Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

10 лютого 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], Державного підприємства «Південна залізниця», про відшкодування шкоди, завданої злочином, який в подальшому уточнила. Свої вимоги мотивувала тим, що 04 лютого 2014 року о 14 год. 52 хв. [PERSON], керуючи технічно справним автомобілем марки СПВ 20 Рута СПГ д.н. [NUMBER], який належить приватному підприємцю [PERSON], слідуючи маршрутом "Суми - Ганнівка-Вирівська - Суми" при забороняючому показанні переїзної світлофорної сигналізації, коли світлова та звукова сигналізації працювали справно, при проїзді залізничного переїзду 22 км + 463 м(23км) перегону Амбари - Вири Сумської дирекції залізничних перевезень ДП Південна залізниця, розташованого в с. Вири Білопільського району, порушив вимоги пункту 8.7.6 (а), пунктів 20.2, 20.3 та 20.5 (в, ґ) Правил дорожнього руху України. Так, [PERSON], під'їжджаючи до залізничного переїзду, не зважаючи на дорожні знаки, сигнали звукової та світлової сигналізації, не переконався в тому, що до переїзду не наближається поїзд і, зневажаючи на те, що увімкнено заборонений сигнал світлофора та звуковий сигнал і до переїзду в межах видимості наближається поїзд, не вжив заходів, спрямованих на зупинку керованого ним транспортного засобу та виїхав на залізничний переїзд в той час коли до переїзду зі швидкістю 82 км/год наближався дизель - поїзд [NUMBER], сполученням Харків - Ворожба. Внаслідок порушення [PERSON] Правил дорожнього руху України, при виїзді автомобіля марки СПВ 20 Рута СПГ д.н. [NUMBER] на залізничний переїзд, сталося зіткнення вказаного транспортного засобу та дизель - поїзда [NUMBER], сполученням Харків - Ворожба. В результаті дорожньо-транспортної пригоди 12 пасажирів автомобіля отримали тілесні ушкодження не сумісні з життям, від яких померли на місці події, а інші 6 пасажирів, серед яких була позивачка - [PERSON], отримали різного ступеню тілесні ушкодження. Оскільки здоров'ю позивачки під час ДТП було завдано значної шкоди, яка полягає в моральній шкоді та тривалому лікуванні (реабілітації), вона звернулась до страхової компанії «Провідна» із заявою про виплату страхового відшкодування, але страховою компанією було прийнято рішення про відшкодування часткових витрат в сумі 14 386 грн. 86 коп., з яких: 238 грн. 18 коп. - витрати за квитки, 13 463 грн. 59 коп. - витрати, пов'язані із тимчасовою втратою працездатності та 685 грн. 09 коп. - моральна шкода. Крім того, позивачка зазначає, що внаслідок ДТП вона має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає в емоційних переживаннях, нестерпних фізичних стражданнях, стан здоров'я до теперішнього часу не відновився, постійно турбують болі та дискомфортні відчуття, в неї з'явилось постійне відчуття страху, втрата близьких та знайомих їй людей. Всі ці обставини спричиняють позивачці важкі моральні та фізичні страждання. Посилаючись на вище викладене, позивачка просила стягнути з [PERSON] та ДП «Південна залізниця» в солідарному порядку витрати за лікування та протезування в сумі 19 210 грн. та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. 31 березня 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із уточненою позовною заявою, якою просила стягнути в солідарному порядку з відповідачів [PERSON] та Державного підприємства «Південна залізниця» на її користь моральну шкоду, завдану внаслідок ДТП у розмірі 40 000 грн. (а. с. 82-90). Позивачка [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, пояснивши, що вона тривалий час знаходилась на лікуванні внаслідок травми після ДТП, постійно потребувала стороннього догляду. Біль, страждання, психічний розлад, паніка, сльози постійно супроводжують її, все це викликано стресом від жахливої ДТП. І до цього часу в неї постійно проявляються емоційні спалахи, виникає дратівливість, збудливість, острах їздити транспортом, нездатність виконувати звичну для неї роботу, в результаті заподіяння шкоди її здоров'ю страждають також близькі люди, сім'я. Перебування в лікарні, біль від отриманих ушкоджень, проведена операція, безповоротна зміна її життя завдали їй значних моральних страждань. Посилаючись на вище викладене, позивачка просить стягнути з [PERSON] та ДП «Південна залізниця» в солідарному порядку моральну шкоду в розмірі 40 000 грн. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов визнає (а. с. 107). Представник відповідача Державного підприємства «Південна залізниця» Водяницький К. А., у режимі відеоконференції з Ленінського районного суду м. Харкова позов [PERSON] не визнав, надавши суду письмове заперечення на позовну заяву. Вказував, що не наведено жодного обґрунтованого розрахунку розміру моральної шкоди та не зазначено з оцінки яких саме фактів виходила позивачка при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, зміни в емоційному стані не зафіксовано, також не доведена вина у спричиненні моральної шкоди та не підтверджено сам факт наявності такої шкоди, не вказано, яка конкретно незаконна дія чи бездіяльність ДП «Південна залізниця» або її працівників заподіяла моральну шкоду позивачці. Також представник зазначає, що власником джерела підвищеної небезпеки - дизель-поїзда [NUMBER] є держава Україна, якою своєчасно вжиті необхідні заходи, направлені на недопущення настання негативних наслідків, зокрема моральної шкоди шляхом надання грошової допомоги всім потерпілим та постраждалим від ДТП. Окрім цього, ДП «Південна залізниця» не погоджується з доводами позивачки щодо того, що володільці джерел підвищеної небезпеки несуть солідарну відповідальність. Співвідношення дольового порядку відшкодування моральної шкоди потерпілим в зазначеному ДТП вже було встановлено судом апеляційної інстанції за результатами дослідження всіх наявних обставин у кримінальному провадженні (а. с. 95-97). Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був сповіщений про розгляд справи (а. с. 102). Про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи - ПрАТ Страхова компанія «Провідна» у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи (а. с. 100). Про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши позивачку [PERSON], представника ДП «Південна залізниця» Водяницького К. А., повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши їх в сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Згідно із вимогами ч. 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доведенню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін і інших осіб, які беруть у справі, виникає спір. Зі змісту вимог п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. У відповідності з ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. ч. 1-3, 5 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Зокрема, частиною 2 зазначеної статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до роз'яснень абз. 1 п. 3, абз. 1 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] в с. Вири Білопільського району Сумської області, що підтверджується її паспортом серії [NUMBER], виданого Білопільським РВ УМВС України в Сумській області 22 квітня 1998 року (а. с. 5-6). Вироком Білопільського районного суду Сумської області від 30 травня 2014 року [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки (а. с. 29-46). Вказаним вироком суду встановлено, що 04 лютого 2014 року о 14 год. 52 хв., [PERSON], керуючи технічно справним автомобілем марки СПВ 20 Рута СПГ д.н. [NUMBER], який належить приватному підприємцю [PERSON], слідуючи маршрутом "Суми - Ганнівка-Вирівська - Суми" при забороняючому показанні переїзної світлофорної сигналізації, коли світлова та звукова сигналізації працювали справно, при проїзді залізничного переїзду 22 км + 463 м (23 км) перегону Амбари - Вири Сумської дирекції залізничних перевезень ДП «Південна залізниця», розташованого в с. Вири Білопільського району Сумської області, порушив вимоги пункту 8.7.6 (а), пунктів 20.2, 20.3 та 20.5 (в, ґ) Правил дорожнього руху України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року. Так, [PERSON], під'їжджаючи до залізничного переїзду, не зважаючи на дорожні знаки, сигнали звукової та світлової сигналізації, не переконався в тому, що до переїзду не наближається поїзд і, зневажаючи на те, що увімкнено заборонений сигнал світлофора та звуковий сигнал і до переїзду в межах видимості наближається поїзд, не вжив заходів, спрямованих на зупинку керованого ним транспортного засобу та виїхав на залізничний переїзд в той час, коли до переїзду зі швидкістю 82 км/год наближався дизель - поїзд [NUMBER], сполученням Харків - Ворожба. Внаслідок порушення [PERSON] Правил дорожнього руху України, при виїзді автомобіля марки СПВ 20 Рута СПГ д.н. [NUMBER] на залізничний переїзд, сталося зіткнення вказаного транспортного засобу та дизель - поїзда [NUMBER], сполученням Харків - Ворожба. В результаті дорожньо-транспортної пригоди 12 пасажирів автомобіля отримали тілесні ушкодження не сумісні з життям, від яких померли на місці події, а інші 6 пасажирів, серед яких була [PERSON], [INFO], отримали різного ступеню тілесні ушкодження. Відповідно висновку судово-медичної експертизи № 196 від 12 лютого 2014 року [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми грудної клітини, забиття, гематоми грудної клітини; забиття, міжм'язової гематоми лівого стегна; забійно-рваної рани в області гребеня правої клубової кістки, садна голови. Тілесні ушкодження в області лівого стегна, в області грудної клітки, рани правої повздовжньої області кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров'я. Садно голови кваліфікується як легке тілесне ушкодження. Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 25 вересня 2014 року вирок Білопільського районного суду Сумської області від 30 травня 2014 року відносно [PERSON] змінено в частині вирішення цивільних позовів (а. с. 16-20). Разом з цим, судом встановлено, що [PERSON] звернулась до ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» із заявою про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю потерпілої особи внаслідок ДТП, що мало місце 04 лютого 2014 року. Згідно відповіді від 26 листопада 2014 року за № 17-05/17533 ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» прийняла рішення про відшкодування часткових витрат в сумі 14 386 грн. 86 коп., з яких: 238 грн. 18 коп. - витрати за квитки, 13 463 грн. 59 коп. - витрати, пов'язані із тимчасовою втратою працездатності та 685 грн. 09 коп. - моральна шкода. В іншій частині відшкодування шкоди відмовлено. Зі змісту виписки з історії хвороби № 955 стаціонарного хворого [PERSON], виданої Сумською обласною клінічною лікарнею вбачається, що останній проведено стаціонарне лікування в період часу з 04 лютого 2014 року по 11 березня 2014 року. Крім того зазначено, що 14.02.2014 року [PERSON] надано консультацію психотерапевту (а. с. 12-13). Також, згідно виписки з історії хвороби № 5945 стаціонарного хворого, виданої Сумською обласною клінічною лікарнею, [PERSON] знаходилась повторно на стаціонарному лікуванні у період часу з 09 квітня 2014 року по 24 квітня 2014 року (а. с. 14). З виписного епікризу з медичної картки № 4438 вбачається, що [PERSON] перебувала на лікуванні в профспілковому санаторії «Хмільник» (а. с. 15). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілими особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року). За моральну шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 р.). При вирішенні даного питання, вироком суду було встановлено, що між ФОП [PERSON] та [PERSON] був укладений трудовий договір, і саме під час виконання трудових обов'язків [PERSON] допустив порушення Правил дорожнього руху України, вчинивши ДТП, внаслідок якого загинуло 12 осіб та 6 осіб отримали різного ступеню тілесні ушкодження. Оскільки [PERSON] дорожньо-транспортну пригоду скоїв під час знаходження в трудових відносинах з ФОП [PERSON], отже вона є належним відповідачем по цивільному позову про відшкодування шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Тобто роботодавець - [PERSON] несе відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, так як порушення, якого припустився працівник [PERSON], завдало потерпілим майнової та моральної шкоди. Верховний Суд України 06 листопада 2013 року на засіданні Судової палати у цивільних справах розглянув справу № 6-108цс13, предметом якої був спір щодо відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Згідно правової позиції Верховного Суду України при розгляді 06 листопада 2013 року на засіданні Судової палати у цивільних справах справи №6-108цс13, предметом якої був спір щодо відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до аналізу норм статей 1167, 1172, 1187, 1188 Цивільного кодексу України шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Крім цього, Верховний Суд України відзначив, що положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Так, як автомобіль СПВ 20 Рута СПГ р.н. [NUMBER] належить на праві власності [PERSON], яка зареєстрована як фізична особа - підприємець, серед видів діяльності якої зазначено Код КВЕД 49.31 Пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення (основний) - [PERSON] є особою, яка володіє даним автомобілем на належній правовій підставі в розумінні ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Також, [PERSON] є перевізником і відповідно до статті 928 ЦК України відповідальність перевізника за шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю пасажира, визначається відповідно до глави 82 цього Кодексу, якщо договором або законом не встановлена відповідальність перевізника без вини. В той же час суд не погоджується про встановлення солідарної відповідальності перед позивачкою володільцями кількох джерел підвищеної небезпеки - ДП «Південна залізниця» та [PERSON] внаслідок зіткнення яких було завдано шкоди іншим особам виходячи з наступного. За змістом ч. 2 ст. 1188 ЦК України обов'язок по відшкодуванню шкоди, завданої іншим особам (які не є власниками або володільцями транспортного засобу, наприклад, пасажир транспортного засобу) покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Крім того, пунктом 8 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", судам роз'яснено, що спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному із володільців із вини іншого - відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців - у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування. За змістом абз. 1 п. 4 вищевказаної Постанови визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Отже, оскільки внаслідок зіткнення двох транспортних засобів - джерел підвищеної небезпеки (автобуса і потяга) загинуло 12 потерпілих та отримало різного ступеню ушкодження 6 потерпілих, які були пасажирами автобуса, то володільці цих джерел підвищеної небезпеки несуть відповідальність перед цивільними позивачами. Державне підприємство "Південна залізниця" є власником одного із джерел підвищеної небезпеки, а саме: дизель-поїзда [NUMBER] ([NUMBER]) сполученням Харків - Ворожба і відповідно до ч. 2 ст. 1188 ЦК України повинно відшкодувати заподіяну шкоду незалежно від наявності вини, оскільки шкоду завдано іншим особам - пасажирам. Таким чином, на підставі наведених вище норм законодавства, цивільно-правову відповідальність за шкоду перед потерпілою повинні нести, як [PERSON], так і ДП "Південна залізниця". Виходячи з викладеного, Апеляційний суд Сумської області врахувавши конкретні обставини справи, а саме те, що винним у дорожньо-транспортній пригоді 04 лютого 2014 року визнано водія маршрутного таксі [PERSON], який створив небезпеку для руху автомобіля та дизель-поїзда, та який згідно висновків експертиз мав технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді, а також виходячи з вимог ч. 2 ст. 1188 ЦК України, визначив в процентному відношенні розмір відшкодування потерпілим - [PERSON] та ДП «Південною залізницею» у розмірі 90 % та 10 % відповідно, встановивши дольовий порядок відшкодування моральної шкоди потерпілим в зазначеному співвідношенні. Суд вважає безпідставними посилання представників ДП «Південна залізниця» на те, що вимоги позивачки суперечать принципу справедливості, оскільки урядом вже були виділені кошти для надання допомоги постраждалим та сім'ям осіб, які загинули внаслідок вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди, а тому сума виплат повинна бути зменшена, оскільки вказані кошти отримані потерпілими як добровільна та безоплатна допомога від держави, пов'язана з настанням тяжких наслідків в результаті ДТП, а не як відшкодування завданої шкоди ( компенсації). Згідно положень п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягає наявність такої шкоди, протиправність діяння того, хто її спричинив, причинність зв'язку між шкодою та противоправними діями винного. В судовому засіданні доведено, що позивачці [PERSON] завдана моральна шкода, яких вона зазнала у дорожньо-транспортній пригоді та безумовно призвела до душевних страждань, порушила звичайний спосіб життя останньої. Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивачка, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), значні тяжкі зміни життєвих зв'язків позивачки. На підставі викладеного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи обставини справи, а також те, що моральну шкоду не можливо відшкодувати у повному обсязі, так як немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, суд вважає за необхідне позов задовольнити і стягнути в дольовому порядку із [PERSON] та ДП «Південна залізниця» на користь [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди 36 000 грн. та 4 000 грн. відповідно. Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з [PERSON] та ДП «Південна зілізниця» на користь позивачки 219 грн. 24 коп. та 24 грн. 36 коп. судового збору відповідно. На підставі викладеного,

Outcome: partial