Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення та вселення. Мотивуючи свої вимоги тим, що він одноособово на праві власності володіє однокімнатною квартирою [ADDRESS]. Його право власності зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна 07 липня 2012 року, це право також підтверджено рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2013 року, яке набуло чинності. До набуття ним права власності на вказане майно останнє належало [PERSON], який володів квартирою на підставі Свідоцтва про право власності, зареєстрованого в КМБТІ від 15 березня 2012 року. Вказану квартиру [PERSON] придбав з прилюдних торгів щодо реалізації предмету іпотеки, власником якої була [PERSON] Оскільки [PERSON] не міг повноцінно користуватися придбаним майно з підстав чинення перешкод попереднім власником - [PERSON], яка не допускала його до квартири, останній продав квартиру йому. Наразі він як законний власник квартири, також як і [PERSON] у свій час, не може потрапити до житла, оскільки в ньому проживає відповідачка з членами її родини, тим самим чинить йому перешкоди в повноцінному користуванні житлом, що є протиправною поведінкою з боку відповідача, у зв»язку з чим просить його вселити. Вважає, що з часу державної реєстрації його права власності на спірну квартиру, відповідачка як колишня його власниця, втратила право користування цим житлом та підлягає примусовому виселенню. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 14 листопада 2013 року (а.с.3), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити: визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та виселити її; а його вселити у вказану квартиру. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з"явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, телеграмою (а.с.33, 34, 36-37, 67, 68, 69). За таких підстав судом відповідно до положень статті 224 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за згодою позивача. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON], діюча на підставі довіреності від 10 червня 2013 року (а.с.22), позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити уцілому. Посилаючись на те, що позивач як законний власник квартири наділений правом вимагати усунення перешкод в користуванні його майном. Вислухавши пояснення позивача, третьої особи, вивчивши письмові заперечення проти позову відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що позивач одноособово на праві власності володіє квартирою [ADDRESS]. Його право власності зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна 07 липня 2012 року, це право також підтверджено рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2013 року, яке набуло чинності (а.с.56-57, 58-59). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До набуття позивачем права власності на вказане майно останнє належало [PERSON], який володів квартирою на підставі Свідоцтва про право власності, зареєстрованого в КМБТІ від 15 березня 2012 року. Вказану квартиру [PERSON] придбав з прилюдних торгів 17 листопада 2011 року з реалізації предмету іпотеки, власником якої була [PERSON] Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно довідки форми № 3 у вказаній квартирі зареєстрований [PERSON], як колишній власник (а.с.6); позивач не є його зареєстрованим мешканцем. Сторони не перебувають та не перебували у родинних відносинах, згідно вчинених правочинів позивач є дійсним власником квартири, а відповідачка - колишнім (а.с.4). Наразі позивач як законний власник квартири не може потрапити до житла, оскільки в ньому проживає відповідачка з членами її родини, тим самим чинить йому перешкоди в повноцінному користуванні житлом, що є протиправною поведінкою з боку відповідача. Суд вважає, що з часу державної реєстрації права власності нового власника на спірну квартиру відповідачка, як колишній власник, втратила право користування цим житлом. Право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна (п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України). З припиненням права власності особа втрачає право на володіння, користування, розпорядження щодо цього майна, у зв»язку з чим є підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням - спірною квартирою. Таким чином, з припиненням права власності на квартиру [ADDRESS], а саме з 15 березня 2012 року - дата реєстрації права власності третьою особою (а.с.5) відповідака втратила право користування спірним житлом (а.с.4). Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 48 Закону України "Про власність", який втратив чинність з 20 червня 2007 року на підставі Закону України від 27 квітня 2007 року № 997-V "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України"). В судовому засіданні знайшли своє підтвердження пояснення позивача про те, що відповідачка безпідставно займає житлову площу квартири, що перебуває у приватній власності позивача, тим самим чинити йому перешкоди, не бажаючи його вселення, що підтверджується зверненнями позивача до правоохоронних органів, відповідачки з пропозицієї у добровільному порядку звільнити квартиру та допустити його до проживання в ній тощо (а.с.8-18, 77-78). Суд розцінює таку позицію та поведінку відповідача по відношенню до позивача, як чинення перешкод у вселенні та користуванні спірною квартирою, а її дії - протиправними. Відповідно до чинного законодавства громадяни мають право на житло (ст.1 ЖК України). Житлові права охороняються законом. Житлові права громадян охороняються законом. Відповідно до частини 3 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від виконання наслідків протиправного діяння, оскільки докази ними на спростування позовних вимог не надані, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами наданими позивачем по справі. У зв»язку з наведеним суд вважає за необхідне зобов»язати відповідача не чинити перешкод позивачу у здійсненні права користування квартирою та вселити позивача в спірну квартиру. Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що дані вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги судом не встановлені. Проте не всі позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. Так, позивач вимагаючи виселити відповідача та всіх фактично мешкаючих осіб з займаної квартири, виходить із того, що оскільки згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а відповідач перешкоджає позивачу користуватись належним майном, то відповідач має бути виселений із займаної ним квартири. Проте, застосовуючи такий спосіб захисту порушеного права як виселення, позивач не врахував, що виселення з жилого приміщення може проводитись лише на підставі норм житлового законодавства, при цьому не довів, чи є в діях відповідача порушення, за які він може бути виселений з зазначених підстав, в чому вони полягають та чи застосовувались до відповідача заходи, передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК України. Вимоги позивача про виселення всіх фактично мешкаючи осіб зі спірної квартири не можуть бути задоволені в розумінні того, що позивачем не ідентифіковані вказані особи. Вимоги до осіб, які не визначені не підлягають задоволенню. Окрім того, суд вважає, що відповідач в силу припинення його права власності на квартиру вважається таким, що втратив прово користування нею, то додатково застосовувати право захисту до нього шляхом виселення немає потреби, так як визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням у даному випадку є взаємовиключним по відношення до виселення. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації (п.34 постанови № 5 від 07.02.2014 року Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). На підставі вищевикладеного, п.1 ч.1 ст. 346, ст. 391 ЦК України, ст.ст. 1, 9, 150 ЖК України, з урахуванням п.34 постанови № 5 від 07.02.2014 року Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,

Outcome: partial