Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

31.01.2013 року Публічне акціонерне товариство «Місто Банк» в особі Донецької філії Публічного акціонерного товариства «Місто Банк» звернулось до Старобешівського районного суду із позовом до [PERSON], треті особи без самостійних вимог - Відділ державної виконавчої служби Старобешівського районного управління юстиції та Старобешівський сектор громадянства і реєстрації фізичних осіб ГУМВС України у Донецькій області про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційоног обліку [PERSON], а також інших громадян з реєстрації місця проживання - [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 26.12.2011 року заочним Рішенням Старобешівського районного суду Донецької області було стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Місто Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1053549,08 грн. та судовий збір у розмірі 1700 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120 грн., а всього 1055 369,08 грн. На день звернення, заборгованість збільшилась та складає 1210 300,48 грн. В судовому засіданні представники позивача вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити з наведених у ньому підстав. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та вказав, що сума заборгованості вже з нього стягнута рішенням суду та, враховуючи, що зараз проводиться виконання цього рішення, шляхом звернення стягнення саме на цей будинок, то у Банку відсутні підстави для звернення до суду із вказаним позовом. Також, не погоджуючись з первісним позовом, на підставі ст. 123 ЦПК України, звернувся до Старобешывського районного суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Місто Банк» в особі Донецької філії Публічного акціонерного товариства «Місто Банк» про розірвання кредитного договору. Свої зустрічні позовні вимоги обгрунтовував тим, що у зв'язку зі зміною офіційного курсу національної валюти до долару США, мало місце зміна його зобов'язань за кредитним договором, а тому існують підстави передбачені положеннями ст. 652 ЦК України для розірвання кредитного договору від 27.12.2007 року. В судовому засіданні представники банку, просили суд, первісний позов задовольнити з підстав, зазначених в ньому, і відмовити в задоволенні зустрічного позову, як такому, що не ґрунтується на вимогах закону. Відповідач, заперечив проти задоволення первісного позову, просив суд первісний позов залишити без задоволення і задовольнити зустрічний позов про розірвання кредитного договору. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний та зустрічний позов слід залишити без задоволення з наступних підстав. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 27 грудня 2007 р. між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до п. 2.1. якого позивач за первісним позовом надав відповідачеві кредит у сумі 500 000 гривень на строк користування по 26 квітня 2013 року, зі сплатою процентів за користування кредитом. Звертаючись до суду з вказаним зустрічним позовом, позивач за зустрічним позовом зазначив, що укладений між сторонами кредитний договір повинен бути визнаний судом розірваним на підставі положень ст. 652 ЦК України, а саме у зв'язку з коливанням курсу національної валюти гривні до дол. США. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності з ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 цієї статті передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. 2 ст. 651 ЦК України). У відповідності з ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні спірного кредитного договору позивачеві за зустрічним позовом були відомі усі умови кредитного договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили останнього прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах. Частиною 2 ст. 652 ЦК України законодавець визначив, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 15, 16 Постанови за № 5 від 30 березня 2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальниця при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені зустрічні позовні вимоги є безпідставними, і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому відсутні правові підстави для задоволення зустрічного позову. Стосовно первісного позову, то суд зазначає наступне. Між Комерційний банк Товариством з обмеженою відповідальністю «Місто Банк», правонаступником якого є позивач та [PERSON] укладений іпотечний договір №78-3/Ф-З від 27.12.2007 року. Предметом цього договору є житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка для обслуговування житлового будинку і господарських будівель за цією адресою. Як встановлено судом, відповідач не виконує взятих на себе згідно кредитного договору зобов'язань, зокрема: не погашає в добровільному порядку заборгованість за кредитом, відсотками, в зв'язку з чим у останньої утворилась заборгованість за кредитним договором. Вказана обставина зокрема не заперечується відповідачем. Відповідно до уточненого розрахунку заборгованості за кредитним договором загальна сума заборгованості станом на 07.02.2014 року складає: Сума заборгованості за простроченим кредитом - 490 740,00 грн.; Сума заборгованості за простроченими відсотками - 641 819,27 грн.; Сума пені за прострочені відсотки та кредит - 440 576,58 грн. За період з 27.12.2007 року по 07.02.2014 року позичальником було погашено за кредитним договором №77-3/Ф від 27.12.2007 року 340 166,29 грн., у тому числі 9 260 грн. за кредитом. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу - ст. 526 ЦК України. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов"язання повинні виконуватись належним чином у встановлений строк відповідно до договору. Згідно із ч.1 ст.598, ст.599 ЦК України зобов»язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов»язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником свого зобов"язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов"язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно до ст. 38 Закону України "Про іпотеку" позивач має право на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві, якщо це передбачено рішенням суду або договором. Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: 1) рішення суду, 2) виконавчого напису нотаріуса або 3) згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (тобто шляхом позасудового врегулювання). Отже, наявність судового рішення про стягнення із відповідача на користь Банку заборгованості за кредитним договором та наявність виконавчого провадження (а.с.33,114-117) не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов»язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане позивачем в іпотеку майно. Частиною першою ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення основного зобов'язання та(або) умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Відповідно до п. 5.1. Договору іпотеки у разі порушення основного зобов»язання та (або) умов цього Договору Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов»язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього Договору. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, але попередньо не виконав положень ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та положень п. 5.1. Договору про іпотеку. Вимогу про усунення порушень зобов'язань за кредитним договором та попередження про задоволення вимог по сплаті заборгованості за рахунок предмету іпотеки позивач відповідачеві не направляв. За таких умов, вимоги про виселення [PERSON] є передчасними, а також суд зазначає, що пред»явлення позову не є пред»явленням вимоги відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку», оскільки на момент звернення ПАТ «МістоБанк» до суду із позовом про виселення, його права повинні бути порушені відповідачем шляхом невиконання вимоги про звільнення житлового приміщення. Наявність письмової вимоги про звільнення житлового приміщення є обов»язковою умою. Разом з тим, вказана вимога була надіслана позивачем [PERSON] 05.02.2013 року (а.с.100) у той час як із вказаним позовом Банк звернувся 31.01.2013 року (а.с.1). За таких умов вимоги Банку про зняття з реєстрації віповідача також задоволенню не підлягають. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивач з даним позовом звернувся до суду передчасно, оскільки не дотримався встановлених законом та договором умов по виконанню зобов»язань, а отже з цих підстав вимоги позивача слід залишити без задоволення. Питання судового збору суд вирішує, відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed