Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом. Просив визнати незаконним звільнення його з роботи з 23.04.2015 року з посади механіка філії «Чуднівський райавтодор» ДП «Житомирський облавтодор» за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин та поновити його на попередній роботі; стягнути з ДП «Житомирський облавтодор» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.04.2015 року до дня поновлення на роботі, моральну шкоду в сумі 5000 грн., а також понесені судові витрати на правову допомогу адвоката; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що прогулу не допускав, оскільки він з поважних причин був відсутній на роботі 17.04.2015 року - звертався за медичною допомогою у лікарню. Незаконним звільненням були грубо порушені його трудові права, що призвело до моральних страждань та змусило докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 20 серпня 2015 року позов залишено без задоволення. У поданій апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на незаконність зазначеного рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що з 10 жовтня 2006 року позивач [PERSON] працював в якості механіка філії „Чуднівський райавтодор" ДП "Житомирський облавтодор"(а.с.4). Наказом №11 від 23 квітня 2015 року позивача звільнено з роботи за п.4 ст.40 КЗпП за прогул без поважної причини. Визнаючи звільнення законним та відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що поважність причин відсутності позивача на роботі належним чином не доведена. Проте, в повній мірі погодитися з висновками суду неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного з"ясування всіх обставин справи. Згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП однією з підстав розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу є прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до роз"яснень, що викладені в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів" прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин... Згідно з доповідною запискою головного інженера філії, адресованої начальнику, позивач був відсутній на роботі 17 квітня 2015 року з 9год.30 хв. до 11 год. і з 13 год. до 17 год.(а.с.27). Зміст наказу про звільнення позивача свідчить про те, що підставою для його звільнення слугував акт про відмову від дачі пояснень та протокол засідання профспілкового комітету від 21.04.2015 року про погодження звільнення (а.с.31). Зокрема, про причини відсутності на роботі [PERSON] відмовився давати пояснення (а.с.28). Його звільнення проведено за згодою профспілкового комітету (а.с.29). Оскільки законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, у справах про звільнення із зазначених вище підстав суд має вирішити питання про поважність причин відсутності працівника на роботі виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази. При цьому відсутність працівника за станом здоров"я може підтверджуватись не лише лікарняним листком чи довідкою медичної установи, а й показаннями свідків та іншими доказами. Так, позивач не заперечує своєї відсутності на роботі у вказаний у доповідній записці час. Разом з тим, судом достовірно встановлено факт відвідування [PERSON] лікаря-окуліста в день, який відповідачем визнано прогулом. Зокрема, ці обставини підтвердила в суді лікар Лукянюк Г.М. Із записів в медичній карті вбачається,що позивач скаржився на зниження зору (а.с.53-54). За результатами огляду лікарем було видано позивачеві направлення на консультацію в обласну клінічну лікарню (а.с.45,61). Крім того, як свідчать матеріали справи, в подальшому (з 15 червня 2015 року) позивачу встановлена третя група інвалідності, пов"язана саме у зв"язку із хворобою очей (а.с.62). Наведені обставини свідчать про поважність причин відсутності позивача на роботі 17 квітня 2014 року. На думку апеляційного суду, посилання суду першої інстанції на тривалість захворювання та відсутність медичного висновку про неможливість виконувати позивачем роботу в цей день, правового значення не мають та не можуть свідчити про неповажність причин відсутності працівника на робочому місці. В даному випадку визначальним є сам факт звернення за медичною допомогою у зв"язку із погіршенням стану здоров"я. Крім того, відповідно до ч.3 ст.149 КЗпП при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув та не врахував, що звільнення є крайнім заходом дисциплінарного стягнення, позивач раніше до відповідальності не притягувався. Надані відповідачем апеляційному судові нові докази про простій автомашини в другій половині дня 17.04.2015 року у зв"язку з відсутністю на роботі позивача та заподіяння підприємству шкоди в сумі 318,42 грн. не свідчать про тяжкість проступку, оскільки розмір шкоди незначний. Надані відповідачем докази про неналежне виконання позивачем своїх посадових обов"язків не можуть бути підставою для звільнення за прогул 17.04.2015 року, оскільки такі обставини мали місце вже після вказаної дати. За наведених обставин оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про поновлення позивача на попередній роботі. Крім того, відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул за період з 24 квітня по 4 листопада 2015 року включно за 132 робочі дні. Враховуючи, що середньоденний заробіток позивача перед звільненням становив 113,63 грн., то стягненню на його користь підлягає 14999 грн.16 коп. Крім того, згідно зі ст.237-1 КЗпП, у разі, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, власником або уповноваженим ним органом провадиться відшкодування йому моральної шкоди. Визнаючи звільнення позивача з роботи незаконним, апеляційний суд вважає, що порушення його прав призвело до моральних страждань та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування, суд враховує нетривалий період вимушених змін в житті позивача, а також обставини, за яких заподіяно шкоду. Зокрема, що про візит до лікаря позивач не повідомив свого керівника. Про причини відсутності на роботі [PERSON] відмовився давати пояснення адміністрації філії та не повідомив профспілковий комітет в ході розгляду подання про дачу згоди на його звільнення за прогул. За таких обставин та із врахуванням відновлення його порушених прав поновленням на роботі, суд вважає достатнім розміром відшкодування моральної шкоди в сумі 500 грн. Відповідно до положень ст.88 ЦПК з відповідача також підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved