Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, та 23 жовтня 2020 року уточнивши позові вимоги, просив: 1) встановити ідеальну частку ідеальної частини будинку, належної позивачу на праві власності по [ADDRESS] ; 2) встановити ідеальну частку земельної ділянки, належної позивачу на праві власності по [ADDRESS] і встановити нову ідеальну частку межі земельної ділянки; 3) знести сарай відповідача від частини будинку, що належить позивачу, й надати дозвіл на будівництво веранди із запасним виходом; 4) перенести вхідні двері відповідача із частини будинку, що належить позивачу на праві власності (а.с. 84). В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що він на підставі договорів купівлі-продажу є власником 59/100 ідеальних частин житлового будинку, загальною площею 81, 2 кв.м., житловою площею 48, 4 кв.м., з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] , а також власником земельної ділянки, площею 0,0574 га, розташованої за вищевказаною адресою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відповідач на підставі договорів дарування є власником іншої 41/100 ідеальної частини вказаного житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,0398 га по [ADDRESS] . Відповідач побудував сарай впритул до частини будинку, що належить позивачу. Відповідачу виділено частину земельної ділянки неправомірно, у зв`язку з чим є необхідність у вирівнюванні межі земельних ділянок, що належать сторонам у справі. Відповідач переніс вхідні двері на частину будинку, що належить позивачу, чим порушує його права, з метою потрапляння до цих вхідних дверей, відповідач ходить по земельній ділянці, що належить позивачу. Відкриваючи вказані вхідні двері, відповідач закриває потрапляння сонячного світла у вікно позивача. Своїми незаконними діями відповідач самовільно захопив частину належної позивачу на праві власності земельної ділянки, шириною 89 см і довжиною 35 м. Замість веранди, по якій ходить відповідач, позивач має намір добудувати кімнату до будинку з метою розширення житлової площі. 20 жовтня 2020 року відповідач [PERSON] подав заяву щодо суті позову, у якій зазначив, що він є власником 41/100 ідеальної частини вказаного житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд по [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,0398 га, яка розташована за вищевказаною адресою. Відповідач, отримавши у власність зазначене нерухоме майно у 2017 році, сарай під літ. "Г" уже був побудований, він знаходився на відстані 2 метрів від будинку. З моменту набуття відповідачем у власність частини будинку і земельної ділянки, площею 0,0398 га, а також з моменту набуття у власність позивачем іншої ідеальної частини будинку та земельної ділянки, сарай під літ. "Г" уже був побудований. Відповідач після набуття у власність спірного нерухомого майна жодних змін у будинку і перебудов не здійснював, межі земельної ділянки не обгорожував, жодних вікон у будинку відповідач не захоплював. На звернення позивача щодо відновлення меж земельних ділянок згідно державного акта на право власності на землю, відповідач повідомив, що такі дії належать до компетенції відповідних державних органів, і сторони не вправі самотушки визначати межі земельних ділянок, оскільки є зацікавленими особами. Відповідач не здійснював захоплення належної на праві власності позивачу земельної ділянки (а.с. 47). Ухвалою судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області Васильчук Л.Й. від 17.02.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті (а.с. 124). На стадії розгляду справи по суті, відбулась зміна складу суду, згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справи, визначено головуючим у зазначеній справі суддю Сташківа Т.Б.. Ухвалою судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області Сташківа Т.Б. від 29.03.2021 року справу прийнято до свого провадження та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 134-136). Протокольною ухвалою судді від 14 квітня 2021 року позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про повернення до підготовчого судового засідання у зв`язку зі зміною складу суду, на підставі абз. 2 ч. 12 ст. 33 ЦПК України, оскільки з урахуванням розумності строків розгляду справи, суд не вбачає підстав для повторного проведення підготовчого провадження. Протокольною ухвалою судді від 14 квітня 2021 року позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про прийняття уточнених позовних заяв (а.с. 124, 132, 242) на підставі ч. 3 ст. 49 ЦПК України, оскільки зазначені заяви про уточнення позовних вимог подані після закінчення підготовчого засідання, під час судового розгляду. Протокольною ухвалою судді від 14 квітня 2021 року позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів на підставі ч. 1 ст. 84, ч. 2 ст. 83 ЦПК України, оскільки клопотання про витребування доказів подається разом з поданням позовної заяви. Позов подано до суду 27.07.2020 року, однак клопотання про витребування доказів позивач подав лише в судовому засіданні 14.04.2021 року (а.с. 143). Протокольною ухвалою судді від 14 квітня 2021 року позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про залучення співвідповідачів у справі на підставі ч. 1 ст. 51 ЦПК України, оскільки з таким клопотанням позивач мав право звернутись до суду до закінчення підготовчого провадження, однак звернувся з цим клопотанням після закриття підготовчого судового засідання, на стадії судового розгляду (а.с. 124, 143). Протокольною ухвалою судді від 14 квітня 2021 року позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про проведення виїзного судового засідання з метою огляду земельних ділянок та житлового будинку на підставі ст. 2, ч. 1 ст. 81, ч. 4 ст. 211 ЦПК України, оскільки проведення окремих процесуальних дій за межами приміщення суду є правом суду, а не обов`язком, на позивачу лежить обов`язок доказування у цивільному судочинстві, суд зобов`язаний розглянути справу у розумні строки. Ухвалою судді від 19 квітня 2021 року відмовлено позивачу у задоволенні заяви про відвід судді (а.с. 149). В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, з підстав, викладених в уточненій позовній заяві (а.с. 84). Відповідач в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, з підстав викладених ним у заяві від 22.10.2020 року. Заперечив щодо задоволення позову (а.с. 47). Представник третьої особи в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 140). Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення позивача та відповідача, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в позові з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 20.09.2013 року, є власником 59/100 ідеальних частин житлового будинку, загальною площею 81, 2 кв.м., житловою площею 48, 4 кв.м., з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] (а.с. 7). Також, позивач [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 20.09.2013 року, є власником земельної ділянки, площею 0,0574 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 1811000000:00:017:0406, розташованої по по [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідач [PERSON] , на підставі договору дарування від 23.05.2017 року, є власником іншої 41/100 ідеальної частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . (а.с. 59). Також, відповідач [PERSON] , на підставі договору дарування від 23.05.2017 року, є власником земельної ділянки, площею 0,0398 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 1811000000:00:017:0029, розташованої по по [ADDRESS] (а.с. 51). Отже, сторони у справі є співвласниками відповідних ідеальних часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] та двох земельних ділянок, площами 0,0574 га та 0,0398 га, розташованих за цією ж адресою. Згідно технічного паспорта на будинок по [ADDRESS] , за вказаною адресою розташовані такі будівлі: житловий будинок під літ. "А", прибудова під літ. "Б", ганок "І", веранда під літ. "Б1", ганок "ІІ", прибудова під літ. "Б2", сарай під літ. "Б", огорожа "ІІ", огорожа "ІІІ", сарай під літ. "В", сарай під літ. "Г", вбиральня під літ. "Д" (а.с. 67). Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України, спільна часткова власність - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Згідно із ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, виділ у натурі частки із майна, що є об`єктом спільної часткової власності, може мати місце лише у випадку, якщо частка, яка підлягає виділу, після цього не втратить своїх властивостей і основного призначення. Відповідно до роз`яснень у п. п. 6,7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. У спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням обставин справи може провести його поділ зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Отже, ураховуючи положення статей 15, 16, 364, 391 ЦК України, у разі якщо співвласники ідеальних часток майна, яке перебуває у спільній частковій власності, не дійшли згоди щодо володіння, користування та розпорядження спільним частковим майном, то такі особи не позбавлені права звернутись до суду з позовом: а) про виділ у натурі частки із спільного майна; б) про стягнення грошової компенсації вартості частки майна у спільній власності, припинення права на частку у спільній частковій власності в) усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином, звернення до суду особи, якій на праві власності належить ідеальна частка у спільному частковому майні, із позовом про встановлення ідеальної частки частини будинку, яка уже належить позивачу на праві власності, є неналежним способом захисту порушених, невизнаних, чи оспорюваних прав. У зв`язку з цим, у задоволенні позовних вимог [PERSON] (який є власником 59/100 ідеальних частин будинку) про встановлення ідеальної частки частини будинку необхідно відмовити. Судом також роз`яснювалось позивачу право заявити клопотання про призначення відповідної судової експертизи, однак таким правом позивач не скористався. Крім того, як встановлено судом, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить окрема земельна ділянка, площею 0,0574 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 1811000000:00:017:0406, розташованої по по [ADDRESS] . Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Обраний позивач спосіб захисту своїх прав шляхом звернення до суду з позовом про установлення ідеальної частки частини належної на праві приватної власності позивачу земельної ділянки та прийняття ідеальної частки межі, є неналежним способом захисту порушених прав, з огляду на положення статей 15, 16, 364, 391 ЦК України та ст. 152 ЗК України. При цьому, позивачем, в силу вимог статей 77, 78, 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач самовільно зайняв частину земельної ділянки, яка належить на праві приватної власності позивачу. Згідно ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Оскільки судом відмовлено у задоволенні основних позовних вимог, тому задоволенню не підлягають й похідні позовні вимоги про знесення сараю відповідача від частини будинку, що належить позивачу й надання дозволу на будівництво веранди із запасним виходом; перенесення вхідних дверей відповідача із частини будинку, що належить позивачу на праві власності. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] , оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав, й відповідно похідні позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з відмовою у задоволенні основних позовних вимог.

Outcome: dismissed