Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

В січні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 2000 року працював у Фонді соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, тривалий час займав керівні посади, зокрема з 2002 по 2011 роки був заступником директора. 29 грудня 2017 року його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення позивач вважає незаконним, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом. На обґрунтування незаконності звільнення посилався на те, що він не був персонально попереджений про зміни в організації виробництва і праці. Зі змістом наказу №603 «Про зміни в організації виробництва і праці» було повідомлено одночасно усіх працівників. Письмових персональних повідомлень про заплановане вивільнення він не отримував, в той час, коли тимчасово відсутні на роботі працівники отримували попередження про зміни в організації виробництва і праці персонально поштою. Вказував, що одночасно з попередженням про звільнення роботодавець зобов'язаний був запропонувати йому іншу роботу на цьому ж підприємстві. Водночас, відповідач не виконав свого обов'язку щодо працевлаштування позивача, чим допустився порушень під час його звільнення. У позовній заяві позивач також вказував на те, що впродовж роботи сумлінно виконував покладені на нього обов'язки, жодного разу не притягувалася до дисциплінарної відповідальності, навпаки, мав нагороди за особливі досягнення, нагороджувався почесними грамотами Фонду за вагомий внесок у вирішенні питань соціального захисту населення.. Крім того, як на підставу для визнання свого звільнення незаконним, посилався на те, що мав переважне право на залишення на роботі, оскільки порівняно з іншими працівниками мав більш високу кваліфікацію та продуктивність праці, в тому числі обіймав керівну посаду, з вересня 2002 по травень 2011 року працював заступником директора Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Посилався також на те, що його було звільнено з посади за 8 місяців до досягнення ним пенсійного віку, що є неприпустимим в силу вимог ст. 42 КЗпП України. У зв'язку з допущеними роботодавцем при звільненні порушеннями, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд визнати незаконним та скасувати наказ від 22 грудня 2017 року №1010 про звільнення [PERSON] з посади заступника директора Департаменту фінансово-економічної діяльності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 29 грудня 2017, поновити його на роботі на раніше займаній посаді з 30.12.2017, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.12.2017 по дату ухвалення судового рішення з розрахунку середньоденної заробітної плати 2058,01 грн. Також просив стягнути з відповідача на свою користь 7000 грн. витрат на правову допомогу. Ухвалою від 5 березня 2018 року відповідача - Виконавчу дирекції Фонду соціального страхування України було замінено на належного відповідача - Фонд соціального страхування України. Ухвалою суду від 18 вересня 2018 року судом залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, колишнього директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України [PERSON]. У судових засіданнях позивач та його представник позовні вимоги підтримували з підстав, наведених у позовній заяві. Просили визнати незаконним звільнення [PERSON] з тих підстав, що Наказ №603 «Про зміни в організації виробництва і праці» не містив посилання на майбутнє звільнення працівників, позивачу могли бути запропоновані вакантні посади у Фонді, які були вакантними впродовж двох місяців перед його звільненням, відповідач не врахував стаж роботи позивача у Фонді, не отримав згоду профспілкового органу на його звільнення, не врахував вік позивача та доцільність виходу на пенсію із займаної посади через 8 місяців, залишив поза увагою високі досягнення та нагороди позивача. Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що з 01 січня 2018 року відбулись зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності та штату працівників, у зв'язку з чим [PERSON] звільнено з роботи. Про заплановане скорочення [PERSON] був повідомлена своєчасно та у встановленому законом порядку. Іншу роботу позивачу запропоновано не було, позаяк були відсутні вакантні посади, які б відповідали його кваліфікації. Згода профспілкового органу на звільнення [PERSON] не вимагалась, оскільки він не був членом профспілки. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні висловив позицію про те, що звільнення [PERSON] відбулося з дотриманням чинного законодавства та підстав для задоволення позову не має. Зокрема, пояснив суду, що [PERSON] в силу займаної ним посади приймав участь у плануванні бюджету Фонду у зв'язку із запланованим скороченням працівників Фонду. При цьому, будучи обізнаним про усі постанови Фонду, [PERSON] як ніхто інший усвідомлював те, що його посаду буде скорочено, що спростовує посилання [PERSON] на ті обставини, що його не було повідомлено про майбутнє скорочення. Вказував, що ним як керівником Дирекції розглядалася можливість запропонувати [PERSON] одну з 6 вакантних посад у Фонді, однак за своєю кваліфікацією інженера системотехніка, здобутою в Київському інженерно-будівельному інституті, [PERSON] не відповідав вимогам до таких посад, у зв'язку з чим такі вакантні посади йому не пропонувалися. Пропонування посади заступника директора Виконавчої дирекції Фонду не входило до повноважень [PERSON], оскільки на дану посаду могла бути призначена особа лише Правлінням Фонду. Щодо посади головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційного забезпечення виконавчої дирекції Фонду, на яку претендував [PERSON], третя особа пояснив, що отримував зауваження від керівників центральних органів виконавчого влади щодо низького рівня організації семінарів, нарад, прес-конференцій у Фонді, що стало підставою для встановлення кваліфікаційних вимог до особи, яка обійматиме посаду головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційного забезпечення виконавчої дирекції Фонду. Таким вимогам [PERSON] не відповідав. Зважаючи на відсутність рівних умов продуктивності праці і кваліфікації, до [PERSON] не застосовні положення КЗпП України про переважне право залишення на роботі. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представників відповідача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що з березня 2000 року [PERSON] розпочав свою роботу на різних посадах у Виконавчій Дирекції Фонду соціального страхування України. В період з червня 2011 року по липень 2012 року працював на посаді заступника керівника управління з питань соціального діалогу та соціального страхування в Федерації професійних спілок України. 3 липня 2012 року [PERSON] призначено на посаду начальника управління з питань доходів та бюджету Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. 01.11.2012 [PERSON] переведено на посаду начальника управління планування та виконання бюджету Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а 20.08.2013 на посаду начальника управління планування та виконання бюджету головного фінансового управління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. 31.07.2017 [PERSON] звільнено з даної посади у зв'язку з переведенням у Виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України, а 01.08.2017 прийнято на посаду заступника директора департаменту фінансово-економічної діяльності Виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України. Наказом директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України [PERSON] від 22 грудня 2017 року №1010 [PERSON] з 29 грудня 2017 року було звільнено з роботи з посади заступника директора департаменту фінансово-економічної діяльності Виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України (а.с. 20-28, 16). Своє звільнення [PERSON] вважає незаконним, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом. Вирішуючи питання, чи було дотримано процедуру звільнення працівника [PERSON], суд виходить з такого. Частиною 2 ст. 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" передбачено, що безпосереднє управління Фондом соціального страхування України здійснюють його правління та виконавча дирекція. До повноважень правління Фонду соціального страхування України віднесено затвердження структури органів Фонду, граничної чисельності працівників, схем їх посадових окладів, видатків на адміністративно-господарські витрати Фонду (п. 8 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування"). На виконання зазначених повноважень правлінням Фонду соціального страхування України прийнято постанову №47 "Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» від 12 вересня 2017 року, постанову №50 "Про затвердження структури органів Фонду» від 10 жовтня 2017 року, постанову №51 «Про затвердження схеми посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів» від 10 жовтня 2017 року, постанову №52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України» від 19 жовтня 2017 року. Судом встановлено, що відповідно до штатного розпису, затвердженого 20.07.2017, у виконавчій дирекції фонду передбачалося 267 штатних одиниць. Постановою правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року №47 "Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України" з 1 січня 2018 року затверджено граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - 188 штатних одиниць. Постановою правління Фонду від 10.10.2017 №50 «Про затвердження структури органів Фонду» затверджено та введено в дію з 01.01.2018 структуру виконавчої дирекції Фонду (Додаток 2 до постанови правління №50). 31 жовтня 2017 року затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 1 січня 2018 року у кількості 188 штатних одиниць. Відповідно до постанови від 10.10.2017 №50 та затвердженої структури Виконавчої дирекції Фонду з 1 січня 2018 року у відповідача ліквідовані департамент фінансово-економічної діяльності з чисельністю 18 одиниць та департамент бухгалтерського обліку та консолідованої звітності з чисельністю 22 штатні одиниці, та створено новий департамент фінансово-економічної діяльності, бухгалтерського обліку та консолідованої звітності з граничною чисельністю 29 штатних одиниць. Наведені дані свідчать про те, що у відповідача дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності та штату працівників, в результаті яких [PERSON] з 29 грудня 2017 року було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій, тощо. Зі змісту норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. За приписами ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Пунктом 2.2. постанови правління Фонду від 10.10.2017 №50 виконавчу дирекцію Фонду зобов'язано провести з дотриманням вимог чинного законодавства України організаційні заходи з приведення структури виконавчої дирекції Фонду у відповідність до Додатку 2 до цієї постанови, в тому числі попередити працівників виконавчої дирекції Фонду про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, звільнення тощо. Так, на виконання постанов Правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 №47, від 10 жовтня 2017 року №50, 51, 52, наказом №603 директора виконавчої дирекції Фонду «Про зміни в організації виробництва і праці» від 26 жовтня 2017 року прийняте рішення до 1 листопада 2017 року провести персональне попередження всіх працівників виконавчої дирекції Фонду про зміни в організації виробництва і праці, а також про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням з 1 січня 2018 року чисельності і штату працівників виконавчої дирекції. На виконання даного наказу 26 та 27 жовтня 2017 року працівників виконавчої дирекції Фонду під особистий підпис було попереджено про зміни в організації виробництва і праці з 1 січня 2018 року. Оформлення повідомлення про зміни в організації виробництва і праці відбувалося шляхом проставлення особистого підпису працівниками у відповідній графі навпроти свого прізвища та назви посади відповідного структурного підрозділу Виконавчої дирекції Фонду. У зв'язку зі скороченням штату працівників Виконавча дирекція Фонду соціального страхування України попередила [PERSON] про наступне вивільнення 26 жовтня 2017 року, що засвідчено його особистим підписом (а. с. 121). Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України). Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Верховний Суд України, розглянувши цивільну справу №6-40цс15, сформулював правову позицію, згідно з якою власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явились на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. У судовому засіданні було встановлено, що в період з 26 жовтня 2017 року (дата попередження позивача про наступне вивільнення) до 29 грудня 2017 року (день звільнення з роботи [PERSON].) у штаті відповідача були вакантними сім посад (довідка від 19.02.2018 №79-07). При цьому, за твердження позивача, йому могла бути запропонована посада головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи Виконавчої дирекції Фонду або ж посада заступника директора виконавчої дирекції Фонду. Разом з тим, як вбачається з посадової інструкції головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи на вказану посаду призначається особа з повною вищою освітою за спеціальністю «Адміністративний менеджмент», «Менеджмент», «Менеджмент організацій» за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста та стажем роботи за фахом не менше 2 років. При цьому [PERSON] мав вищу освіту за кваліфікацією інженера системотехніка, здобуту в Київському інженерно-будівельному інституті, та не мав необхідної кваліфікації в галузі менеджменту. На посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду відповідно до ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» призначається особа Правлінням Фонду, тобто відповідач взагалі не наділений повноваженнями призначення працівника на таку посаду. За таких обставин, посади, які на переконання позивача повинні були бути йому запропоновані протягом 2 місяців з моменту попередження про зміни в організації праці, в дійсності не могли бути запропоновані позивачу через відсутність необхідного кваліфікаційного рівня. Що стосується переважного права на залишення на роботі, слід зазначити наступне. За приписами ч. 1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Отже, при вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України. За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду (такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловлені Верховним Судом у постанові від 16 січня 2018 року у справі №519/161/16-ц). Враховуючи відсутність працівників, які продовжували б роботу на такій же посаді, відсутні підстави для оцінки переважного права позивача щодо його стажу роботу та з огляду на те, що йому залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого він має право на отримання пенсійних виплат. Згідно з нормою ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Разом з тим встановлено, що відповідач отримав згоду на звільнення [PERSON] від виборного органу первинної профспілкової організації, що підтверджується згодою Ради Професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 22.12.2017№01-02 та переліком згідно додатку (а.с.122-123). За таких обставин, доводи позивача про незаконність його звільнення не знайшли свого доведення в матеріалах справи, а відтак, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволенні судом. Такого висновку суду не спростовують твердження представника позивача про те, що [PERSON] не було повідомлено про майбутнє звільнення, а 26.10.2017 року він ставив свій підпис у табличках, які не можливо було ідентифікувати як Додаток до наказу №603 «Про зміни в організації виробництва і праці» від 26 жовтня 2017 року. По-перше, законодавством не встановлено форму оформлення попередження працівників про наступне вивільнення. Попередження має бути зроблено у такий спосіб, щоб у разі спору, роботодавець міг документально підтвердити факт попередження особи під її особистий підпис. По-друге, в силу займаної посади, [PERSON] безпосередньо приймав участь у плануванні бюджету Фонду у зв'язку із запланованим скороченням працівників Фонду, а відтак виключається ситуація про його необізнаність про майбутнє скорочення. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на рахунок держави, а витрати на правову допомогу не компенсуються відповідачем у зв'язку з відмовою у задоволенні позову. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 21, 40, 42, 43, 49-2 Кодексу законів про працю України, та,

Outcome: dismissed