Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Торгівельна компанія «Будсервіс», в якому просив стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 34538,18 грн, з яких: 24488,00 грн - кошти сплачені згідно рахунку-фактури № ВS7227 від 20.11.2019 та 10000,00 грн - моральна шкода, 50,18 грн - 3% річних. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між ним та відповідачем укладено договір купівлі-продажу товару для особистих потреб згідно рахунку-фактури № ВS7227 від 20.11.2019, при цьому у рахунку зазначено, що відвантаження продукції здійснюється при 100 % оплаті. Вартість товару по рахунку була здійснена у розмірі 100 % 06.12.2019, однак, відповідачем товар не був проданий. На звернення позивача про надання інформації щодо дати відвантаження товару відповідач чіткої відповіді не надавав. З метою досудового врегулювання спору представник позивача звертався 27.12.2019 до відповідача з письмовою вимогою виконати договір, в телефонній розмові представник відповідача [PERSON] повідомив, що кошти позивачу будуть повернуті найближчим часом. Проте, на час звернення до суду з позовом кошти позивачу повернуті не були. Обґрунтованої відповіді на звернення позивач не отримав. У зв`язку з тривалим ігноруванням відповідачем законних вимог щодо виконання умов договору позивач звернувся до суду за захистом його прав в судовому порядку. Діями відповідача позивачу завдано і моральну шкоду, які він оцінює в 10000,00 грн та яка полягає у переживаннях та негативних емоціях, які змушені були пережити позивач з разом з сім`єю. Позивач купував будівельні матеріали у відповідача з метою покращення умов проживання, проте, відповідач своїми недобросовісними діями змусив позивача призупинити будівництво та відкласти момент покращення побутових умов сім`ї. Внаслідок чого, Позивач не тільки не отримав товар, на швидку доставку якого він розраховував, а й в результаті втратив суму коштів, яка має велике значення для матеріального стану сім`ї позивача. При звернені до суду позивач посилається на ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2020 вищевказана справа надійшла в провадження судді Кондратенко О.О. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.02.2020 відкрито провадження у справі та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2020 вищевказана справа надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою суду від 18.09.2020 позовна заява прийнята до розгляду. 16.11.2020 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, з якого вбачається, що проти задоволення позову відповідач заперечує, оскільки рахунок-фактура № BS 7227 від 20 листопада 2019 року, в якому зазначений детальний перелік та вартість кожного товару - не відповідає ознакам первинного документу, не фіксує господарську операцію, а отже, має лише інформаційний характер та не є доказом у справі; відсутність у квитанції про сплату №2528 від 06 грудня 2019 організаційно-правової форми підприємства, яке її видало, є доказом того, що дана квитанція не видавалась Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «БУДСЕРВІС» та ніяким чином не пов`язана із Відповідачем; позивач подав електронні докази - скріншот переписки Покупця з Продавцем, з порушення порядку подання таких доказів, встановленого законодавством України у сфері електронних доказів та електронного документообігу; позивач не довів належними та достовірними доказами факт існування господарської операції Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «БУДСЕРВІС» з продажу товарів [PERSON] . 04.03.2021 до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якому викладено обґрунтування позивача щодо обставин, викладених у відзиві, вважає відзив необґрунтованим та таким, що поданий з пропуском процесуального строку, встановленого для його подачі судом. 15.03.2021 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив позивача, в яких у задоволенні позову відповідач просив відмовити, оскільки позивачем не надано до матеріалів справи доказів оплати за товар про рахунку-фактурі, скріншоти переписки надані позивачем є неналежними доказами, а строк на подання відзиву відповідача не пропустив. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволені. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Правовідносини які виникли між сторонами регулюється Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів». Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг (ст. 1-1 Закону). Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. В п. 7 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", або іншими документами (далі - розрахунковий документ). За пунктами 18, 22 частини першої статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. На підтвердження укладення з відповідачем договору купівлі продажу позивач надав рахунок-фактуру. Так, з рахунку-фактури вбачається, що: замовником є [PERSON] , постачальником Торгівельна компанія «Бедсервіс» (адреса: м. Київ, вул. Полковника Шутова, 9-а), номер картки: [NUMBER] [PERSON] , зазначено повну назву товару що купується, його одиниця виміру, кількість, ціна з ПДВ та сума без ПДВ. Всього до сплату за рахунком визначено 24488,23 грн. Рахунок виписав менеджер [PERSON] , тел.: [NUMBER] , погоджено [PERSON] . Також в рахунку зазначено додаткові умови, а саме: відвантаження продукції здійснюється при 100% оплаті; при оплаті обов`язково вказати повний номер рахунку і платника. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Таким чином, оформлений належним чином рахунок-фактура (інвойс) може бути підставою для відображення в бухобліку господарської операції з постачання товарів, робіт (послуг) без складання акта приймання-передачі тільки за умови його оплати, що засвідчується відповідними платіжними документами. Документами, що підтверджують оплату, можуть бути платіжне доручення, розрахунковий чек, касовий чек, розрахункова квитанція, виписка з карткового рахунку, квитанція до прибуткового касового ордера тощо. Рахунок-фактура може бути складений у паперовій або електронній формі та повинен мати реквізити, які дають змогу ідентифікувати господарську операцію та її учасників (назва підприємства, від імені якого складено рахунок-фактуру; назва контрагента; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь в оформленні рахунку-фактури). Дослідивши рахунок-фактуру № ВS7227 від 20.11.2019, суд дійшов висновку, що він містить всі необхідні реквізити та дає змогу ідентифікувати господарську операцію між позивачем та відповідачем, а також підтверджує факт укладення між ними договору-купівлі продажу. Відповідно до квитанції № 2528 від 06.12.2019 позивач сплатив Будсервіс по рахунку №7227 24488,00 грн, квитанція містить підпис менеджера [PERSON] , з проставленням дати 06.12.2019. Разом з цим, позивач зазначає, що після оплати товару по рахунок-фактурі № ВS7227 від 20.11.2019 відповідач товар не відвантажив. 27.12.2019 представником позивача надіслано на адресу відповідача вимогу № 36426 в якій він просив у семиденний строк з дня пред`явлення вимоги передати товар згідно рахунку-фактура № ВS7227 від 20.11.2019, або повернути сплачені позивачем кошти в розмірі 24488,00 грн згідно квитанції № 2528 від 06.12.2019. Відповідно до даних, які містяться на сайті Укрпошта, відповідач отримав зазначену вимогу 09.01.2020. Як зазначає позивач, вимога залишена відповідачем без задоволення, що не заперечувалось в судовому засідання сторонами. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди. Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»). Споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»). Продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За приписами ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Згідно з ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Відповідно до статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. У відповідності до норм ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Згідно з частиною 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Згідно ч.2 ст.693 ЦК України - якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що між позивачем укладено договір купівлі-продажу товару, що підтверджується рахунком-фактурою, та позивачем оплачено товар, що підтверджується квитанцією. Посилання відповідача на те, що рахунок-фактура № BS 7227 від 20 листопада 2019 р. не відповідає ознакам первинного документу, на те, що квитанція про сплату №2528 від 06 грудня 2019 не містить організаційно-правової форми підприємства, яке її видало, на те, що електронні докази - скріншот переписки Покупця з Продавцем,є неналежними доказами, оскільки надані з порушенням порядку подання таких доказів, встановленого законодавством України у сфері електронних доказів та електронного документообігу; на те, що відсутній факт господарської операції Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «БУДСЕРВІС» з продажу товарів [PERSON] , суд не приймає до уваги, оскільки зазначене спростовується встановленим вище. Крім цього, рахунок-фактура та квитанція на оплату містять однакові відомості щодо номеру рахунку-фактури (7227), прізвища менеджера [PERSON] . В судовому засіданні представником позивача не заперечувалось, що рахунок-фактура виставлено позивачу саме відповідачем. Крім цього, з наданих позивачем роздруківок з сайту (адреса зазначена на рахунку-фактурі), що компанія знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також зазначено менеджером відділу продажу Олександра та його контактний номер телефону [NUMBER] , зазначений номер телефону містися також і рахунку-фактурі. З огляду на зазначене представником відповідача не спростовано доводи позивача, викладені у позовній заяві. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не поставив позивачу товар згідно оплаченого, 06.12.2019 рахунку-фактурі № ВS7227 від 20.11.2019 на суму 24488,00 грн, чим порушив взяті на себе зобов`язання. Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 50,18 грн за період з 17.01.2020 по 10.02.2020. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки в рахунку-фактурі не зазначено строк поставки товару, він підлягає визначенню відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Згідно частин 1, 2 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. З матеріалів справи вбачається, що вимогу про поставку товару або повернення грошових коштів відповідач отримав 09.01.2020, а тому семиденний строк на її виконання закінчився 16.01.2020. Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 відсотків річних, вважає його обґрунтованим та дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 50,18 грн річних за користування коштами з 17.01.2020 по 10.02.2020. З огляду на зазначене суд вважає, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи позивача, щодо порушення відповідачем прав позивача, як споживача послуг відповідача, а також умов договору купівлі-продажу товару щодо поставки оплаченого товару, а тому позов в частині стягнення з відповідача вартості товару в сумі 24488,00 грн та 3% річних в розмірі 50,18 грн, підлягають задоволенню. Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача, завдану йому моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. За змістом частини другої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. З огляду на викладене слід зазначити, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті 4 та 22 Закону України "Про захист прав споживачів" прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. З наведеного вбачається, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України "Про захист прав споживачів" навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі N 216/3521/16-ц (провадження N 14-714цс19). Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, визначено ст. 23 Цивільного кодексу України. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що внаслідок неправомірних дій відповідача, які виразились в не поставці товару, а саме будівельних матеріалів, які, як зазначає позивач необхідні були для покращення житлових умов його сім`ї, позивачу завдано маральної шкоди, яка виразилась в порушенні звичайного способу його життя, спричинило дискомфорт, душевні переживання та страждання. Позивач вимушений був звертатись за правовою допомогою, у покладеному - до суду за захистом порушених прав, доводити свою правоту в суді, витрачати свій час на це. За змістом ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч.ч.1, 5, 6 до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, судом встановлено наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діяннями відповідача, що виразились у не поставці товару та заподіяною позивачу моральною шкодою. Беручи до уваги обсяг наданих позивачем доказів на підтвердження спричиненої йому моральної шкоди, з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності, з огляду на ступінь вини відповідача, суд доходить висновку про необхідність задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн. Статтею 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Оскільки в силу ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору за подання до суду позову, що пов`язаний з порушенням його прав споживача послуг, з урахуванням ч.6 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», із відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1681,00 грн (840,80грн х на 2 позовні вимоги, з яких 1 позовна вимоги немайнового характеру та 1 позовна вимога майнового характеру). Враховуючи наведене та

Outcome: approved