Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-29 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом де вказує, що 27 травня 2008 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір №11351508000, згідно з яким вона отримала кредит у розмірі 61900 доларів США, що дорівнює, в еквіваленті за курсом НБУ на час укладання договору, 300215 грн., зі сплатою відсотків у розмірі 12% річних та з кінцевим строком повернення до 25.05.2029 року. Кредит був наданий на придбання нерухомості. У той же день, на забезпечення належного виконання нею своїх зобов"язань за кредитним договором, між нею та відповідачем був укладений договір іпотеки. Вважає, що даний кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме - банк не надав їй, как споживачеві, повної, достовірної та об"єктивної інформації про умови договору перед укладанням та під час укладання договору про надання споживчого кредиту, забезпеченого іпотекою; банк навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості, відносно значення реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної відсоткової ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами та абсолютного значення подорожчання кредиту, яке узгоджене між сторонами договору в його умовах; банк у змісті договору не встановив та не визначив для позичальника умови договору, щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки. Тому просив визнати зазначений договір недійсним. Позивач у судове засідання не з"явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутність або про відкладення розгляду справи суду не надавав. Тому суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність за участю його представника. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала і просила задовольнити у повному обсязі, надала суду пояснення аналогічні викладені в позові. Представник відповідача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав і просив відмовити у їх задоволенні. Також пояснив, що кредитний договір є публічним договором, а тому, позичальник, у відповідності з вимогами ст.603 ЦК України, може внести свої пропозиції щодо зміни умов договору, у разі незгоди з умовами договору. Перед укладанням договору позивачеві, у відповідності з вимогами постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року, був наданий відповідний інформаційний лист про умови кредитного договору та про сукупну вартість кредиту. Застосування до спірних правовідносин вимог ЗУ "ПРо іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати" не можливо, оскільки цей закон має вузьку сферу застосування і не може застосовуватися до правовідносин щодо надання кредиту, забезпеченого іпотекою, якщо ці відносини не передбачають перетворення платежів за іпотечними кредитами у виплати за іпотечними сертифікатами та застосування механізму управління майном. У відповідності з вимогами ЗУ "Про захист прав споживачів" в кредитному договорі, укладеному з позивачем, зазначені усі суттєві умови, які є необхідними для цього договору. Посилання позивача на вимоги ст.1056-1 ЦК України не обгрунтоване, оскільки ця норма закону була введена в дію вже після укладання договору з позивачем. ПОзивачем не доведено факту введення її в оману працівниками банку. Реальна відсоткова ставка не відповідає значенню річної відсоткової ставки, оскільки, згідно з вимогами діючого законодавства, ці поняття не є тотожними. Заслухавши сторони, експерта, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 628 ЦК України регламентує, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як вбачається з матеріалів справи, 27 травня 2008 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір №11351508000, згідно з яким вона отримала кредит у розмірі 61900 доларів США, що дорівнює, в еквіваленті за курсом НБУ на час укладання договору, 300215 грн., зі сплатою відсотків у розмірі 12% річних та з кінцевим строком повернення до 25.05.2029 року. Пунктом 1.1 договору передбачено, що банк зобов"язується надати позичальнику грошові кошти у розмірі 61900 доларів США, а позичальник зобов"язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в цій сумі. Надання кредиту здійснюється у наступний термін - 27.05.2008 року. У будь-якому випадку позичальник зобов"язаний повернути банку кредит у повному обсязі в термін не пізніш 25.05.2029 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково), відповідно до умов розділу 12 цього договору. Сукупна вартість кредиту визначається "Графком платежів, визначення сукупної вартості кредиту". Графік розрахований на дату підписання договору. Позичальник зобов"язується повертати суму кредиту та сплачувати відсотки шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 675 доларів США, в день сплати такого платежу - 27 числа кожного місяця. Судом не встановлено і позивач не подав доказів про те, що повна інформація про умови кредитування не була йому надана перед укладенням договору, оскільки в матеріалах справи міститься інформаційний лист щодо умов кредитування, який був підписаний позивачем 27 травня 2008 року (а.с.132-133). Крім того, у розділі 9 договору зазначено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує: свою здатність виконувати умови цього договору; що даний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов"язковими для позичальника; що він володіє усіма необхідними документами, що необхідні для укладання цього договору; що відсутні будь-які перешкоди для виконання договору у день його підписання; що на день підписання договору відсутні будь-які судові розслідування з боку державних контролюючих органів, що можуть істотно та/або негативно впливати на фінансовий стан та кредитоспроможність позичальника; що надані позичальником у банк документи для розгляду питання щодо кредитування та інші документи, пов"язані з обслуговуванням кредиту, не містять будь-яких недостовірних відомостей, складені та/або отримані в порядку, передбаченому чинним законодавством України; що позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов"язки за цим договором і погоджується з ними; що він не обмежений в дієздатності та укладання цього договору не потребує узгодження з третіми особами. Таким чином, із змісту оспорюваного Договору вбачається, що сторони обумовили і прописали в Договорі всі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення кредитних договорів. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно з ч.ч.1-3 ст.6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з вимогами ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону (1023-12) споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Враховуючи, що кредит надано позивачу на споживчі цілі, а не для задоволення потреб, повязаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, до даних правовідносин застосовуються положення Закону України "Про захист прав споживачів". Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, а споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Подібного висновку дійшов ВСУ у своїй Постанові №6-1341цс15 від 02.12.2015 року. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як розяснено в п.7. Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У п.8 даної Постанови зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Суд не приймає до уваги доводи позивача стосовно того, що оспорюваний договір був укладений нею під впливом обману з боку банка. До такого висновку суд приходить виходячи з наступного. Частиною 1 статті 230 ЦК України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з вимогами ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз"яснив пленум Верховного суду України в пунктах 19, 20 своєї постанови №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. В порушення вимог ст.60 ЦК України ані позивачем ані його представником не надано переконливих доказів того, що банк приховав від позивача повну та об"єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, відсоткової ставки, яка застосовується в договорі, ціни та інших істотних умов договору. Також ані позивачем ані його представником не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ЦПК України, щодо наявності умислу в діях відповідача. Крім того, суд зазначає, що згідно з правовими висновками, викладеними в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 5 листопада 2014 р. у справі № 6-132цс14, договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного винятку як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч.1 ст.1048 ЦК України). Отже, відсоткова ставка - це виражений у відсотках розмір плати за користування кредитним коштами, розмір якого, порядок сплати та нарахування встановлюється договором. Згідно з пунктом 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням такої формули: Потік n t ЧСК = E -------- , t=1 t (1 + d) де d - реальна процента ставка; ЧСК - чиста сума кредиту, тобто сума коштів, які видаються споживачу або перераховуються на рахунок отримувача в момент видачі кредиту. Чиста сума кредиту розраховується як основна сума кредиту, що визначена згідно з умовами договору, мінус сума коштів, які утримуються банком під час видачі кредиту, а також мінус усі платежі за рахунок власних коштів споживача, що здійснені ним для виконання умов отримання кредиту; Е - знак суми; t - порядковий номер періоду дії кредитного договору (місяць або день); n - загальна залишкова кількість періодів дії кредитного договору (місяців або днів) на дату розрахунку; Потік - сума коштів, яку споживач сплачує банку та/або іншим особам за кредитом. До потоку включаються платежі в погашення основного боргу за кредитом, процентів за користування ним, комісії на користь банку, платежі на користь третіх осіб, які сплачуються відповідно до отриманого кредиту та пов'язані з обслуговуванням і погашенням кредиту; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Тобто, аналізуючи норми чинного законодавства, можна зробити висновок про те, що відсоткова ставка, яка вказується в договорі і реальна відсоткова ставка різні величини. Це підтвердив і допитаний у судовому засіданні експерт [PERSON] Суд не приймає у якості доказа по справі висновок судово-економічної експертизи №64 від 20.07.2016 року, оскільки, при складенні висновку, у відповідь на поставлені представником позивача питання, експерт провадив розрахунок реальної відсоткової ставки за кредитним договором, укладеним між сторонами і провадив перевірку її відповідності вимогам діючого законодавства. У той час, як встановлено у судовому засіданні відсоткова ставка, яку сплачує позичальник і яка зазначена у кредитному договорі, і реальна відсоткова ставка - різні величини. А тому це не може братися судом як доказ недійсності укладеного кредитного договора. Крім того, при перевірці відповідності щомісячного ануїтетного платежу вимог діючого законодавства, експертом бралась для обчислення формула, затверджена Рішенням Наглядової Ради ДІУУ №31 від 11.09.2008 року. Але, як пояснив у судовому засіданні експерт [PERSON], офіційно затвердженої формули для перевірки Ануїтетного платежу, який повинен здійснювати щомісячно позичальник, немає. Зазначена у висновку формула застосовуєься по аналогії. Крім того, ЗУ "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати" і прийняті на базі цього закону підзаконні нормативні акти, мають вузьку сферу застосування і не можуть застосовуватися до правовідносин щодо надання кредиту, забезпеченого іпотекою, якщо ці відносини не передбачають перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами та застосування механізму управління майном. У судовому засіданні встановлено, що відносини, які склалися між сторонами щодо надання позивачеві споживчого кредиту, забезпеченого іпотекою, перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами та застосування механізму управління майном не передбачають, а тому застосування зазначеного Закону та підзаконних нормативних актов до цих правовідносин недоцільне. Таким чином, суд вважає, що права позивача, при укладенні та виконанні вищезазначеного кредитного договору порушені не були, оспорюваний договір відповідає вимогам законодавства України, жодних порушень законодавства при його укладенні та виконанні відповідачем не допущено, а тому приходить до переконання про безпідставність позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed