Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з ПАТ "Запоріжжяобленерго" заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі і розрахункових при звільненні у розмірі 37 473,27 грн., та витрати на правничу допомогу у розмірі 2 350,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення положень ст. 116 КЗпП України не виплатив позивачу нараховану заробітну плату у розмірі 37 473,27 грн. за період з листопада 2017 року по жовтень 2018 року в день її звільнення з посади контролера енергозбуту третьої групи кваліфікації, що спонукало позивача звернутися до суду з відповідним позовом. Представник відповідача надав відзив в якому виклав свої заперечення проти позову посилаючись на те, що згідно довідки про невиплачену зарплату, розмір її заборгованості з листопада 2017 року по жовтень 2018 року станом на 21.12.2018 року складає 36 476,07 грн. З урахуванням викладеного, просив відмовити в задоволенні позову повністю. Крім того, представник відповідача вважає, що підготовка позовної заяви про стягнення заробітної плати не є складною, оформлення процесуальних документів по справі не потребувало затрати значного часу та не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи. Ухвалою суду від 05.11.2018 року справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, призначено розгляд справи на 04.12.2018 року, яке було відкладено на 03.01.2019 року через неявку учасників справи. Учасники справи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позивач позов підтримав, відповідач позов не визнав. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами у відсутності учасників справи на підставі доказів, які є в матеріалах справи що відповідає положенню ч.3 ст.211 та ч.2 ст.247 ЦПК України. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] наказом № 4035-к від 04.10.2018 року звільнена за власним бажанням з 05.10.2018 року, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору чи трудового договору, за ч.3 ст.38 КЗпП України, що підтверджується записами трудової книжки (а.с.7-8). Згідно повідомлення про нараховану суму, належну працівнику при звільненні № 877 від 05.10.2018 року [PERSON] за період листопад 2017 року - жовтень 2018 року нараховано до виплати заробітну плату у сумі 37 473,27 грн. (а.с.9). Згідно наданої до суду довідки про не виплачену заробітну плату, відповідач станом на 21.12.2018 року має перед позивачем заборгованість із заробітної плати за період листопад 2017 року - жовтень 2018 року в сумі 36 476,07 грн., тобто менше на 997,20 грн. суми вказаної у позовній заяві (а.с.26). Відповідно до ст.ст.47, 115, 116 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Однак, в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство не провело остаточний розрахунок з позивачем за виконану ним роботу, чим порушено його трудові права. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки "класичне" право власності, яке розглядається в Україні, а й до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Згідно із ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Відповідно до ч.1 ст.21, ч. 6 ст. 24 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. За таких вищенаведених підстав, оскільки відповідачем не було проведено розрахунку з позивачем та не повністю виплачена належна йому заробітна плата, суд вважає за необхідне частково задовольнити вимогу щодо стягнення з відповідача заборгованості з заробітної плати у розмірі 36 476,07 грн. (без урахування податків та інших обов'язкових платежів). Із змісту п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. На підставі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 2 350,00 грн., суд виходить з такого. У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов'язані з розглядом справи. За змістом ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вказаних вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі і факт надання правової допомоги підтверджено ордером на надання правової допомоги, угодою про надання професійної правничої допомоги, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, квитанцією на суму 2 350,00 грн. та Актом прийняття-передачі наданої професійної правничої допомоги. Адвокат у судовому засіданні участі не приймав. Суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є не співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), розміром позовних вимог, оскільки справа не є складною, не потребує значного часу на виконання робіт, тому на підставі ч. 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню до 1 800,00 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави в сумі 704 грн. 80 коп., від сплати якого позивач був звільнений при подачі позову. На підставі викладеного та

Outcome: partial