Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

До Дніпровського районного суду м. Києва звернувся представник позивача Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації - Поліщук О.В. з позовом до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, Київський міський будинок дитини «Берізка», про позбавлення батьківських прав, передання дітей для подальшого влаштування та стягнення аліментів. Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд: позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; передати Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , для їх подальшого влаштування; стягнути з [PERSON] , [INFO] , кошти (аліменти) на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки (але не менше 50% від прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку) від заробітку відповідача щомісячно, починаючи із дня пред`явлення цього позову і до досягнення кожною дитиною повноліття, на особу або установу в якій будуть перебувати діти. Вимоги позову обґрунтовані тим, що на обліку в службі у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації перебувають діти, які опинились у складних життєвих обставинах [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , матір`ю яких є [PERSON] . Шлюб між [PERSON] з [PERSON] не розірваний. Батько дітей [PERSON] помер [INFO] . До служби у справах дітей та сім`ї від Київської міської дитячої клінічної лікарні №2 надійшло повідомлення про те, що 30 червня 2020 р. відповідно до акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку працівниками Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції України в м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Ентузіастів, 9/2 було виявлено малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . У подальшому дітей відповідно до акту про факт передачі дитини від 10 липня 2020 року влаштовано до Київського міського будинку дитини «Берізка», де вони перебувають на даний час. [PERSON] двічі зверталася із заявами до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про надання їй дозволу щодо зустрічей із дітьми: 11 вересня 2020 року та 05 листопада 2020 року. Їй було надано ґрунтовні відповіді в яких зазначено, що у зв`язку із обмежувальними заходами внаслідок поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19 на території Київського міського будинку дитини „Берізка" введено обмежувальні заходи: на перше її звернення - до 31 жовтня 2020 року, на друге звернення - до 31 грудня 2020 року. Більше [PERSON] до Служби із заявами не зверталась, на телефонні дзвінки не відповідала. Спеціалістами служби у справах дітей та сім`ї із [PERSON] проводилася профілактична робота під час якої їй було роз`яснено обов`язки батьків щодо утримання, виховання та навчання малолітніх дітей та попереджено про відповідальність у разі невиконання належним чином батьківських обов`язків. У своєму поясненні [PERSON] зазначила, що не працює, проживає цивільним шлюбом із [PERSON] , який не визнавав своє батьківство стосовно дітей [PERSON] та [PERSON] . Спеціалістами служби у справах дітей та сім`ї було здійснено спроби обстежити житлово-побутові умови дітей, однак, вхідні двері не відчиняли, [PERSON] було залишено виклик. Відповідно до повідомлення від 13 липня 2020 року Дніпровського районного в місті Києві центру соціальних служб відвідати [PERSON] та поспілкуватися з нею не надалося можливим, на телефонні дзвінки та запрошення вона не реагує. Раніше [PERSON] постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 31 травня 2017 року (справа №755/6372/17) була визнана винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП України. Також постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 липня 2020 року (справа №755/10131/20) [PERSON] була визнана винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП України. Дніпровським районним судом міста Києва 30 квітня 2015 року було винесено рішення за позовом Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації до [PERSON] та [PERSON] про відібрання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . У подальшому Дніпровським районним судом міста Києва 20 липня 2016 року було винесено заочне рішення за позовом Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації до [PERSON] та [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Дніпровським районним судом міста Києва 05 листопада 2018 року було винесено заочне рішення за позовом Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації до [PERSON] та [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . На думку позивача, [PERSON] цілком свідомо самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не готує їх до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування дітям, не спілкується з дітьми в обсязі необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не дає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти, не створює належних умов для проживання та розвитку дітей, не цікавиться їх здоров`ям та нехтує їхніми потребами. Питання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , розглянуто Комісією з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та органом опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надано висновок про доцільність позбавлення її батьківських прав, у зв`язку з тим, що вона ухиляється від виховання та утримання дітей (протокол № 4 від 24 лютого 2021 року). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 квітня 2021 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначити справу до судового розгляду по суті. Представник позивача Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації - Науменко І.І. в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві. Додатково пояснила, що відповідач неодноразово зверталась із заявами для надання дозволу на зустрічі з дітьми та їй було роз`яснено про введення карантину та повідомлено, які документи необхідні для надання відповідного дозволу, які відповідач подала лише у вересні 2021 року. В жовтні 2021 року їй було надано дозвіл на відвідування малолітніх дітей. Проте протягом усього часу перебування дітей в будинку дитини, відповідач так і не з`явилась на побачення, жодних передач дітям не приносила. Також пояснила, що на час відібрання дітей відповідач перебувала в стані алкогольного сп`яніння та навіть не змогла назвати ім`я однієї з доньок. Наведені в позові обставини, а саме перебування відповідача в стані алкогольного сп`яніння, могло призвести до тяжких наслідків. Вказані обставини, а також те, що діти не були влаштовані до державного закладу (дитячого садочка), на переконання представника позивача свідчать про те, що відповідач свідомо самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити та пояснила, що проживала з дітьми разом з їх біологічним батьком - [PERSON] . Вони разом займались вихованням та утриманням дітей, діти забезпечені всім необхідним - іграшками, одягом, речами першої необхідності, продуктами харчування. Відповідач завжди вчасно робила донькам щеплення та приводила до лікаря, доглядала належним чином. Також зазначила, що не зловживає спиртними напоями, а до дитячого садочку діти не були влаштовані, оскільки ще дуже маленькі для цього. Стосовно обставин виклику поліції та відібрання дітей повідомила, що в стані алкогольного сп`яніння не перебувала, надала співробітникам поліції свідоцтва про народження обох доньок, отже про їх ім`я співробітники поліції були обізнані, також вона усно повідомляла дані про дітей. Інші діти, щодо яких її позбавлено батьківських прав, проживають за кордоном, вона з ними спілкується засобами інтернет зв`язку, дві доньки з усиновлювачами приїжджали до міста Києва, вони бачились та спілкувались, один син - вже повнолітній та проживає з бабусею. Також пояснила, що на даний час не працює, має проблеми зі здоров`ям та проходить лікування, можливе проведення непланової операції. Проте раніше працювала неофіційно - прибиральницею в клінінговій компанії. Сім`ю та дітей забезпечує біологічний батько, який до органів РАЦС не зміг подати заяву про визнання батьківства, оскільки батьком дитини був записаний покійний чоловік відповідача, з яким вона не поживала тривалий час. До суду з позовом біологічний батько дітей не звертався. Також пояснила, що неодноразово, в тому числі й з біологічним батьком дітей, приїжджала до будинку дитини, проте через карантинні обмеження її навіть не впустили на територію будинку, вона спостерігала за дітьми з відстані. Також зазначила, що значний час пішов на зібрання всіх необхідних документів для зібрання дозволу на побачення, проте вона приносила та передавала дітям продукти харчування, одяг та памперси. Пояснила, що загалом вісім разів зверталась із заявами про надання дозволу на побачення з дітьми, проте отримувала відмови, а відповідний дозвіл отримала лише 22 жовтня 2021 року, проте 19 жовтня захворіла, через що не змогла відвідати дітей. Також пояснила, що кошти на дітей по втраті годувальника не отримувала через втрату паспорту. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, були повідомлені про час, день та місце розгляду справи належним чином. Представник третьої особи Київського міського будинку дитини «Берізка» подав заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 13 грудня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. (а.с.19) За даними свідоцтва про народження та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, матір`ю [PERSON] , [INFO] , записана відповідач [PERSON] , батьком - [PERSON] (а.с.15, 21-22). За даними свідоцтва про народження та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, матір`ю [PERSON] , [INFO] , записана відповідач [PERSON] , батьком - [PERSON] (а.с.16, 23-24). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. (а.с.20) Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України від 13 січня 2005 р. № 2342-ІУ «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Відповідно до ч. 1 ст. 12 цього Закону безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей. 29 червня 2020 року складено акт органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку щодо дитини [PERSON] , [INFO] , згідно якого 29 червня 2020 року, о 21 годині 30 хвилин, була виявлена дитина жіночої статі в [ADDRESS] , без супроводу дорослих. Особа, яка знайшла дитину - [PERSON] (а.с.34) 29 червня 2020 року складено акт органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку щодо дитини без зазначення імені, матір`ю якої є [PERSON] , згідно якого 29 червня 2020 року, о 21 годині 30 хвилин, була виявлена дитина жіночої статі в [ADDRESS] , без супроводу дорослих. Особа, яка знайшла дитину - [PERSON] (а.с.36) 02 липня 2020 року [PERSON] написала пояснення, в яких стисло описала події 29 червня 2020 року, повідомила, що отримує соціальну допомогу на двох дітей в сумі 1720,00 грн, оформила пенсію по втраті годувальника як малозабезпечена в розмірі 3000,00 грн, інших доходів не має, [PERSON] на дітей приносить по 5000,00 грн на тиждень. Також зазначила, що алкоголь не вживає через стан здоров`я. (а.с.42) Також 02 липня 2020 року Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації [PERSON] попереджено про відповідальність по вихованню та навчанню дітей. (а.с.41) 03 липня 2020 року [PERSON] підписав пояснення, в яких зазначено, що він, як черговий, приїхав на виклик 29 червня 2020 року в [ADDRESS] , де в стані алкогольного сп`яніння (за зовнішніми ознаками) перебували чоловік з жінкою, поряд з якими двоє малолітніх дітей. В поясненнях зазначено, що [PERSON] перебувала в стані сильного алкогольного сп`яніння. (а.с.37) Наведеними поясненнями спростовується викладена у вищевказаних актах інформація про те, що діти перебували без супроводу дорослих. 04 серпня 2020 року Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією видано розпорядження №483 про влаштування малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] до Київського міського будинку дитини «Берізка» на повне державне забезпечення, терміном на один рік. (а.с.38) 10 липня 2020 року малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , влаштовано Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації до Київського міського будинку дитини «Берізка», про що складено Акти про факт передачі дитини (а.с.39, 40). Згідно наявної у вказаних актах інформації, стан здоров`я дітей задовільний. Наказом №9 від 08 липня 2020 року Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , поставлено на облік, як дітей, які перебувають в складних життєвих обставинах. (а.с.13) Листом Управління праці та соціального захисту населення від 13 липня 2020 року підтверджується отримання [PERSON] державної допомоги дітям померлого годувальника та допомоги при народженні дітей. (а.с.25) Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він працює залученим спеціалістом соціальної служби для сімей, дітей та молоді Київської міської державної адміністрації. Зазначив, що співробітники служби неодноразово не могли потрапити до квартири, де поживала відповідач з дітьми. Вперше потрапив до помешкання відповідача в 2021 році. В квартирі було «бідненько проте охайно», були в наявності речі для дітей, коляски, іграшки. Проте, на переконання свідка, все виглядало в належному стані лише тому, що відповідач заздалегідь підготувалась до візиту співробітників служби. Також свідок показав, що як до так і після відібрання дітей, неодноразово бачив відповідача зі співмешканцем, які перебували в стані алкогольного сп`яніння. Згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії №4 від 24.02.2021) від 03 березня 2021 року №103/1778/41/3, комісією з питань захисту прав дитини встановлено, що діти [PERSON] та [PERSON] перебувають в службі у справах дітей та сім`ї на обліку, як діти, які опинилася у складних життєвих обставинах. Малолітні мають реєстрацію місця проживання разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Працівниками сектору ювенальної превенції Дніпровського управління поліції Головного управління поліції України в місті Києві 29 червня 2020 року за адресою: [ADDRESS] було виявлено [PERSON] разом із чоловіком, які зовні перебували в стані алкогольного сп`яніння. Поряд із ними знаходилося двоє малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Дітей доставлено до Київської міської дитячої клінічної лікарні та в подальшому влаштовано до Київського міського будинку дитини «Берізка». Службою у справах дітей та сім`ї із [PERSON] проводилась профілактична робота, під час якої її було ознайомлено з обов`язками щодо утримання і виховання малолітніх дітей та попереджено про відповідальність передбачену законодавством України. відповідно до постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 29 липня 2020 року [PERSON] була визнана винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КУпАП. Також відносно [PERSON] . Дніпровський районний суд міста Києва раніше неодноразово виносив рішення щодо позбавлення її батьківських прав стосовно інших її дітей. [PERSON] цілком самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, не створила належних умов для проживання та розвитку дітей, не займається їх вихованням, не піклується про їх здоров`я, фізичний духовний розвиток. На засіданні комісії [PERSON] заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, але будь-яких підтверджень щодо участі у вихованні та утриманні дітей не надала. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що вона ухилилася від виховання та утримання дитини. (а.с.10-11) Предметом судового розгляду в даній справі є обставини щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно її малолітніх дітей. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно частин 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно позовної заяви, представник позивача просить позбавити відповідача батьківських прав з підстав, визначених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, а саме, - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дітей. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Системний аналіз зазначених вище норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі "Савіни проти України" зазначається: "хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини." У даній ситуації судом враховано, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Аналогічна норма наведена в ст.171 СК України. Проте, враховуючи вік малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , їх опитування судом не проводилось. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно доводів позовної заяви та пояснень представника позивача в судовому засіданні, сторона позивача стверджує, що [PERSON] цілком свідомо самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не готує їх до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування дітям, не спілкується з дітьми в обсязі необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не дає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти, не створює належних умов для проживання та розвитку дітей, не цікавиться їх здоров`ям та нехтує їхніми потребами. Проте доказів в розумінні ст.77-80 ЦПК України на підтвердження викладених вище негативних явищ, стороною позивача суду не надано. Навпаки, 11 червня 2021 року комісією Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації були обстежені умови проживання в квартирі [ADDRESS] , за результатами якого складено Акт обстеження умов проживання дитини, згідно якого у помешканні чисто, прибрано. Квартира умебльована, є необхідна побутова техніка, постільна білизна чиста, у достатній кількості продукти харчування. У наявності два дитячі ліжка, є постільна білизна, дитячий одяг, взуття за сезоном, є дитяча коляска, візок, багато дитячих іграшок, є дитячий самокат. Основні потреби дітей задовільні. За вказаною адресою проживають: [PERSON] (працює неофіційно прибиральницею), [PERSON] (співмешканець, працює неофіційно). Згідно наведеного в акті висновку, на час огляду дітям створено умови для виховання та проживання. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що проживає з відповідачем вже чотири роки, є біологічним батьком [PERSON] та [PERSON] , проте за життя [PERSON] , який записаний батьком дітей внаслідок їх народження під час шлюбу з відповідачем, останній відмовлявся звернутися з відповідачем та свідком до органів РАЦСу із заявою щодо батьківства, в подальшому свідок не зміг зібрати всіх необхідних документів для звернення до суду з відповідним позовом. Також свідок показав, що дітям зроблені всі необхідні щеплення, діти завжди були накормлені та доглянуті, мають іграшки та коляски. Зазначив, що 29 червня 2020 року відповідач була тверезою, проте свідок перебував у стані алкогольного сп`яніння, однак з часу відібрання дітей він не вживає спиртні напої. Також свідок показав, що він особисто, а також з відповідачем їздили до КМБД «Берізка» з метою побачитись з дітьми, проте через карантинні обмеження їх навіть не впустили на територію закладу. Лікар закладу повідомив про скасування відвідувань через карантин. Свідок з відповідачем привозили дітям речі та памперси, також неодноразово писали заяви про надання дозволів на побачення, проте отримували відмови. Також свідок показав, що попередній куратор дзвонила за пів години до відвідування квартири, де вони проживали з дітьми, та завжди мала доступ до квартири. Зазначив, що вже дев`ятнадцять років неофіційно працює на СТО та отримує заробітну плату приблизно 10000,00 грн на місяць, до запровадження карантину мав більший дохід. Отже, оцінюючи виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків суд враховує, що як актом обстеження умов проживання дитини, так і показаннями свідка [PERSON] спростовуються доводи сторони позивача про те, що відповідачем не створені належні умови для утримання та виховання дітей. Міркування свідка [PERSON] про те, що на час проведення обстеження умов проживання все виглядало в належному стані лише тому, що відповідач заздалегідь підготувалась до візиту співробітників служби, є лише його припущенням. Твердження представника позивача про те, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, не спілкується з дітьми в обсязі необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не дає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює належних умов для проживання та розвитку дітей, не цікавиться їх здоров`ям та нехтує їхніми потребами, є лише припущеннями, не підтвердженими жодним доказом. Що стосується доводів про те, що відповідач не влаштувала дітей до дошкільного закладу, що на думку сторони позивача, є підтвердженням того, що відповідач не створює для дітей нормальних умов, то суд погоджується з доводами відповідача про те, що діти ще занадто маленькі для їх влаштування до відповідного закладу. Так, на час відібрання у відповідача дітей [PERSON] ще не виповнилось двох років, а Ладі - одного року. А доводи сторони позивача про те, що відповідач не створює умов для отримання ними освіти взагалі є надуманими, через вік дітей. Те що відповідачем не забезпечується медичного догляду та лікування дітей, спростовується даними, відображеними в актах про факт передачі дитини, де зазначено про задовільний стан здоров`я дітей. Допустимі докази періодичного або постійного зловживання відповідачем спиртними напоями в матеріалах справи відсутні. Що стосується притягнення [PERSON] 31 травня 2017 року до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП, суд зазначає, що з часу ухвалення відповідної постанови суду (а.с.44) минуло більше чотирьох років. Стосовно притягнення відповідача до адміністративної відповідальності постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 липня 2020 року за ч.1 ст.184 КУпАП (а.с.46) слід зазначити, що в ній встановлені обставини, що мали місце 29 червня 2020 року, тобто в день, коли щодо малолітніх доньок відповідача було складено акти про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку. Те, що у відповідача було відібрано інших неповнолітніх дітей та позбавлено її батьківських прав (а.с.26-32), які усиновлені та проживають за кордоном, що не заперечується стороною позивача, не може слугувати доказом того, що відповідач не змінила свою поведінку та ухиляється від своїх батьківських обов`язків щодо доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно наявних у матеріалах справи документів, відповідач 10 вересня 2020 року, 03 листопада 2020 року зверталась до служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявами про надання дозволу на побачення з дітьми (а.с.48, 50), проте отримувала відмови через запровадження та продовження в КМБД «Берізка» обмежувальних заходів (а.с.47, 48-зворот, 49, 50 - зворот). На чергове звернення відповідача щодо надання дозволу на побачення з дітьми, службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації лише 23 червня 2021 року було надано роз`яснення про умови відвідування батьками дітей (а.с.88) 28 вересня 2021 року відповідач вкотре звернулась до служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про надання дозволу на побачення з дітьми (а.с.116-120) та 20 жовтня 2021 року відповідачеві надано дозвіл на відвідування малолітніх дітей (а.с.113) При цьому, з 19 жовтня 2021 року відповідач без госпіталізації перебуває на лікуванні (а.с.103). В судовому засіданні відповідач пояснила, що лікування триває та за його наслідками буде вирішуватись питання щодо можливого проведення оперативного втручання. Щодо інших доводів учасників справи, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) "Пронін проти України" зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Суд також зазначає, що, в разі якщо встановлено існування родинного зв`язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розвиток такого зв`язку (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 61). Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy) [ВП], заяви №39221/98 і №41963/98, п. 148, ECHR 2000-VIII). Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення та заперечення учасників справи, показання свідків, враховуючи поведінку відповідача, яка протягом усього часу розгляду справи заперечувала проти задоволення позову, наводячи доводи та обґрунтування своєї позиції любов`ю до дітей, забезпеченням дітей всім необхідним для їх виховання та належного утримувати, та

Outcome: dismissed