Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про поділ майна подружжя, зобов'язання усунути перешкоди в користуванні квартирою. В судовому засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що сторони уклали шлюб 2.10.1982 року. 14.07.2002 року шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано. В період спільного подружнього життя відповідачка була прийнята членом ЖБК „Шовковик-12" і сторони придбали трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], сплативши 27.03.1992 року паєнакопичення в розмірі 13 862 карб. 06 коп. в повному обсязі. Дана квартира була придбана за рахунок спільних коштів подружжя. Добровільно відповідачка не бажає передавати право власності на 1/2 частину спірної квартири позивачу. Однак вказана нерухомість є спільним сумісним майном подружжя. Тому просять визнати за позивачем право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] та зобов'язати її не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні виділеною часткою. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що зразу ж після закінчення середньої школи у 1979 році відповідачка пішла працювати і її батьки в травні 1981 року відкрили на її ім'я банківський рахунок у Ощадбанку, на який ще до шлюбу 25.05.1981 року внесли 2500 крб. З цього ж рахунку вона 27.12.1988 року зняла кошти в розмірі 5500 крб. і зробила перший внесок 3-тій особі в рахунок придбання квартири, а на передодні батьки внесли ще 2500 крб. Тому [PERSON] вважає, що 5500 крб. є її особистими коштами, які вона мала до шлюбу і є її особистою власністю. Решта коштів була позичена у знайомої [PERSON] в сумі 8283 крб. 01 коп., які потім були повернуті за рахунок спільних коштів подружжя. Щодо перешкод у користуванні квартирою, то відповідачка ніколи йому їх не чинила, він завжди мав ключі від квартири і приходив коли бажав, при цьому сам був ініціатором сварок, які розпочинав, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння. Багато років потому він сам добровільно покинув сім'ю, так як знайшов собі іншу жінку, в квартирі якої і проживає, тому просять відмовити у задоволенні позову. Заслухавши сторони та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України та ч.1, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] 2.10.1982 року уклав шлюб з відповідачкою [PERSON], який був зареєстрований у виконавчому комітеті Процівської сільської ради Бориспільського району, Київської області, актовий запис №18, про що вказано у витязі з Державного реєстру актів стану громадян про реєстрацію шлюбу (а.с.6). За змістом ксерокопії свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.7) шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано 4.07.2002 року, актовий запис №600. У відповідності до п.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з довідок ЖБК „Шовковик-12" [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 21.05.1990 року №451 стала членом ЖБК „Шовковик-12": в першій довідці (а.с.9) значиться - з 18.12.1988 року, в другій довідці - з 21.05.1990 року (а.с.10), а в третій довідці (а.с.68) - з 20.12.1990 року. В усіх випадках відповідачка стала членом ЖБК в період перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем. Як передбачає ч.1, ст.10 Закону СРСР „Про кооперацію в СРСР" від 26.05.1988 року №8998-11 діяльність кооперативу ґрунтується на принципах добровільності вступу до кооперативу і безперешкодного виходу з нього, поєднання особистих, колективних і державних інтересів, господарської самостійності, матеріальної заінтересованості і соціальної справедливості, безпосередньої участі членів кооперативу в управлінні його справами на основі кооперативної демократії, соціалістичної законності. Частина 1, ст.12 Закону СРСР „Про кооперацію в СРСР" продовжує членом кооперативу може бути кожний громадянин, який досяг 16-річного віку, якщо інше не передбачено законодавством Союзу РСР і союзних республік, виявив бажання і здатний брати участь у здійсненні цілей і завдань кооперативу. 13.05.1998 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації було видано свідоцтво про право власності серія [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON] (а.с.8; 53). Дане свідоцтво 26.05.1998 року було зареєстроване КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" за реєстровим №109/30686 (а.с.8, 53, зворот. бік). Зазначена квартира є ізольованою, трьохкімнатною жилою площею 41,7 м2, яка розташована на 11 поверсі 16-типоверхового будинку, в якій на день видачі довідки Ф-3 15.03.2012 року №34 зареєстровані сторони по справі та їх повнолітній син (а.с.11). Згідно ч.1, ст.24 КпШС (в редакції 20.06.1969 року) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Як вбачається з ощадної книжки ощадної каси с/б [NUMBER] на рахунок [NUMBER] [PERSON] надійшли 25.05.1981 року 2500 крб. (а.с.54-55). Вказана дата зазначає, що дана грошова сума надійшла відповідачці до реєстрації її шлюбу з позивачем. В подальшому йдуть записи як про надходження, так і про видачу коштів починаючи з 29.10.1982 року, тобто вже в період спільно шлюбного проживання сторін. 27.12.1988 року з даного рахунку були зняті 5500 крб. (а.с.55), що підтверджується показаннями відповідачки та свідків [PERSON], [PERSON], які вказали, що вказана сума була знята та передана голові ЖБК „Шовковик-12" як внесок для придбання спірної квартири. Таким чином, суд вважає, що поскільки з 5500 крб., які були першим внеском для придбання квартири, 2500 крб. були коштами [PERSON], які знаходились на її банківському рахунку ще до укладення шлюбу, тому вони є роздільним майном подружжя і власністю відповідачки в порядку ч.1, ст.24 КпШС (в редакції 20.06.1969 року). Тобто, при розподілі майна подружжя, яким є спірна квартира, вказана сума враховується до частки відповідачки. Як вбачається з тексту довідок ЖБК „Шовковик-12" розмір пайового внеску 13 386 крб. 90 коп. за квартиру [ADDRESS] було сплачено 16 лютого 1992 року - за змістом довідки (а.с.9), а за змістом двох інших довідок - 27.03.1992 року (а.с.10; 68). Тобто, повна сума паєнакопичення була сплачена сторонами в період перебування їх у зареєстрованому шлюбі. Ствердження відповідачки та її представника, що батьки [PERSON] в грудні 1988 року надали також їй ще 2500 крб., які були внесені також відповідачкою до першого внеску, суд не може покласти в основу рішення, поскільки вони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Як наголошує ч.1, ст.15 Закону України „Про власність" (в редакції від 26.03.1991 року і діяв до 27.04.2007 року) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Таким чином, сплативши повністю паєнакопичення сторони набули у спільну сумісну власність зазначену спірну квартиру за мінусом 2500 крб., сплачених відповідачкою, які є її особистою приватною власністю. Як передбачає ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Згідно п.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до п.1, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ч.1, ст.146 ЖК України поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності годи - за рішенням суду. Поскільки судом достеменно встановлено, що спірна квартира була придбана сторонами під час перебування їх у спільному шлюбі, є їх спільною сумісною власністю за мінусом 2500 крб., сплачених відповідачкою, які є її особистою приватною власністю, тому у разі поділу майна частки сторін в даній квартирі будуть пропорційними до сплаченого паєнакопичення. А саме: 13 386 крб. 90 коп. : 2500 крб. х 100% = 18,67 % - частка відповідачки у спірній квартирі, яка є її особистою приватною власністю. Далі від 100% загальної вартості паєнакопичення відраховуємо 18,67%, що належить відповідачці, і отримуємо 81,33% - частку, яка підлягає поділу між сторонами відповідно до п.1, ст.70 СК України (100% - 18,67% = 81,33%). Поділивши залишок паєнакопичення на дві рівні частини, отримуємо 40,665% (81,33% : 2 = 40,665%), вказана частка є часткою позивача у вказаній квартирі. А якщо до 40,665%, частки, що належить відповідачці в порядку поділу майна подружжя, додати 18,67 %, яка належить їй як особиста приватна власність, то отримаємо 59,33% - загальну частку відповідачки в даній квартирі. При відтворенні процентного відношення в частки встановлюємо, що частка позивача, яка належить йому в порядку поділу майна подружжя в спірній квартирі, становить 41/100, а відповідачки відповідно 59/100. Таким чином, суд задовольняє позов в частині поділу майна подружжя частково. Згідно ч.3, ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. За правилами ч.2, ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як вбачається з тексту рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.07.2014 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про виділення в натурі нерухомого майна, зобовязання не чинити перешкоди в користуванні майном та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою [PERSON] у своєму листі до [PERSON] від 19.03.2012 року погодилась визнати за ним 1/3 частини спірної квартири, тому строк позовної давності про поділ майна обчислюється для [PERSON] саме з цієї дати (а.с.28-32). За таких обставин позицію відповідачки та її представника про застосування строків позовної давності до вимог про поділ майна подружжя, суд не може покласти в основу рішення, поскільки позивач, звертаючись до суду з даним позовом не пропустив строку позовної давності, а обставини, які встановлені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.07.2014 року не доказуються при розгляді даної цивільної справи. Як передбачено ч.1, ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Поскільки перешкоджання відповідачки у користуванні позивачем спірної квартири не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, при цьому і спростовуються показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], тому в задоволенні вимог позивача про зобов'язання відповідачки не чинити йому перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] необхідно відмовити.

Outcome: partial