Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

Позивач за первісним позовом звернувся до суду посилаючись на те, що 24.06.2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 01340/RX, відповідно якого надав останньому кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в сумі 109 851 доларів США з яких на споживчі потреби 97 000 доларів США, а 12 851 доларів США на виплату страхових платежів зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 11, 9 % річних, строком до 23.06.2023 року. В якості забезпечення належного виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ВАТ «Морський транспортний банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 24.06.2008 року згідно якого останній передав в іпотеку житловий будинок за адресою м. Херсон, [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0, 0439 га, яка знаходиться за тією ж адресою. Відповідач [PERSON] зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В порушення умов кредитного договору відповідач [PERSON] свої зобов'язання не виконав у зв'язку з чим станом на 03.04.2013 року існує заборгованість за кредитним договором в сумі 91 647, 29 доларів США та 59 441, 22 грн. В зв'язку з чим, позивач за первісним позовом просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість по кредитному договору в сумі 91 647, 29 доларів США та 59 441, 22 грн. в тому числі за рахунок звернення на предмет іпотеки, яка складається з житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою [ADDRESS], а також судові витрати. [PERSON] подав зустрічну позовну заяву, в якій зазначив, що за вищевказаним кредитним договором 24.06.2008 року між [PERSON], що діяла на підстав довіреності від імені [PERSON], [INFO], що діє як майновий поручитель [PERSON], далі іменований (іпотекодавець) діючи на підставі особистого волевиявлення з однієї сторони та ВАТ «Морський транспортний банк», далі (іпотекодержатель) було укладено іпотечний договір згідно якого позивач за зустрічним позовом передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою [ADDRESS]. Проте вказаний іпотечний договір ним не укладався, в цей час його взагалі не було на території України, він не знав, що від його імені укладається будь-який договір, довірена особа [PERSON] не була наділена повноваженнями які дають їй право на передачу його майна в іпотеку та вважає, що під час укладення даного правочину довірена особа перевищила свої повноваження і діяла не в його інтересах, а у власних. У зв'язку з чим, просив суд визнати недійсною довіреність від 19.06.2007 року з моменту укладення іпотечного договору та визнати недійсним іпотечний договір від 24.06.2008 року з моменту його укладення. Представник ПАТ «Марфін Банк» на адресу суду надав заяву про зменшення позовних вимог в частині стягнення пені, розрахувавши її за один рік, як передбачено ЦК України та просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість по кредитному договору в сумі 91 647, 29 доларів США та 27 279, 07 грн. в тому числі за рахунок звернення на предмет іпотеки, яка складається з житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою [ADDRESS], а також судові витрати. В судовому засіданні представник ПАТ «Марфін Банк» підтримав заявлені позовні вимоги по первісному позову, просив їх задовольнити у повному обсязі. Вимоги за зустрічним позовом не визнав, вважав їх не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом вимоги по первісному позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не визнала, на задоволенні зустрічного позову наполягала. Адвокат відповідача [PERSON] в судовому засіданні первісний позов визнала частково, а саме просила стягнути суму заборгованості за кредитним договором згідно висновку додаткової судової економічної експертизи. Зустрічний позов визнала у повному обсязі, проти його задоволення не заперечувала. Треті особи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно кредитного договору № 01340/RX від 24.06.2008 року укладеному між ВАТ «Морський транспортний банк» та [PERSON], банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний/картковий рахунок позичальника № [NUMBER] у банку з 24.06.2008 року і терміном погашення по 23.06.2023 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у сумі 109 851 доларів США на наступні цілі: на споживчі потреби у сумі 97 000 доларів США, а також у сумі 12 851 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 11, 9 % річних за фактичний період користування кредитом. Згідно іпотечного договору від 24.06.2008 року [PERSON], що діє на підставі довіреності від імені [PERSON], що діє як майновий поручитель [PERSON] з однієї сторони та ВАТ «Морський транспортний банк» з іншої сторони, передала в іпотеку належне на праві власності [PERSON] наступне майно, а саме житловий будинок загальною площею 55 кв.м. та жилою площею 29, 7 кв.м. з господарчими та побутовими будівлями та земельну ділянку загальною площею 0, 0439 га, за адресою [ADDRESS]. Як вбачається із нотаріально посвідченої довіреності від 19.06.2007 року, виданої [PERSON], останній уповноважує [PERSON] та [PERSON] вчиняти будь-які юридично значимі дії стосовно управління та розпорядження всім його майном. Житловий будинок, який розташований за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 22.10.2003 року. Земельна ділянка, загальною площею 0, 0439 га, за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.05.2008 року, що також підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 938190. Згідно паспорту моряка, [PERSON] в період часу з 28.02.2008 року по вересень 2008 року перебував поза межами України. Довіреністю від 24.06.2008 року [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатися відкритим на його ім'я у ВАТ «Морський транспортний банк» поточним рахунком, що також підтверджується карткою із зразками підписів. Відповідно до висновку № 44 додаткової судової економічної експертизи від 27.01.2015 року експертом встановлено, що реальний розмір заборгованості (тіло, відсотки, пеня) за кредитним договором № 01340/RX від 24.06.2008 року з урахуванням реально виданих коштів позичальнику [PERSON] та з урахуванням сплачених останнім платежів становить 43 989, 41 доларів США, із яких: тіло кредиту - 24 706, 40 доларів США; відсотки за користування кредитними коштами - 2 588, 90 доларів США; пеня - 16 694, 11 доларів США. Пунктом 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5 передбачено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055). При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Згідно ст. 237 ЦК України представництво є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Статтею 244 ЦК України передбачено представництво за довіреністю. У відповідності до ст. 245 ЦК України передбачено наступне, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність що видається в порядку передоручення підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи. Нормою ч. 1 ст. 241 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дію, що свідчать про прийняття його до виконання. Відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 передбачено, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Довіреність, посвідчена 19.06.2007 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] та [PERSON], було видано для оформлення права власності на земельну ділянку, на якій розміщено домоволодіння, у той час як [PERSON] перебував у закордонному рейсі та не міг приймати участь у вирішенні вказаного питання. [PERSON], яка є матір'ю [PERSON] останнім часом дуже тяжко хворіла, вирішила переоформити право власності на земельну ділянку на свого сина [PERSON] Для вирішення вказаного питання щодо реєстрації права власності в належних інстанціях необхідна була присутність останнього. Оскільки [PERSON] перебував поза межами території України, представництво від свого імені він передав своїй дружині [PERSON] Після закінчення оформлення вказаних документів стосовно права власності на земельну ділянку, відмінити довіреність від 19.06.2007 року в нього не було можливості, у зв'язку із зайнятістю на роботі, а також не було підстав не довіряти своїй дружині [PERSON] як довіреній особі. На час укладення договору іпотеки від 24.06.2008 року, [PERSON] перебував за межами території України у закордонному рейсі, що підтверджується контрактом та посвідченням моряка з відповідними відмітками про перетин кордону, а також закордонним паспортом громадянина України, і взагалі не знав про те, що від його імені укладається вказаний договір. Довірена особа [PERSON] не була наділена повноваженнями про передачу майна, що належить [PERSON] на праві особистої приватної власності, в іпотеку чи заставу, вона під час укладення правочину - іпотечного договору, перевищила свої повноваження і діяла не в інтересах довірителя, а у власних інтересах. Вказане також підтверджується заявою [PERSON] від 18.10.2013 року. Намірів укладати іпотечний договір [PERSON] не мав, про що свідчить не прийняття останнім до виконання умов банку про додаткове підписання окремого договору поруки. Вказаний договір поруки банк зобов'язував його підписати на умові надання [PERSON] реструктуризації заборгованості за основним кредитним договором, від чого [PERSON] відмовився. Тобто дії [PERSON] не свідчать про прийняття правочину, так як відповідно до ст. 241 ЦК України, правочин вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Жодних дій з виконання вказаного іпотечного договору ним не вчинялося. Про існування вказаного іпотечного договору [PERSON] дізнався лише в 2012 році коли побачив вдома судову повістку з позовною заявою, а згідно п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Що стосується довіреності, виданої 24.06.2008 року [PERSON] на ім'я [PERSON] на розпорядження грошовими коштами які знаходяться на поточному рахунку, суд вважає що вона видана з порушенням норм цивільного законодавства, так як дані правовідносини виходять за межі побутових і тому підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, суд погоджується з доводами адвоката [PERSON] про те, що [PERSON] фактично брав частину грошових коштів, які були перераховані на його поточний рахунок, що узгоджується з висновком додаткової судової економічної експертизи та вважає за потрібне стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Марфін Банк» кредитну заборгованість в розмірі 43 989, 41 доларів США, яка складається з: тіло кредиту - 24 706, 40 доларів США; відсотки за користування кредитними коштами - 2 588, 90 доларів США; пеня - 16 694, 11 доларів США. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Щодо позовних вимог ПАТ «Марфін Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, на тій підставі, що відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Згідно ч. 4 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Як встановлено судом, кошти за кредитним договором № 01340/RX від 24.06.2008 року видавались в іноземній валюті на що банк мав відповідні дозволи; призначені для використання на споживчі потреби; нерухоме майно, яке передано в іпотеку, знаходиться за адресою [ADDRESS] загальною площею 54,8 кв.м., є єдиним та постійним місцем проживання відповідачів по первісному позову. Згідно п. 12 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «Марфін Банк» підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 3 441 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial