу з відповідачем мають дочку [PERSON] , [INFO] . Перебуваючи з відповідачем у шлюбі, вона 29 липня 2014 року надала дозвіл на реєстрацію відповідача та його проживання у належній їй на праві власності квартирі [ADDRESS] . Задовго до розірвання шлюбу відносини між нею та відповідачем погіршились, відповідач почав порушувати правила співжиття, що вплинуло на її фізичний та психологічний стан, а також стан дитини. З часу розірвання шлюбу відповідач у спірній квартирі не проживає, проте залишається зареєстрованим й не вживає заходів для зняття з реєстраційного обліку, внаслідок чого вона вимушена сплачувати за відповідача, як зареєстровану особу, житлово-комунальні послуги. Вважає, що відповідач втратив право користування цим житловим приміщенням й за правилом захисту права власника на таке житло, вона звернулась з негаторним позовом й просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, виселити його й зобов`язати Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації зняти відповідача з реєстрації у належній їй квартирі, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Відзив на позов відповідачем не наданий. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Третя особа в судове засідання повторно не з`явивилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Звернувся до суду із заявою про розгляд справи за відсутності його представника. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності третьої особи, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодженням позивача. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що позивачка одноособо відповідно до Договору дарування частини квартири від 02 лютого 2005 року та Договору дарування частини квартири від 02 лютого 2005 року на праві власності володіє квартирою [ADDRESS] (а.с. 9, 10). Строни перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 квітня 2014 року, який рішенням Дарницького районного судуд м. Києва від 15 березня 2019 року розірвано (а.с. 11, 12). Таке рішення набуло чинності. Від шлюбу з сторони мають дочку [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Перебуваючи з відповідачем у шлюбі, позивачка 29 липня 2014 року надала дозвіл на реєстрацію відповідача та його проживання у належній їй на праві власності квартирі [ADDRESS] , що нею визнається. Задовго до розірвання шлюбу відносини між сторонами погіршились, відповідач почав порушувати правила співжиття, що вплинуло на фізичний та психологічний стан позивача, а також стан їх дитини. З часу розірвання шлюбу, тобто з березня 2019 року відповідач у спірній квартирі не проживає, забравши власні носильні речі, виїхав з квартири, проте залишається зареєстрованим у квартирі, й не вживає заходів для зняття з реєстраційного обліку, внаслідок чого позивачка вимушена сплачувати за відповідача, як зареєстровану особу, житлово-комунальні послуги, що негативно впливає на її бюджет. Позивачка вважає, що відповідач втратив право користування цим житловим приміщенням, й за правилом захисту права власника на таке житло, вона звернулась з негаторним позовом й просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Суд вважає, що позов у цій частині вимог підлягає задоволенню, як обґрунтований й такий, що узгоджується із положенням ст.405 ЦК України та іншими нормами, які регулюють спірні правовідносини із таких підстав. Так, відповідно до ст.405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Факт непроживання відповідача у спірній квартирі підтверджується актом, у якому засвідчено ті факти, що відповідач не проживає у вказаній квартирі понад рік, відсутність його особистих речей; спального місця та інших ознак, які вказують на фактичне місце проживання за вказаною адресою, не встановлено. Таким чином відповідач понад встановлений законом термін - понад рік без поважних причин не проживає в спірній квартирі, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не звертався, обов`язок по сплаті комунальних послуг не несе, відтак відповідач, як зареєстрований мешканець квартири, втратив право користування цим житлом. Поважні причини відсутності відповідача в спірній квартирі понад встановлені строки судом не встановлено. В судовому засіданні знайшли своє підтвердження пояснення позивача про те, що позивач не чинив перешкоди відповідачу у користуванні (проживанні) спірною квартирою - замки у вхідних дверях не замінював, не застосовував будь-яких фізичних перешкод. Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги у цій частині судом не встановлені. Водночас, суд, вирішуючи спір в частнині вимоги про виселення, вважає його необґрунтованим, зважаючи й на той факт, що позивач в судовому засідання визнала, що відповідач не проживає у квартирі понад рік, у зв`язку й із чим позивачем ставиться вимога про визнання відповідача на підставі ст. 405 ЦК України таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а тому й правових підстав для виселення відповідача немає. Окрім того, для застосування норми закону про виселення необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ тощо. Так, відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Хоча між сторонами склалися негативні стосунки, однак доказів про те, що до відповідача застосовувалися у встановленому порядку відповідними органами заходи впливу, не наведено. Не можна вважати заходами впливу звернення позивача до поліції про порушення кримінального провадження щодо особи відповідача, оскільки в них відсутнє рішення уповноваженого органу про офіційно вжиті заходи впливу - попередження. Окрім того, суд, надавши правову оцінку, позовним вимогам в частині зобов`язання Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністраціїзняти відповідача з реєстраційного обліку, вважає їх такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, відтак безпідставними. Так, позивачем не обґрунтовано пред`явлено позов до зазначеної третьої особи, який, згідно загальних вимог ЦПК України, не є суб`єктом спірних правовідносин, якщо не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, при цьому, не є юридичною особою. Крім того, дана вимога не обґрунтована відповідними обставинами - рішенням суду, яке є підставою для зазначеної особи вчинити певні дії - зняти відповідача з реєстраційного обліку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентним (уповноваженим державою) органом, зокрема, на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням та ін.). У разі відмови компетентного органу здійснити зняття з реєстрації особи на підставі рішення суду такі дії оскаржуються в порядку, встановленому КАС України. Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та доведеними, й такими, що підлягають частковому задоволенню. Будучи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України й стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог(1/3 частина) - 840 грн. 80 коп. / 2 = 280 грн. 26 коп. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 316, 317, 383, 405 ЦК України, з урахуванням п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України",

Outcome: partial