Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулась із позовом до [PERSON], в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] визнати автомобіль на ВАЗ 210990-20, номерний знак [NUMBER], 2006 року виготовлення, кузов [NUMBER] майном подружжя [PERSON] [PERSON] та визнавши за нею право власності на ? частину означеного майна, стягнути з відповідача витрати на правову допомогу та судовий збір. Позов обґрунтовано тим, що нею з відповідачем в період шлюбу набуте майно - означені будинок та автомобіль, які вона просить поділити, визнавши за нею право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя. В судовому засіданні позивач та її представник наполягали на задоволенні позову, вказуючи що будинок та автомобіль набуто в період шлюбу та зареєстровано на відповідача. В судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення позову частково, в частині права власності на 1/2 частину будинку, вказуючи, що відсутня державна реєстрації будинку, а отже відповідач не набув належним чином право власності на майно, майно придбано одноосібно відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступного. Судом встановлено, що в період з 23 вересня 2005 року по 12 березня 2012 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину - [PERSON] [INFO] /а.с.8, 9, 19/. 27 лютого 2007 відповідач набув у власність майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] /а.с.18/, який складається з будинку літ.А загальною площею 63,2 кв.м., житловою площею 39,7 кв.м., л.кухні літ.Б, вбиральні літ.К, альтанки літ.З, л.кухні літ.Е, гаражу літ.Ж, погрібу літ.М, навісу літ.Н, гаражу літ.Л, колодязю літ.к1 (1/2 частка), огорожі №2, огорожі № 3, огорожі №4, воріт №5, хвіртки № 6, огорожі № 7, дворового покриття № І /а.с.10-17/. Також на підставі довідки-рахунку № КІВ469795 від 23 травня 2006 року Новомосковським МРЕВ за відповідачем зареєстровано придбаний в розстрочку транспортний засіб - автомобіль ВАЗ 210990-20, номерний знак [NUMBER], 2006 року виготовлення, кузов [NUMBER] /а.с.110/. Згідно зі ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно з ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 60, 70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.. Згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального вжитку, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно абзацу 2, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ спільного майна подружжя» - спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно роз'яснень, наведених у п.п. 22-24, 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що спірне майно є спільним сумісним майном, набутим відповідачем за час спільного проживання з позивачем з метою спільного проживання позивача, відповідача та спільної дитини сторін внаслідок спільної праці і кожному із сторін належить по 1/2 частці набутого відповідачем майна. Оцінюючи доводи відповідача в частині відсутності доказів реєстрації права власності на спірний будинок, суд виходить з наступного. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. На час набуття права власності на нерухоме майно відповідачем діяв Закон України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до ст. 6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. Держателем Державного реєстру прав є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав. Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно встановлює, що до 1 січня 2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об'єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводиться реєстраторами БТІ, створеними до набрання чинності Законом України від 11 лютого 2010 року "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно (пункти 1.1, 1.3). Як свідчить наданий суду договір та відповідь КП «Новомосковське МБТІ» ДОР № 189 від 31 серпня 2015 року, відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи, [PERSON] є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. За таких обставин, відсутність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності [PERSON] на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] не є належним доказом на підтвердження відсутності набуття відповідачем права власності на нерухоме майно. Посилання представника відповідача на те, що набуте відповідачем майно є особистою приватною власністю відповідача нічим об`єктивно не підтверджене, а відтак - не може бути прийняте до уваги судом з огляду на положення ст.ст.10, 60 ЦПК України. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить із положень Закону України «Про безоплатну правову допомогу», того, що представництво інтересів позивача здійснювалось особою, якій надано повноваження на зайняття адвокатською діяльністю /а.с.29/ на підставі договору про надання правової допомоги /а.с.28/, представник приймав участь в судових засіданнях протягом 2 годин 29 хвилин, доказів надання іншої правової допомоги, ніж здійснення представництва інтересів позивача в суді суду не надано а тому, з урахуванням ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума в розмірі 1218,00 грн. витрат на правову допомогу та 243,60 грн. судового збору.

Outcome: approved