Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

09.07.2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ПРОВІТА", треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] про захист прав споживачів, стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди у сумі 19 764,80 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає те, що між [PERSON], який є власником автомобіля КАМАЗ, реєстраційний номер [NUMBER], та страховою компанією "Провіта" укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АА/7103347). 18.03.2012 року [PERSON], який керував вищевказаним автомобілем, скоїв наїзд на автомобіль Хюндай, реєстраційний номер [NUMBER], що був під керуванням позивача, чим завдав йому майнової шкоди на суму 9 264,80 грн., таким чином настав страховий випадок. У встановлений договором страхування термін, позивач звернувся в страхову компанію, для одержання страхового відшкодування за пошкоджений автомобіль, так як він діє на підставі генеральної довіреності від 19 липня 2008 року виданої третьою особою у справі - [PERSON] з питань розпорядження автомобілем. Проте в порушення зобов'язання за договором страхова компанія "Провіта", своїх обов'язків не виконує, порушуючи права споживача та завдаючи йому матеріальної шкоди у сумі 9764,80 грн. та моральної шкоди у сумі 10 000, 00 грн. Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.11.2013 року позов було частково задоволено. 04.03.2014 р. до суду надійшла заява ТДВ Страхова компанія "Провіта" про перегляд заочного рішення, за результатами розгляду якої ухвалою суду від 13.03.2014 року вказана заява про перегляд заочного рішення була задоволена, заочне рішення від 25.11.2013 року - скасовано, справа призначена до розгляду в загальному порядку. Позивач про дату, час та місце слухання справи був належним чином повідомлений, до суду не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, з урахуванням доводів, зазначених у заяві про перегляд заочного рішення. Треті особи у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового засідання була повідомлені належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як встановлено в судому засіданні та підтверджено матеріалами справи, 18.03.2012 року [PERSON], який керував вищевказаним автомобілем, скоїв наїзд на автомобіль Хюндай, реєстраційний номер [NUMBER], що був під керуванням позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Так, постановою апеляціного суду Дніпропетровської області від 06.08.2012 у справі № 33/490/66312 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 124 КУпАП, оскільки встановлено , що [PERSON], водій вантажівки, не переконався, що своїми діями він нікому з учасників дорожнього руху не створює небезпеку, що дотримано не було і перебуває у причинному зв'язку із настанням ДТП. Відповідальність [PERSON] як володільця транспортного засобу автомобіля КАМАЗ, реєстраційний номер [NUMBER], власником якого є [PERSON], застрахована згідно полісу обов'язкового страхування правової відповідальності власників транспортних засобів перед третіми особами, поліс №АА/7103347 від 26.12.2011 р. із товариством з додатковою відповідальністю "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ПРОВІТА" (а.с.5). Із доводів відповідача, викладених у заяві ТДВ"СК "ПРОВІТА" про перегляд заочного рішення, вих. № 109 від 26.02.2014 р., випливає, що відповідач визнач позов частково у сумі 5 256,16 грн. (а.с.45-48), зважаючи на пошкодження автомобіля позивача, спричинені саме страховим випадком, без урахування вартості вітрового скла та його ущільнювача, пошкодження якого не пов'язане із ДТП від 18.03.2012 р. Зазначає, що сума франшизи (1000 грн.) не відшкодовується відповідачем, а витрати на проведення авто технічної експертизи складають не 500, а 400 грн. Також вважає, що позивачем не доведено характер та обсяг страждань, яких він зазнав, та законних підстав для стягнення із відповідача моральної шкоди немає. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", Законом України "Про страхування" та Цивільним кодексом України, а також постановою пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди". Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є зокрема діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1188 ЦК України визначений порядок відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок взаємодії декількох джерел підвищеної небезпеки, відповідно до якого шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з п. 4 Постанови пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року зі змінами та доповненнями "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміються юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших (договору оренди, довіреності тощо). Судом встановлено, що дорожньо-транспортна пригода відбулася із вини [PERSON], який керував автомобілем КАМАЗ, реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. За ст.978 ЦК України, предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Згідно ст. 979 ЦК України, договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). Відповідно до ст. 985 ЦК України, страхувальник має право укласти із страховиком договір на користь третьої особи, якій страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату у разі досягнення нею певного віку або настання іншого страхового випадку. Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальним у сфері страхування цивільно-правової відповідальності, яка здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників шляхом здійснення такого відшкодування страховиком при настанні страхового випадку. Нормами ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно із ст.6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування", страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. За приписами ст. 990 Цивільного кодексу України, ст. 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Із заявою про виплату страхового відшкодування позивач звертався до ТДВ «СК «Провіта» 21.03.2012 р. (а.с. 45). Враховуючи, що вартість матеріального збитку, нанесеного позивачу в наслідок ДТП, тобто вартість відновлювального ремонту автомобіля розрахована у сумі 9 264, 80 грн., при цьому позивачем не доведено наявність спричинення факту пошкодження вітрового скла даним ДТП, дана сума зменшується на вартість вітрового скла (3559, 50 грн.) та 672 грн. вартості ущільнювача вітрового скла (а.с.13). Суд враховує, що ані у заяві позивача до відповідача від 21.03.2012 р. (а.с.45) ані та довідці ДАІ ДМС (а.с.46) не йдеться про пошкодження вітрового скла. Згідно зі п. 37.5 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страхувальником або особою, відповідальність якої застрахована, потерпілому має бути компенсована сума франшизи у повному обсязі одночасно з виплатою страховиком страхового відшкодування. Відповідно до зазначеного позивач не довів наявність підстав для стягнення з відповідача згідно умов полісу №АА/7103347 франшизи - 1000,00 гривень, тому страхове відшкодування на користь позивача мало складати 5033,30 гривень. Сума матеріальної шкоди з урахуванням фізичного зносу автомобіля Хюндай Н-200 підтверджується висновком експерта - авто товарознавчого дослідження №063, складеного приватним підприємцем [PERSON] 20.03.2012 року, витрати на вказане обстеження склали 500 грн., а не 400 грн., як стверджує відповідач, що підтверджується оригіналом квитанції про сплату послуг експерта (а.с. 73). Згідно зі ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача збитки, завдані останньому внаслідок невиплати коштів. Також позивач стверджує, що йому була заподіяна моральна шкода, яка полягає у спричиненні незручностей, порушенні звиклого способу життя, погіршення самопочуття, порушенні сну, яких він зазнав у зв'язку з невиплатою коштів відповідачем. Спричинену моральну шкоду позивач оцінює у сумі 10 000 грн. Підстав для стягнення з ТДВ "СК "Провіта" моральної шкоди суд не знаходить, оскільки відповідно до ст. 26-1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю, а наявність такої шкоди позивачем не доведено. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Ч.3 ст.23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Таким чином, суд вбачає підстави для часткового задоволення позову та стягнення на користь позивача з відповідача коштів у сумі 5533,30 грн. На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial