Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

У вересні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Андріяшівської сільської ради про визнання права на спадкове майно за заповітом з тих підстав, що [INFO] в селі Городківка помер [PERSON]. За своє життя [PERSON] розпорядився належним йому на праві власності майном, заповівши все своє майно [PERSON], про що свідчить заповіт, складений 19 жовтня 2012 року. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України позивач прийняла спадщину, подавши у шестимісячний строк заяву до Крижопільської районної державної нотаріальної контори. Оформити свої спадкові права як спадкоємець за заповітом на земельну ділянку, яка належала [PERSON] не може, так як втрачено оригінал державного акту. З цих причин звернулася з даним позовом до суду. Ухвалою Крижопільського районного суду від 26 листопада 2014 року залучено в якості співвідповідача спадкоємця першої черги за законом, доньку [PERSON], [PERSON]. 26 січня 2015 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою про визнання заповіту недійсним. Зазначала, що [INFO] помер її батько [PERSON]. 19 жовтня 2012 року на випадок своєї смерті він заповів все своє майно [PERSON] Вважає, що заповіт недійсний, так як складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а також вчинений під впливом тяжкої для [PERSON] обставини і на вкрай невигідних для нього умовах. Представник позивача - відповідача [PERSON], адвокат Лукавський І.А. позов про визнання права на спадкове майно за заповітом підтримав, а зустрічний позов не визнав. Представник відповідача Андріяшівської сільської ради позов про визнання права на спадкове майно за заповітом визнала, зустрічний позов не визнала. Відповідач - позивач, [PERSON], та її представник позов про визнання права на спадкове майно за заповітом не визнали, зустрічний позов про визнання заповіту недійсним підтримали, вказавши, що при складені та посвідчені заповіту [PERSON] секретарем виконкому Андріяшівської сільської ради не було встановлено особу [PERSON] та не визначено обсяг його цивільної дієздатності за паспортом, оскільки на той час він проживав в будинку-інтернаті для громадян похилого віку в селі Городківка і паспорт знаходився в адміністрації цього інтернату, не був встановлений психічний стан [PERSON], крім того, в заповіті не вказано ІПН [PERSON] та невірно вказано його місце проживання, заповіт складено не на бланку. Також, вважає, що заповіт вчинений [PERSON] під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, чим скористалася [PERSON] Третя особа - [PERSON] суду пояснила, що при складанні та посвідченні заповіту [PERSON] мав паспорт і те, що в заповіті не зазначено ІПН, не вважає, що порушила вимоги закону. Вислухавши пояснення сторін, представників сторін, третю особу, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 01 жовтня 2011 року по 14 березня 2014 року [PERSON], 1926 року народження перебував в стаціонарному відділенні Крижопільського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Крижопільського району Вінницької області, що стверджується особовою справою підопічного [PERSON]. Відповідно до Типового положення про територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) до складу територіального центру можуть входити структурні підрозділи, в тому числі і стаціонарне відділення для постійного або тимчасового проживання одиноких громадян похилого віку, інвалідів, хворих, які потребують постійного стороннього догляду. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що працює директором Крижопільського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Крижопільського району Вінницької області і [PERSON] був прийнятий до стаціонарного відділення, яке знаходиться у приміщенні Городківської дільничної лікарні в селі Городківка, як людина похилого віку і потребував стороннього догляду. Підопічні, які знаходяться в стаціонарному відділенні при собі зберігають паспорт та інші документи, а тому вільно ними розпоряджаються. Громадяни, які страждають будь-якими психічними розладами до стаціонарного відділення не можуть бути прийнятті. 19 жовтня 2012 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем виконкому Андріяшівської сільської ради Крижопільського району Вінницької області та зареєстрований в реєстрі за № 32, згідно якого заповідав все майно [PERSON]. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Згідно ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 37 Закону України "Про нотаріат" до нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів віднесено і посвідчення заповітів. Відповідно до ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. З положень ст. 202 та ст. 1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт, а також скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Відповідно до роз'яснень п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Як встановлено судом, при оформленні даного заповіту були дотримані вимоги до форми заповіту, а саме: заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт особисто підписаний заповідачем [PERSON] і при його складані та посвідченні дотримано таємницю заповіту, відповідно до ст. 1255 ЦК України. Даний заповіт, відповідно до вимог ст. 1251 ЦК України, було посвідчено секретарем виконкому Андріяшівської сільської ради Крижопільського району [PERSON], на яку розпорядженням № 2 від 18 січня 2012 року покладено обов'язки щодо вчинення нотаріальних дій. Дані обставини підтверджуються поясненнями [PERSON], яка пояснила суду, що на час складання заповіту [PERSON], вона також працювала секретарем виконкому Андріяшівської сільської ради. Для складання заповіту у 2012 році [PERSON] особисто прибув до сільської ради, де добровільно, без будь-якого примусу склав заповіт, тобто зробив особисте розпорядження відносно належного йому майна на випадок своєї смерті, вказавши спадкоємицею [PERSON]. При посвідченні заповіту було перевірено його дієздатність та роз'яснено наслідки заповіту і його право змінювати та скасовувати заповіт. Вказаний заповіт був підписаний [PERSON] особисто і при складанні даного заповіту була присутня вона та [PERSON] При цьому [PERSON] мав при собі паспорт і його особа була встановлена. Звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту [PERSON] від 19 жовтня 2012 року недійсним позивач зазначає таку його підставу недійсності як вчинення під впливом тяжкої обставини для померлого [PERSON], викликаної безпораднім станом [PERSON] та обіцянкою [PERSON] забрати його зі стаціонарного відділення додому. Тобто вказану на одну з загальних підстав недійсності правочинів. Згідно з ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", - правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Отже, визнання правочину недійсним можливе лише з підстав, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений внаслідок впливу тяжкої обставини є оспорюваним. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 223 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Водночас, особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (п. 23 постанови Пленуму ВСУ). Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом були надані рівні можливості сторонам процесу щодо надання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Беручи до уваги зазначене, суд вважає, що позов про визнання права на спадщину за заповітом підлягає задоволенню, а підстав для визнання заповіту недійсним не вбачається і зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Outcome: approved