Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернувся до Печерського районного суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»,в якій просив суд: стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь позивача 16 882 009, 2 грн. (штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»); усі судові витрати покласти на відповідача. Так, в обґрунтування позовних вимог представник позивача, зазначив, що 06.05.2011 р. між позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено договір № SAMDN26000716299767: валюта вкладу: долари США; ставка відсотків за договором 5, 5 % річних; початкова сума вкладу: 35 000, 00 дол. США; для внесення вкладу відкрито рахунок № [NUMBER] та передано відповідачу 35 000, 00 дол. США 28.09.2011 р. між позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено договір № SAMDN26000720123577: валюта вкладу: долари США; ставка відсотків за договором 5 % річних; початкова сума вкладу: 12 000, 00 дол. США, для внесення вкладу відкрито рахунок № [NUMBER] та 28.09.2011 р. позивачем було передано відповідачу 12 000, 00 дол. США. 09.08.2013 р. між позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено договір № SAMDN800007370362426: валюта вкладу: долари США; ставка відсотків за договором 6, 5 % річних; для внесення вкладу відкрито лицевій рахунок № [NUMBER] та 09.08.2013 р. позивачем було передано відповідачу 11 800, 00 дол. США. Так, весною 2014 р., у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим, рахунок позивача було безпідставно заблоковано відповідачем, у зв`язку з цим, нарахування відсотків було припинено. З метою отримання належних позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків, 01.08.2015 р. позивачем до Головного офісу ПАТ «КБ ПРИВАТБАНК» (місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50) було направлено заяву про видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків, дана заява була отримана відповідачем 03.08.2015 р., однак як зазначає представник позивача, задоволена не була. Неможливість отримання позивачем належних йому коштів змусили останнього звернутися за захистом його законних прав та інтересів до суду. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2017 р.. було частково задоволено позов [PERSON] до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та стягнення коштів та було стягнуто на користь позивача 63 933, 97 дол. США (а .с. №11). Не погодившись з рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2017 р., ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2017 р. та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 05 грудня 2017 р. ухвалою Апеляційного суду м. Києва рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2017 р. було залишено без змін. Так, зазначена вище, присуджена судом сума була повернута банком позивачу лише 07 лютого 2018 р. ( а.с. №21). Представник позивача зазначає, що наведене вище підтверджується: рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2017 р.; ухвалою Апеляційного суду м. Києва 05 грудня 2017 р.; довідкою № N4SGVS7GHCRS9MHD від 08.07.2018 р. Так, представник позивача зазначає, що на виконання умов Договорів, позивач здійснив Вклад на рахунок банку, в той час, як банк зобов`язаний був повернути цей Вклад разом із відсотками за користування коштами на вимогу позивача у будь-який час протягом строку дії Договору. Вимога про повернення коштів позивачем була отримана банком 03 серпня 2015 р., проте останній свої зобов`язання щодо повернення коштів безпідставно не виконував майже 3 роки. Не повертаючи кошти, які належать на праві власності позивачу, не виконуючи рішення суду, яке набрало законної сили, відповідач порушив ст. 41 Конституції України, відповідно до якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Представник позивача, посилаючись на норми законодавства, вказує, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд: стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь позивача 16 882 009, 20 грн. (штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»). 23.07.2018 ухвалою суду було відкрито провадження у справі. 23.08.2019 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що згідно з рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018р. № 519 було змінено тип банку з ПУБЛІЧНОГО на ПРИВАТНЕ акціонерне товариство та, відповідно, змінено найменування банку на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК». Таким чином, АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» є правонаступником всіх прав та обов"язків ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК». Так, щодо вимоги позивача про стягнення неустойки (пені) ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" зазначено про те, що позивачем невірно здійснено розрахунок. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності. Так, 21.02.2018р Верховний Суд у цивільній справі №759/13827/15-ц (касаційне провадження №61-5543св18) висловив правову позицію стосовно правомірності нарахування та стягнення пені з боржника на підставі ч.5 ст.10 ЗУ "Про захист прав споживачів" та навів формулу розрахунку пені в розмірі 3% вартості несвоєчасно наданої послуги споживачу за кожний день затримки виконання зобов`язання. Верховним Судом в Постанові від 21.02.2018р були допущені описки та арифметичні помилки у розрахунку суми пені за наведеною судом формулою. ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" подало заяву про виправлення описок та арифметичних помилок у вищевказаній Постанові від 21.02.2018р та Верховним Судом 31 липня 2018 року була постановлена ухвала про задоволення заяви Банку та зміни тексту (усунення неточностей) постанови без зміни змісту судового рішення. Таким чином, 31.07.2018р. Верховний Суд ухвалою про виправлення описок та арифметичних помилок, допущених у мотивувальній та резолютивній частинах рішення, ще раз підтвердив свою правову позицію щодо необхідності застосування наведеної формули розрахунку пені при розгляді аналогічних справ з позовними вимогами щодо стягнення пені на підставі ч.5 ст.10 ЗУ "Про захист прав споживачів" З урахуванням вищевикладеного, просимо суд застосувати Постанову Верховного Суду від 21.02.2018р у справі №759/13827/15-ц (касаційне провадження №61-5543св18), з урахуванням прийнятої ухвали від 31.07.2018р, в частині необхідності здійснення судом вірного розрахунку пені та застосування наведеної Верховним Судом формули пені при розгляді справи та ухваленні судового рішення. У Постанові від 21 лютого 2018 року у справі №759/13827/15-ц, Верховний Суд наводить формулу розрахунку пені, відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів", яка використана відповідачем в орієнтовному розрахунку. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, оскільки позовна вимога щодо стягнення з ПАТ КБ ПРИВАТБАНК пені відповідно ч.5 ст.10 ЗУ "Про захист прав споживачів", у розмірі 16 882 009,20 грн. була заявлена 12.07.2018р. (тобто 12.07.2018р є днем звернення до суду з даною вимогою), то, відповідно, нарахування та стягнення пені може бути здійснено лише за період з 12.07.2017р по 12.07.2018р., а оскільки зобов`язання виконано в повному обсязі Банком 07.02.2018 року, то розрахунок заборгованості слід здійснити з 12.07.2017 року по 06.02.2018 року. Так, з наданої позивачем копії рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13.04.2017 року вбачається, що процентна ставка по договору SAMDN26000716299767 від 06.05.2011 року становить 5,5 % річних. З цього випливає, що вартість послуги за один день становить 0,01506849 % від суми вкладу (5,5 : 365):: - курс НБУ (долара США до грн) станом на 12.07.2017р - 25,97 грн.; - сума грошового зобов`язання за договором - 35000,00 доларів США, що складає станом на 12.07.2018р. - 908 950,00 грн.; - 3 % вартості послуги за 209 днів (період з 12.07.2017 року по 06.02.2018 року) за договором банківського вкладу становить 858,76 грн., виходячи із (0,01506849% х 3 % х 908950,00 грн. х 209 днів). З наданої позивачем копії рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13.04.2017 року вбачається, що процентна ставка по договору SAMDN26000720123577 від 28.09.2011 року становить 5,0 % річних. З цього випливає, що вартість послуги за один день становить 0,01369868 % від суми вкладу (5,0 : 365): - курс НБУ (долара США до грн) станом на 12.07.2017р - 25,97 грн. - сума грошового зобов`язання по договору - 12000,00 доларів США, що складає станом на 12.07.2018р. - 311 640,00 грн. - 3 % вартості послуги за 209 днів (період з 12.07.2017 року по 06.02.2018 року) за договором банківського вкладу становить 267,66 грн., виходячи із (0,01369868% х 3 % х 311640,00 грн. х 209 днів). З наданої позивачем копії рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13.04.2017 року вбачається, що процентна ставка по договору SAMDN80000737036242 від 09.08.2013 року становить 6,5 % річних. З цього випливає, що вартість послуги за один день становить 0,01780821 % від суми вкладу (6,5 : 365). - курс НБУ (долара США до грн) станом на 12.07.2017р - 25,97 грн. - сума грошового зобов`язання по договору - 11800,00 доларів США, що складає станом на 12.07.2018р. - 306 446,00 грн. - 3 % вартості послуги за 209 днів (період з 12.07.2017 року по 06.02.2018 року) за договором банківського вкладу становить 342,17 грн., виходячи із (0,01780821% х 3 % х 306446,00 грн. х 209 днів), що разом: 858,76 грн.+267,66 грн.+342,17 грн. = 1468,59 грн. За вказаних підстав, представник відповідача просив відмовити в задоволені позовних вимог. 26.10.2018 представником позивача було подано відповідь на відзив, представник позивача, зазначив, що у відзиві на позов відповідач вважає, що пеня нарахування якої передбачено ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» розповсюджується лише на відсотки нараховані на суму вкладу, а не на сам вклад. На підтвердження даної думки відповідач посилається на правову позицію Верховного Суду від 21 лютого 2018 р. у справі № 759/13827/15-ц. Однак позивач не погоджується із цим висновком з наступних підстав: Так, відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. З цього слідує, що послугою банку, після закінчення дії депозитного договору або отримання банком вимоги вкладника видати вклад є видача грошової суми, яка складається з суми вкладу та суми відсотків нарахованих за користування вкладом. Окрім цього, представник позивача звертає увагу суду на те, що нарахування пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з дня витребування вкладу до дня ухвалення судового рішення, повинно нараховуватися не нараховані або невиплачені відсотки, а на суму коштів (вклад). Верховний Суд України у своїх постановах: від 11 травня 2016 року, у справі № 6-37цс16; від 01 червня 2016 року, у справі № 6-2558цс15;від 28 вересня 2016 року, у справі № 6-1699цс16;від 13 березня 2017 року, у справі № 6-2128цс16; від 13 вересня 2017 року, у справі № 6-1881цс16. Також позивач, звертає увагу на те, що правова позиція Верховного Суду України, викладена у зазначених вище Постановах підтримана та залишена без змін у постановах Верховного Суду, а саме: у постанові ВС від 12 лютого 2018 р., у справі № 753/2454/16-ц; у постанові ВС від 14 лютого 2018 р., у справі № 761/24140/15-ц; у постанові ВС від 04 квітня 2018 р., у справі № 367/7401/14-ц; у постанові ВС від 28 березня 2018 р., у справі № 754/931/15-ц;у постанові ВС від 18 квітня 2018 р., у справі № 201/17457/15-ц; у постанові ВС від 15 травня 2018 р., у справі № 761/31569/16-ц; у постанові ВС від 18 липня 2018 р., у справі № 201/12075/14-ц; у постанові ВС від 19 вересня 2018 р., у справі № 761/46145/16-ц. Так, Верховний Суд у Постанові ВС від 18 липня 2018 р., у справі № 201/12075/14-ц, не лише послався на правовий висновок викладений у Постанові ВСУ від 11 травня 2016 року, у справі № 6-37цс16, а й окремо зазначив, що: «Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.». Так, Постанова ВС від 18 липня 2018 р., у справі № 201/12075/14-ц, постановлена колегією, до складу якої входили судді ВС: Кузнєцов В. О., Ступак О.В. та Стрільчук В. А. (головуючий). Ті самі судді, які входили до колегії, яка винесла Постанову ВС від 21 лютого 2018 р., у справі № 759/13827/15-ц, на яку посилається відповідач. Таким чином, на думку позивача це підтверджує, що висновок, викладений у Постанові ВС на яку посилається відповідач, є помилковим та більше не підтримувався жодною з колегій ВС, які розглядали справи за аналогічними обставинами. Правовий висновок, на який посилається відповідач, вже не підтримується тими суддями, які його прийняли. Якщо суд прийде до висновку, про те, що заявлений розмір пені не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, суд повинен застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України, та зменшити розмір пені до розміру банківських вкладів. Даний підхід до вирішення аналогічних справ неодноразово застосовувався різними судами 1-ї та апеляційної інстанцій, та нещодавно знайшов своє підтвердження та підтримку з боку Верховного Суду, який розглядаючи ідентичну ситуацію, у своїй Постанові від 19 вересня 2018 р., у справі № 761/46145/16-ц (колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючий - Луспеник Д. Д. (суддя-доповідач), суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.) повністю підтримав методику нарахування пені (на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів») - нарахування пені не на відсотки за вкладом, а на сам вклад. У зв`язку із цим, представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі, тому, що задоволення позову в тому обсязі, який розрахував відповідач, нівелює інститут пені, як такий. 01.02.2019 представником позивача було подано доповнення до відповіді на відзив. 24.07.2019 відповідно до розпорядження № 676 від 24.07.2019 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, у зв`язку з відпусткою судді Бортницької В.В. Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Ільєвій Т.Г. Ухвалою судді від 25.07.2019 у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті у порядку спрощеного провадження, з повідомленням сторін, на підставі статті 274 ЦПК України. 17.10.2019 представником позивача були подані пояснення. 17.10.2019 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання. 17.10.2019 ухвалою суду підготовче судове засідання було закрито та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання представник позивача не з`явися, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з цим, через канцелярію суду було подано заяву від представника позивача про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явися, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановивши зазначені обставини, дійшов до наступних висновків. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності. Враховуючи викладене, слід дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин. Зазначені правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 1 червня 2016 року у справі № 2558цс15. За змістом вищенаведеної частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 1061 ЦК України, якою передбачено виплату банком вкладнику процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу - це саме розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника. Загальний порядок залучення банками України банківських вкладів від юридичних і фізичних осіб на їх вкладні (депозитні) рахунки регулюється Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577. Згідно із цим Положенням договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу [вклад (депозит) на вимогу] або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку [строковий вклад (депозит)]. Договором банківського вкладу (депозиту) може бути передбачено внесення грошових коштів або банківських металів на інших умовах їх повернення. Умови цього договору не можуть суперечити законодавству України. ( п. 1.2. Положення). У пункті 1.6. Положення передбачено, що банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти: у національній валюті, якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок у національній валюті; у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті; у банківських металах, якщо вкладний (депозитний) рахунок відкритий у банківських металах, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - у національній валюті. Виплата процентів за вкладом депозитом здійснюється у строки, що обумовлені в договорі. Згідно п. 3.3. Положення банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. Дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами достовірно встановлено те, що відповідач у порушення умов договору про банківський вклад не повернув позивачеві вклади, внесення коштів за якими відбувалось в іноземній валюті - долари США Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Оскільки стороною договору є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» яке, як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями та зобов`язаннями Філії, зокрема за договором, який є предметом спору, в межах чинного законодавством України, заперечення відповідача в цій частині є також безпідставними та необґрунтованими. Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року (справа №6-118цс14), від 16 листопада 2016 року (справа №6-1286цс16). Позивачем було надано квитанцію, яка є документом первинної бухгалтерської звітності у відповідності зі до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відображає розмір заборгованості відповідача перед позивачем на момент вимог позивача. Про правові наслідки порушення зобов`язання боржником йдеться також в ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612, які передбачають відповідальність боржника. На відміну від процентів, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов`язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Відповідно до положень частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України встановлені Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 року № 200, Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2000 року № 520, та іншими документами. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Разом з тим незалежно від фіксації еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зазначене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет № 15-93). При цьому стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні - гривні. Крім того, вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, так само слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності. Наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за статтею 625 ЦК України не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа №6-1286цс16). Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Вкладник є споживачем і у випадку прострочення повернення вкладу має право стягнути пеню з банку у розмірі 3% суми депозиту за кожен день прострочення, але є винятки. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Так, з розрахунку наданого представником позивача, останній просить суд стягнути суму штрафний санкцій у вигляді пені у розмірі 3% річних за кожний день прострочення за період 12.04.2017 по 12.04.2018 роки, що склала 16 882 009, грн. Разом, з цим, суд звертає увагу, що згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Частина 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14). Враховуючи, що розмір нарахованої позивачем неустойки значно перевищував розмір збитків, правильним є висновок суду про наявність підстав для зменшення її розміру на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, застосовуючи принцип розумності та справедливості, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача пені в розмірі банківських вкладів, а саме: - за договором від 06.05.2011 р. № SAMDN26000716299767: сума вкладу: 35 000, 00 дол. США.; - за договором від 28.09.2011 р., сума вкладу: 12 000, 00 дол. США.; - за договором від 09.08.2013 р. сума вкладу: 11 800, 00 дол. США. У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд звертає увагу, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Окрім цього, суд звертає увагу, що Постановою Велика Палата Верховного Судвід 16 січня 2019 року, у справі №373/2054/16-, зазначено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд вважає, що наявність договірних зобов`язань та факт внесення грошових коштів позивачем підтверджується наданими суду доказами, а саме: договорами, банківськими квитанціями та рішенням суду яке набрало законної сили. Стороною відповідача не було надано жодних доказів на спростування заявлених позовних вимог, розрахунок який був наданий представником відповідача є необґрунтованим належним чином. Отже, даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договорами вкладу грошових коштів, тому має повернути позивачу грошові кошти та відповідно пеню за невиконання своїх обов`язків, але, оскільки, розмір пені значно перевищує розмір самого вкладу, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ч.1 ст. 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 704,80 грн. за одну позовну вимогу, оскільки позивач звільнений від оплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial