Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра», [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Грищенко Наталія Олександрівна, в якому просить визнати недійсним договір № 251/МБ-ЦВ купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором від 7 серпня 2018 року, укладений між Публічним Акціонерним Товариством «Комерційний Банк «Надра» і [PERSON] , а також визнати недійсним договір відступлення ПАТ КБ «Надра» [PERSON] прав вимог за іпотечним договором серія та номер 554 від 8 серпня 2018 року. У подальшому позивач подав заяву про збільшення позовних вимог у якій просить також визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Грищенко Н.О. про реєстрацію права власності за [PERSON] на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , індексний номер 44893532; скасувати реєстраційний запис приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Грищенко Н.О. за № 29709331 від 28 грудня 2018 року; поновити відомості у державних реєстрах речових прав про об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] , що передували скасованим записам. Обґрунтовуючи позовні вимоги покликається на те, що 12 грудня 2007 року між ним та ПАТ КБ «Надра» укладено Кредитний договір № 251/МБ/-ЦВ з усіма змінами та доповненнями, згідно з умовами якого Банком надано Позичальнику кредит в сумі 257 000, 00 доларів США, із зазначенням граничного терміну повернення кредиту 5 грудня 2014 року і сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 14.4 % річних. На забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, було укладено Договір іпотеки, посвідчений 12.12.2007 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Грищенко Н.О., за № 3427, з усіма змінами та доповненнями до нього, відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку передав нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . 21 листопада 2018 року, ним одержано повідомлення приватного нотаріуса Барбуляк Х.М. про порушення основного зобов`язання (вимога про усунення порушення), з повідомленням про намір звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, згідно якого, на підставі Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 08.08.2018 року, права вимоги за зобов`язаннями, що виникли на підставі Кредитного договору та права вимоги, які виникнуть у майбутньому відповідно до умов Кредитного договору, а також всі права вимоги за зобов`язаннями, що забезпечують належне виконання Позичальником умов Кредитного договору, перейшли від ПАТ КБ «Надра» до фізичної особи - [PERSON] . Вказує, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч.3 ст.512, ст.1054 ЦК України, оскільки ст. 1054 ЦК України чітко визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа і цей перелік є вичерпним. Крім цього, зазначає, що ПАТ КБ «Надра Банк» перебуває в стадії ліквідації відповідно до постанови Правління Національного банку України від 4 червня 2015 року № 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Надра» і рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 3 листопада 2016 року № 2342 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ КБ «Надра» термін ліквідації Банку продовжено до 3 червня 2020 року. Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року не передбачений порядок правонаступництва на стадії ліквідації банку. Таким чином, позивач просить визнати недійсним договір № 251/МБ-ЦВ купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором від 7 серпня 2018 року, укладений між Публічним Акціонерним Товариством «Комерційний Банк «Надра» і [PERSON] , оскільки такий має ознаки договору факторингу, а також просить визнати недійсним договір відступлення ПАТ КБ «Надра» [PERSON] прав вимог за іпотечним договором серія та номер 554 від 8 серпня 2018 року, адже [PERSON] не є юридичною особою та фінансовою установою, а тому не може надавати фінансові послуги, а також застосувати відповідні наслідки недійсності правочинів. Також, вказує про те, що оспорюваний договір було вчинено у період дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", що свідчить про невідповідність даного договору вимогам ст. 203 ЦК України. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, з мотивів, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Просив суд позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов заперечила, з мотивів, викладених у письмовому відзиві та запереченнях, зазначивши про необґрунтованість позовних вимог. Просила суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача ПАТ КБ «Надра» подала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності повноваженого представника банку. Згідно заяви позовні вимоги заперечує та просить відмовити у їх задоволенні. Третя особа - приватний нотаріус Грищенко Наталія Олександрівна в судове засідання не з`явилась, про дату час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи. оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). У ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України вказано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зокрема, у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України). Судом встановлено наступне. 12 грудня 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» укладено Кредитний договір № 251/МБ/-ЦВ з усіма змінами та доповненнями, згідно з умовами якого Банком надано Позичальнику кредит в сумі 257 000, 00 доларів США, із зазначенням граничного терміну повернення кредиту 5 грудня 2014 року і сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 14.4 % річних. На забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» було укладено договір іпотеки, посвідчений 12.12.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Грищенко Н.О., за реєстровим номером 3427, з усіма змінами та доповненнями до нього, відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Також між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» було укладено договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, посвідчений 19.06.2008 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Грищенко Н.О. за реєстровим номером 1759. На підставі Протоколу №UA-EA-2018-05-22-000068-b від 26.07.2018 року, складеного Товарною біржею «УКРАЇНСЬКА ЕНЕРГЕТИЧНА БІРЖА», між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] , 07.08.2018 року було укладено договір № 251/МБ-ЦВ купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором, відповідно до якого ПАТ КБ «Надра» відступив на користь [PERSON] право вимоги за кредитним договором № 251/МБ/-ЦВ від 12 грудня 2007 року. 08.08.2018 року між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором. З Договору № 251/МБ- ЦБ купівлі - продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором від 07.08.2018 року випливає те, що новий кредитор - [PERSON] після переходу до нього прав вимоги стає кредитором за кредитним договором і договорами забезпечення та одержує право замість первісного кредитора - ПАТ КБ «Надра» вимагати від боржника належного виконання зобов`язань за кредитним договором або у зв`язку з ним. Новий кредитор набуває статусу кредитора за кредитним договором, договорами поруки та заставодержателя (іпотекодержателя) за всіма зобов`язаннями, що забезпечують виконання боржником його зобов`язань за кредитним договором, що відповідає вимогам ст.514 ЦК України. Відтак, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язані саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора, а заміна кредитора у зобов`язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх зобов`язань. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] вказує, що оспорюваний договір було вчинено у період дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Відповідно до пп. 1, 3 п. 1 вказаного Закону, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов"язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті; кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" встановлено, що кредитна установа - фінансова установа, яка відповідно до закону має право за рахунок залучених коштів надавати фінансові кредити на власний ризик. Фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов"язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов"язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України (пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"). Громадянин Канади [PERSON] є фізичною особою, резидентом України. Оскільки [PERSON] є громадянином Канади, має місце проживання в Україні, згідно із законодавством України є резидентом України та фізичною особою, то і заборона щодо відступлення прав на користь (у власність) іншої особи заборгованості або боргу, визначеного у підпункті 1 пункту 1 "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", на нього не розповсюджується. Відтак, покликання позивача на постанову Верховного Суду України від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17 не можуть бути застосовані до даної справи, а також не є тотожними (ідентичними). Суд також відхиляє посилання позивача на Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 року, згідно якого як вказує позивач, не передбачений порядок правонаступництва на стадії ліквідації банку, оскільки нормами вказаного закону регулюються відносини вкладників банку, водночас позивач є боржником, а не кредитором банку, і право вимоги [PERSON] до [PERSON] разом із забезпеченням було придбане на торгах, які проведені у відповідності до чинних норм законодавства та фактично не заперечуються самим позивачем. Відповідно до частини третьої статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Разом з тим розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні. Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга, згідно з договором факторингу, надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень щодо договору відступлення права вимоги, адже цей договір за своєю правовою суттю є цивільно-правовим зобов`язанням сторін та не має відношення до спеціальних галузей права, тож регулюється цивільним законодавством (постанова Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №910/2489/17). З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України, щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Відступлення права вимоги (цесія) є заміною особи у зобов`язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов`язання. При цьому, договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги, і чинний ЦК України не містить жодних заборон з цього приводу. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу. Постановою ВП Верховного Суду від 11.09.2018 року по справі № 909/968/16 надано розмежування цесії та факторингу при заміні сторони у зобов`язанні. Згідно вказаної постанови, під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України). Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України). Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного договору не змінює його правової природи. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». У даній нормі визначено загальні вимоги які зазвичай ставляться до договорів (назва, реквізити, сторони, права та обов`язки), окрім як необхідність зазначення у ньому розміру фінансового активу, зазначеного у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків, а також підтвердження, клієнту повідомлено наступну інформацію: фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу, відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зумовлює його недійсність. З огляду на наведене, факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: первинний кредитор поступається новому кредиторові грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу нового кредитора можуть бути різними: - знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання. Відсутність цих ознак, при відступленні права вимоги вказують на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги (ст. 656 ЦК України). Наведене узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року по справі № 591/4552/17 (провадження № 61-46099св18) від 27 березня 2019 року по справі № 755/5751/17 (провадження № 61-34730св18) від 20 лютого 2019 року по справі № 128/639/17, провадження № 61-45112св18. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно розділу 1 п. 1.1. Договору № 251/МБ- ЦБ купівлі - продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором від 07.08.2018 року, сторони цим погоджуються, що за своєю правовою природою цей Договір є правочином з купівлі - продажу (відступлення) прав вимоги, визначених у цьому Договорі, Первісним Кредитором Новому Кредиторові. Згідно п. 2.2 Договору № 251/МБ- ЦБ купівлі - продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором від 07.08.2018 року, Новий Кредитор в день укладення цього Договору, але в будь - якому випадку не раніше моменту отримання Первісним Кредитором у повному обсязі коштів відповідно до пункту 4.1. цього Договору, набуває усі права кредитора за Основним договором, включаючи, проте не обмежуючись: право вимагати належного виконання Позичальником , фінансовим та майновим поручителями, правонаступниками/спадкоємцями Позичальника зобов`язань за Основним договором, а саме, але не обмежуючись, сплати основного зобов`язання, процентів. штрафних санкцій, неустойок у розмірах, передбачених Основним договором. Новий Кредитор набуває усі права кредитора за Основним договором у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги, за виключенням прав на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків Позичальника, що надане Первісному Кредитору відповідно до умов Основного договору. Загальний розмір заборгованості на дату укладення цього Договору, що обліковується на рахунках Первісного Кредитора, Права вимоги за якою відступаються, зазначена у Додатку № 1 до цього Договору» . Відповідно до п.4.1 Договору № 251/МБ- ЦБ купівлі - продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором від 07.08.2018 року, Новий кредитор сплачує Первісному кредитору ціну продажу, відповідно до протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких визнано нового кредитора, а саме 2 706 643,52 гривень, без ПДВ (надалі за текстом - Ціна договору). Ціну договору сплачено Новим кредитором Первісному кредитору у повному обсязі до моменту укладення цього Договору. Згідно п. 3.4. Договору № 251/МБ-ЦВ купівлі - продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором Первісний Кредитор та Новий Кредитор зобов`язані, повідомити Позичальника про відступлення Права вимоги за Основним договором протягом 5 (п`яти) днів з моменту набрання чинності цим Договором у порядку, передбаченому чинним законодавством, відповідним Основним договором, в тому числі із використанням форми повідомлень, які наведені у додатку № 2 до цього Договору. Відповідно до іпотечного повідомлення про порушення основного зобов`язання (вимога про усунення порушення), з повідомленням про намір звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно, шляхом Передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки від 11.09.2018 року повторно повідомлено, що на підставі Договору про відступлення (купівлі -продажу) прав вимоги від 07.08.2018 року права вимоги до Позивача за зобов`язаннями, що виникли на підставі Кредитного договору та права вимоги, які виникнуть у майбутньому відповідно до умов Кредитного договору, а також усі права вимоги за зобов`язаннями, що забезпечують належне виконання Позичальником умов Кредитного договору, перейшли від Первісного Кредитора до Нового Кредитора. Відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку», дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається. Згідно п. 1.1. Договору про відступлення прав за іпотечним договором від 08.08.2018 року, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Первісний Іпотекодержатель відступає (передає), а Новий Іпотекодержатель набуває (приймає) належні Первісному Іпотекодержателю права за Іпотечним договором, включаючи, але не обмежуючись, у разі невиконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором, право задовольнити свої вимоги за Кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором. Сторони домовилися, що зміна Іпотекодержателя у зобов`язаннях, що виникли на підставі Іпотечного договору, вважається такою, що відбулася, а права за Іпотечним договором вважаються відступленими Новому Іпотекодержателю з моменту підписання та нотаріального посвідчення цього Договору. З моменту набуття чинності цим Договором до Нового Іпотекодержателя переходять усі права і зобов`язання Первісного Іпотекодержателя у зобов`язаннях, що виникли на підставі Іпотечного договору, в обсязі та на умовах, що існують на момент набрання чинності цим Договором. Відповідно до п. 5.4. Іпотечного Договору, право вимоги за яким перейшло на предмет іпотеки до [PERSON] , у відповідності до Договору про відступлення прав за іпотечним договором від 08.08.2018 року, Іпотекотержатель, тобто [PERSON] має право на свій розсуд вибрати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п. 5.3.цього Договору. Пункт 5.3. Іпотечного договору передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, домовленості сторін на передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку , встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та права Іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 22.12.2018 року на підставі Договору про відступлення прав за іпотечним договором від 08.08.2018 року внесений запис про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 28.12.2018 року на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2018 року дана квартира зареєстрована за третьою особою. Відтак, суд вважає, що відповідачем [PERSON] була дотримана процедура реалізації набуття права власності за Договором про відступлення прав за іпотечним договором. Як встановлено, договір від 07.08.2018 року не передбачає обов`язку ПАТ КБ "Надра" сплатити на користь [PERSON] винагороду за перехід до нього прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами. Аналізуючи положення даного договору, можна зробити висновок, що спірний договір від 07.08.2018 року за своєю правовою природою є відступленням права вимоги, метою якого було безпосереднє передання такого права та право вимоги передано «за номінальною вартістю» без стягнення Новим кредитором з Первісного Кредитора додаткової плати, що регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України). З оспорюваного Договору про купівлю-продаж прав вимоги за кредитним договором вбачається, що сторони цим погоджуються, що за своєю правовою природою цей Договір є правочином з купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги, визначених у цьому Договорі, Первісним Кредитором Новому Кредитору. Жодного фінансування (передачі) грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін на права вимоги, що полягає у передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними - немає. Суд вважає, що за своїм змістом спірний договір від 07.08.2018 року купівлі-продажу (відступлення) права вимоги установлює зобов`язання нового кредитора щодо самостійного стягнення боргу за кредитним договором і не передбачає надання фінансових послуг під відступлення права грошової вимоги, а тому не є договором факторингу. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Суд приходить до висновку, що права та законні інтереси позивача договором від 07.08.2018 року та від 08.08.2019 року не порушуються , оскільки за цими договорами не змінюється обсяг його прав та обов`язків за своїми зобов`язаннями. Враховуючи зазначені норми права та встановлені фактичні обставини справи, зміст оскаржуваного договору та їх правову природу, суд вважає, що договір, укладений між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] 07.08.2018 року, є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання його недійсним та визнання недійсним договору від 08.08.2018 року про відступлення права вимоги за договором іпотеки. Таким чином, наведені позивачем обставини необхідності визнання договорів недійсними не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Крім того, перевіривши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що Договір договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги від 07.08.2018 року, що був укладений між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] є чинними. З цих же мотивів, відсутні підставі для визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Грищенко Н.О. про реєстрацію права власності за [PERSON] на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , індексний номер 44893532; скасування реєстраційного запису приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Грищенко Н.О. за № 29709331 від 28 грудня 2018 року та поновлення відомостей у державних реєстрах речових прав про об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] , що передували скасованим записам. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, посилання сторін на мотиви заявлених позовних вимог та їх заперечення, доводи сторін щодо наведеної практики суду касаційної інстанції, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та їх зміст, суд, виходячи з мотивів та доводів, наведених у даному рішенні, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed