Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

\~\~\~\~\~ ПАТ КБ "Приватбанк" 23 грудня 2015 року звернувся до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про виселення. В обґрунтування своїх вимог вони зазначали, що 04 вересня 2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанком" та [PERSON] укладений кредитний договір, згідно з яким позичальник отримала кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 100000 грн. строком до 05 вересня 2012 року. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором того ж дня сторони уклали договір іпотеки, предметом якого є квартира, загальною площею 66,80 кв.м., житловою площею 47,10 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 18 січня 2011 року, що набрало законної сили, звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 66,80 кв.м., житловою площею 47,10 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу ПриватБанком будь-якій особі покупцеві з наданням іпотекодержателю всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. На письмову вимогу іпотекодержателя відповідач та інші особи не звільнили спірну квартиру, у звязку з цим ПриватБанк просив виселити [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у [INFO] (а.с. 2-3). 15 березня 2016 року ПриватБанк уточнив позовні вимоги, просив передати в управління позивачу спірну квартиру на період до її реалізації або повного виконання умов кредитного договору. Зобовязати [PERSON] повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна (у тому числі власної присутності та майна) предмет іпотеки (ас. 46-49). 21 квітня 2016 року третя особа з самостійними вимогами [PERSON] подала позовну заяву до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання недійсним договору іпотеки. В позові [PERSON] посилається на те, що в квартирі за адресою вул. Космонавтів 7-42 , крім відповідача [PERSON] з 2003 року фактично проживає вона. Після того, як ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовом про виселення, їй стало відомо, що спірна квартира є предметом іпотеки. Про таке їй раніше відомо не було. Їй було відомо, що її мати [PERSON] уклала кредитний договір з ПАТ КБ "Приватбанк" в 2007 році. До них додому приходила співробітник банку, [PERSON], для того, аби переписати наявне в квартирі майно, а саме, телевізор, холодильник, пральну машину, відеокамеру та інше. Тоді її мати [PERSON] пояснила їй, що такий опис майна необхідне для того щоб оформити кредит. Кредитні кошти були використані на придбання автомобіля. Вона в даній квартирі постійно проживає, навчалась в загальноосвітній школі 1-Ш ступенів № 7 Дружківської міської ради за територіальною приналежністю мікрорайонів. Також за територіальною приналежністю мікрорайонів вона перебувала на обліку в дитячій поліклініці. В 2010 році у неї народилась дитина вона є матір"ю одиночкою та одноособово виховує дитину. На час укладення кредитного договору та договору іпотеки вона була неповнолітньою дитиною та проживала разом із матір"ю за адресою у м.Дружківка вул. Космонавтів 7-42. Вона не була офіційно прописана в квартирі, хоча постійно проживала за даною адресою. Як вбачається із змісту рішення Дружківського міського суду в забезпечення зобов'язання також було укладено і договір застави, відповідно до якого [PERSON]О надала в заставу належне їй майно, а саме, домашній кінотеатр, холодильник, телевізор, пральну машину, посудомийну машину, плиту вбудовану та відеокамеру. Візит [PERSON] до них був пов'язаний з оформленням договору застави зазначеного майна, що підтверджує те, що співробітниками банку було відомо, що [PERSON] має неповнолітню дитину, яка проживає разом з нею. Під час огляду майна [PERSON] бачила, що вона також мешкає в квартирі. Вважає, що оскільки при укладенні договору іпотеки не була отримана попередня згода органа опіки та піклування, то даний договір слід визнати недійсним. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила його задовольнити та пояснила, що відповідач отримала у банку кредит у розмірі 100000 гривень та передала в іпотеку квартиру № 42, яка розташована у будинку № 7 вул. Космонавтів у м. Дружківка. На даний час на квартиру звернено стягнення за рішення Дружківського міського суду, але у Приватбанку немає доступу до квартири. Просить їх позовні вимоги задовольнити повністю, передати банку в управління квартиру та вивільнити квартиру від осіб, які мешкають в квартирі. Щодо позовних вимог третьої особи [PERSON], то в їх задоволенні просила відмовити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та пояснила, що у позивача немає наміру здійснювати управлінням майном, а лише потрібно проникнути до приміщення, а отже позивачем обрано невірний спосіб захисту. В приміщенні ніякої господарської діяльності не проводиться, ніхто не звертався до відповідача з метою отримання доступу до приміщення для огляду можливим покупцем. Договір про порядок управління майном між сторонами не укладався, такі умови для затвердження їх в судовому засіданні також не представлено. Просила відмовити у задоволенні позову повністю. Третя особа [PERSON] свої позовні вимоги у судовому засіданні підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити та визнати договір іпотеки недійсним. Представник третьої особи органу опіки та піклування до суду не з"явився, надав суду заяву з клопотанням розглядати справу у їх відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, третьої особи,дослідивши надані в справі докази, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, суд вважає, що позов ПАТ КБ Приватбанку не підлягає задоволенню виходячи з наступного. \~За загальним правилом кожна особа має право на\~ захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України, ч.1 ст.3 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Відповідно до статті 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Згідно статті 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. \~ \~ \~ \~Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Частинами 1,2 статті 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. \~ \~ \~ \~ Виходячи із приписів ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. \~ \~ \~ \~ Стаття 212 ЦПК України зазначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно з частиною першою ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до кредитного договору №575-М від 04 вересня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ "Приватбанком" та [PERSON], остання отримала кредит у розмірі 100000 гривень (а.с.5-8). Відповідно до договору іпотеки від 04 вересня 2007 року, відповідач з метою забезпечення виконання зобовязань, що випливають з кредитного договору №575-М від 04 вересня 2007 року, передала в іпотеку нерухоме майно, належне її на праві власності квартиру № 42, яка розташована у будинку № 7 по вул. Космонавтів у м.Дружківка загальною площею 66,80 кв.м. (а.с.9-11) Згідно копії рішення Дружківського міського суду Донецької області від 18 січня 2011 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №575-М від 04 вересня 2007 року в сумі 104504,45 гривень звернуто стягнення на квартиру загальною площею 66.80 кв.м, яка розташована за адресою: м. Дружківка вул. Косомнавтів, 7-42 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки б\\н від 04 вересня 2007 року) ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем з отриманням витягу з державного реєстру права власності, а також надання ПАТ КБ "Приватбанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с.12-14). Отже, установлено, що в порядку ст. 39 Закону України «Про іпотеку» на предмет іпотеки - квартиру звернуто стягнення в судовому порядку, рішення суду не виконано. Згідно зі ст. 34 Закону України «Про іпотеку», на яку посилався ПриватБанк в позовній заяві, після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається заходи щодо забезпечення збереження предмету іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. З аналізу наведених правових норм вбачається, що передача майна в управління не є безумовною в разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки, підставою передачі іпотечного майна в управління законодавець визначив, як наявність мети отримання продукції, плодів та доходів, так і необхідність в забезпеченні належного господарського використання іпотечного майна відповідно до його цільового призначення та з зазначенням умов управління відповідно до вимог Закону. Управління майном закріплене главою 70 ЦК України як окремий вид договірних зобов'язань. Так, за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителю) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов'язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача) (ч. 1 ст. 1029 ЦК України). Цивільним кодексом України встановлено вичерпний перелік підстав виникнення відносин з управління майном, зокрема останнє може виникати із закону або договору управління майном. При цьому договір укладається за наявності волевиявлення власника майна. У разі не виявлення волі власника з причин, від нього незалежних, управління майном може виникати на підставі юридичного складу: адміністративного акту про створення управління (рішення суду, іншого компетентного органу) і договору, укладеного з управителем, що безпосередньо породжує управління майном. Таким чином, закріплений у цивільному законодавстві інститут управління майном передбачає договір як безпосередню підставу виникнення управління майном. З наведеної вище правової норми випливає, що рішення суду про передачу майна в управління має містити умови, на яких таке управління здійснюється. Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» на наявність вказаних обставин не посилався, а як підставу позовних вимог зазначив сам факт наявності судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тобто використання квартири предмету іпотеки, не має наслідком отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання, що прямо передбачено нормою ст. 34 Закону України «Про іпотеку». При цьому суд звертає увагу на те, що використання такого нерухомого майна, навіть за умови, що воно є предметом іпотеки та на нього звернуто стягнення, не може суперечити інтересам його власника, оскільки використання його з метою отримання доходів може спричинити втрату вартості такого майна, а відтак вплинути на права та інтереси його власника щодо можливого отримання в достатньому розмірі коштів від реалізації такого майна в порядку звернення стягнення на таке майно. Позивачем не надано суду належних доказів того, що предмет іпотеки використовується відповідачем для здійснення господарської діяльності з метою прибутку та що є можливість використовувати вказану нерухомість банком для отримання в результаті управління предметом іпотеки продукції, плодів і доходів, які будуть спрямовані на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. На порушення вимог цієї норми права та вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивач не зазначив з якою метою ставиться питання про передачу предмета іпотеки в управління банку; не наведено у позовній заяві та не підтверджено належними і допустимими доказами, що після ухвалення 18 січня 2011 року рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки до 15 березня 2016 року (подання уточненої позовної заяви про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя) ПриватБанк вживав заходи для реалізації предмета іпотеки; що [PERSON] чинить перешкоди в реалізації предмета іпотеки квартири, використовує її для ведення господарської діяльності та отримання доходів, однак кошти на погашення кредитної заборгованості не направляє. Суд визнає, що надання позивачу права продажу вказаного предмету іпотеки, з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, достатньо для захисту порушеного права банку як іпотекодержателя. Тим більш, доцільність застосування передачі майна в управління шляхом вилучення у відповідача спірної квартири на період до її реалізації ПриватБанком ніяким чином не обґрунтована і не доведена. Суд відповідно до вимог частини четвертої ст. 10 ЦПК України сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Що стосується позовних вимог про зобов'язання відповідача звільнити спірну квартиру від будь-яких осіб та їх майна (у тому числі власної присутності та майна), оскільки існує рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та розпочато процедуру його примусового виконання, то в даному випадку застосовується порядок звільнення мешканцями житлового будинку чи житлового приміщення, що передане в іпотеку та щодо якого здійснюється процедура звернення стягнення, передбачений ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України. Крім того, позивачем не надано доказів, що спірну квартиру займають будь-які сторонні особи та там знаходиться їх майно, та не наведено передбачених законом підстав для покладання на [PERSON] зобовязання вивільнення спірної квартири від цих осіб та їх майна. Такого способу захисту прав позивача не передбачають ні договір іпотеки, укладений 04 вересня 2007 року між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» і [PERSON]; ні частина перша ст. 34 Закону України «Про іпотеку», на яку посилався позивач в обґрунтування вимог. У звязку із чим суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог як безпідставних. Щодо позовних вимог третьої особи [PERSON]\~ до публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про визнання договору іпотеки недійсним, то вони підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. За змістом частин першої, другої, четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Отже, вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цього ж Закону в редакції Закону України від 21 грудня 2010 року № 2823-VI «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти на момент укладення оспорюваного договору наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (стаття 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору ? зясовувати наявність у дитини іншого місця проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів. Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. Під час розгляду справи судом встановлено, що 04 вересня 2007 року ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку квартиру № 42 будинку № 7, загальною площею 66,80 кв.м., яка розташована по вул. Космонавтів у м.Дружківка Донецької області. Відповідно до свідоцтва про народження від 08 серпня 1991 року [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO] (а.с.73). Згідно з довідкою Дружківської загальносовітньої школи І-Ш ступені № 7 від 01 квітня 2016 року № 170 [PERSON], [INFO], навчалась у загальноосвітньої школі № 7 з 01 вересня 1998 року та у 2008 році закінчила 11 класів, під час навчання у школі проживала за адресою [INFO] -42 (а.с.74). Це також підтверджується атестатом про закінчення школи від 20 червня 2008 року та свідоцтвом про закінчення школи від 24 червня 2006 року (а.с.75) Згідно амбулаторної картки [PERSON], 22 липня 1991 року знаходилась на обліку у поліклійниці та лічилась за адресою: [ADDRESS] (а.с76). Згідно свідоцтва про народження від 23 квітня 2010 року [PERSON], [INFO] є донькою [PERSON], мешкає разом з нею в квартирі [ADDRESS] (а.с 66.) Згідно амбулаторної карти [PERSON], [INFO] знаходиться на обліку в поліклійниці за адресою [ADDRESS] (а.с.79-88) Із наданої довідки УСЗН Дружківської міської ради від 06.11.2015 року вибачається, що [PERSON] є матір"ю одиночкою (а.с.67). Актом про фактичне проживання від 24 березня 2016 року встановлено, що за адресою [ADDRESS] не зареєстровані, але фактично проживають [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [INFO] (а.с.65) Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] пояснили, що вони є сусідами [PERSON] Мешкають разом з нею у одному будинку, одному під'їзду. Весь час вона разом з [PERSON] мешкає в квартирі [ADDRESS]. Пояснили, що [PERSON] мешкає в спірній квартирі більш десяти років. Отже, судом установлено, що місцем постійного проживання [PERSON] є квартира [ADDRESS], яка на час укладення договору іпотеки була неповнолітня та мала право користування жилим будинком, який є предметом іпотеки. Іншого житла у дитини не встановлено. Позивачем не було надано суду доказів на підтвердження того, що під час укладення договору іпотеки було отримано дозвіл органу опіки та піклування на укладення такого договору. За таких обставин передача нерухомості в іпотеку відбулася всупереч вимогам статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» без попередньої згоди органу опіки та піклування, спірний договір іпотеки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, а тому на підставі статті 215 ЦК України він підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує майнові права неповнолітньої дитини. До аналогічних висновків дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїх ухвалах від 4 лютого 2015 року, 28 січня 2015 року, 4 грудня 2014 року, 12 лютого 2014 року. Відповідно до ст.88 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача та залишаються на позивачеві. З огляду на викладене,

Outcome: approved