Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

05.01.2021р. позивачі звернулися до суду із даним позовом, в якому просили: 1)визнати дійсним договір купівлі-продажу №Н2-513 від 18 червня 1994 року житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, та зареєстрований на Харківській товарній біржі; 2) визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; 3) визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . При цьому посилались на те, що 18 червня 1994 року на Харківській товарній біржі був укладений договір купівлі- продажу № Н2-513, за яким [PERSON] , що є продавцем продав, а [PERSON] , що є покупцем, купив житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею - 59,8 кв.м., житловою площею - 42,1 кв. м., за адресою: [ADDRESS] . Договір зареєстрований та завірений президентом біржі - [PERSON] , а 04.07.1994 року право особистої власності на зазначений житловий будинок зареєстровано в ХМБТІ за [PERSON] , реєстрацій №45711. Реєстрація вказаного договору здійснювалась на підставі ст. 15 Закону України "Про товарну біржу» відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. [PERSON] - батько позивачів, постійно проживав та був зареєстрований в цьому будинку, піклувався цим майном, здійснював оплату за комунальні послуги. [INFO] [PERSON] помер і єдиними його спадкоємцями є діти - [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується спадковою справою та свідоцтвами про народження. 27 січня 2020 р. позивачі звернулися до Другої ХМДНК з заявою на прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] до складу якого входить вищевказаний будинок, однак листом Другої ХМДНК від 21.05.2020 p. №677/02-14 було повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений та рекомендовано звернутися до суду. Укладений [PERSON] на Харківській товарній біржі договір від 18 червня 1994 р. відповідає порядку укладення договорів на товарних біржах, тобто вимогам ст. 15 Закону "Про товарну біржу". До відносин щодо купівлі-продажу зазначеного вище нерухомого майна застосовуються норми ЦК, що діяли на час укладення угоди, а саме ЦК УРСР в редакції 1963 року. При цьому сторони договору досягли згоди по всім його істотним умовам, договір в повному обсязі відповідав волі сторін. [PERSON] виконані всі умови договору купівлі - продажу, передана у повному розмірі продавцю грошова сума за житловий будинок, у зв`язку з чим [PERSON] отримав від продавця ключі та переїхав проживати у будинок де проживав до часу смерті, тобто угода була направлена на реальне настання правових наслідків, обумовлених нею, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання договору від 18 червня 1994 року дійсним. Спадкоємцями [PERSON] є діти - [PERSON] та [PERSON] , які прийняли спадщину, оскільки в встановлений законом строк подали заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] , з якою житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] був придбаний за спільні кошти. Згідно з положеннями ст.ст.22, 28 КпШС України, що діяли на час відповідних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самосійного заробітку. В разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними. На час придбання вищезазначеного будинку з чоловіком [PERSON] фактично повинно належати на праві спільної сумісної власності по 1/2 частині зазначеного будинку. Тобто, після смерті [PERSON] сторони за законом спадкують по 1/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями. (1/2 частка спадкодавця : 2 спадкоємців = 1/4 частка житлового будинку кожному спадкоємцю). Ухвалою суду від 01 березня 2021 р. з 2-ї ХДНК витребувано інформацію про звернення спадкоємців після [PERSON] , який помер [INFO] , чи залишив він заповіт на випадок своєї смерті та копію спадкової справи. Відповідачем [PERSON] 16.06.2021р. подано зустрічний позов про визнання дійсним договору купівлі - продажу № Н2-513 від 18 червня 1994р. житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] укладеним між [PERSON] як продавцем та [PERSON] , як покупцем та зареєстрований на Харківській товарній біржі та визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частку зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя. Ухвалою суду від 16 червня 2021 р. первісний та зустрічний позов об`єднані в одне провадження. В подальшому зустрічний позов уточнено [PERSON] просила визнання дійсним договору купівлі - продажу № Н2-513 від 18 червня 1994р. житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] укладеним між [PERSON] як продавцем та [PERSON] , як покупцем та зареєстрований на Харківській товарній біржі, а також визнати за нею право власності на Ѕ частку зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивачі первісний позов підтримали, не заперечували проти задоволення зустрічного позову. [PERSON] показав, що батьком, який на той час був у шлюбі з матір`ю було укладено договір купівлі продажу будинку на біржі. При цьому були сплачені відповідні кошти, а продавцем передані ключі від будинку. Після смерті батька у встановлений законом строк він та сестра звернулися до нот контори, де було частково поділене спадкове майно, однак у видачі свідоцтва про право власності на 1/4 часткубуло відмовлено, у зв`язку з тим, що договір був укладений на біржі, а не в нотаріальній конторі. [PERSON] показала, що після смерті батька вона зверталася до нотаріальної контори, при цьому було частково поділене спадкове майно між нею та братом. У видачі свідоцтва про право власності на 1/4 частку їй було відмовлено, у зв`язку з тим, що договір не був посвідчений в нотаріальній конторі. Відповідач [PERSON] підтримала зустрічний позов та не заперечувала проти задоволення первісного позову. При цьому зазначила, що будинок було куплено в період шлюбу, після чого вони проживали з [PERSON] по [ADDRESS] до його смерті, хоча шлюб було розірвано у 1999р. Відповідач [PERSON] та представник третьої особи: Харківської товарної біржі в судове засідання не з`явились, були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, відзиву та письмових пояснень до суду не подали. Суд вислухавши позивачів та відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний та зустрічний позови підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON] 06.11.1974р. уклав шлюб з [PERSON] , про що здійснено запис за №5543. Прізвища після укладення шлюбу : [PERSON] та [PERSON] . У [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилася [PERSON] , а [INFO] - [PERSON] . 18 червня 1994 року на Харківській товарній біржі був укладений договір купівлі - продажу № Н2-513, за яким [PERSON] , що є продавцем продав, а [PERSON] , що є покупцем, купив за 50000000 куп. житловий будинок з надвірними будівлями, житловою площею - 42,1 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір зареєстрований та завірений президентом біржі - [PERSON] , а 04.07.1994 року право особистої власності на зазначений житловий будинок зареєстровано в ХМБТІ за [PERSON] , реєстрацій №45701. (а.с. 7) Правочин обома сторонами повністю виконаний: продавцем було звільнено житловий будинок після продажу, передані ключі, він знявся з реєстраційного обліку за вказаною адресою. [PERSON] користувався житловим будинком для постійного проживання з моменту його придбання і до моменту смерті - [INFO] . Згідно свідоцтва [NUMBER] шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 16 червня 1999 р., про що вчинено відповідний запис за №194. Прізвища після розірвання шлюбу: [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з копії спадкової справи №27/2020 (а.с.85-122): Відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] , у віці 70 років. До 2-ї ХМДНК 27.01.2020р. звернулися [PERSON] та [PERSON] з заявами про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Заяви зареєстровані в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за №60 та 61 відповідно. Також до 2-ї ХМДНК 12.06.2020р. звернулася [PERSON] , що зареєстрована та проживає в [ADDRESS] з заявою про те, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] вона на частку в спільному майні права не має, оскільки спадкове майно, що буде успадковуватися, а саме квартира [ADDRESS] та автомобіль марки та моделі MERCEDES-BENZ 200 D, 1983 р.в., номер шасі (рами) [NUMBER] , тип - легковий - седан-В, реєстраційний № [NUMBER] було особистою власністю померлого. Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 27.01.2020р. та за інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про прав на спадщину) від 12.06.2020р. після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] 2-ю ХМДНК заведено спадкову справу №27/2020. [PERSON] помер [INFO] у віці 73 років, а [PERSON] померла [INFO] у віці 72 років. Відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 28.11.1997р. 2-ю ХДНК р.№2-6548 спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] є його син [PERSON] , що проживає за адресою [ADDRESS] . До складу спадкового майна входить квартира [ADDRESS] загальною площею 49,8 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м. Ѕ частина якої належала [PERSON] , яка померла [INFO] , спадщину після якої фактично прийняв, однак юридично не оформив її чоловік [PERSON] . Ця квартира належала [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 22.07.1993р. реєстр 4-93-18162, зареєстрованого в ХМБТІ 03.08.1993р. №П-4-633. Зазначена квартира зареєстрована в ХМБТІ 28.11.1997р. №П-4-633 за [PERSON] . 12.06.2020р. [PERSON] та [PERSON] , які є спадкоємцями першої черги в рівних частках кожний на майно померлого [INFO] [PERSON] , який на день своєї смерті був зареєстрований та проживав у [ADDRESS] уклали договір про поділ спадщини, посвідчений державним нотаріусом 2-ї ХДНК Шевцовою О.В. в реєстрі №10-137, до складу якої входить квартира [ADDRESS] та автомобіль марки та моделі MERCEDES-BENZ 200 D, 1983 р.в., тип - легковий - седан-В, реєстраційний № [NUMBER] . При цьому у власність [PERSON] переходить квартира [ADDRESS] загальною площею 49,8 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м. У власність [PERSON] переходить автомобіль марки та моделі MERCEDES-BENZ 200 D, 1983 р.в., номер шасі (рами) [NUMBER] , тип - легковий - седан-В, реєстраційний № [NUMBER] . 12.06.2020р. [PERSON] та [PERSON] до 2-ї ХМДНК про видачу свідоцтва про право на спадщину на підставі договору про поділ спадщини від 20.06.2020р. 2-ю ХМДНК 12.06.2020р. (р.№10138 та №10139) видані свідоцтва про право на спадщину за законом: [PERSON] - на квартиру [ADDRESS] загальною площею 49,8 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м., а [PERSON] - на автомобіль марки та моделі MERCEDES-BENZ 200 D, 1983 р.в., номер шасі (рами)WDB [NUMBER] , тип - легковий - седан-В, реєстраційний № [NUMBER] . Вказане також підтверджується витягами про реєстрацію в спадковому реєстрі від 12.06.2020р. Згідно довідок КП ХМБТІ про технічну характеристику об`єкта нерухомості та наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна від 22.05.2020р. та 25.05.2020р. право приватної власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 49,8 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м. зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 28.11.1997р. 2-ю ХДНК в р.№2-6548. Зазначена квартира в Реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєстрована. Як вбачається з технічного паспорту виготовленого 15.03.2021р. ТОВ «Харківська технічна інвентаризація» та довідки про технічну характеристику об`єкта нерухомого майна від 19.03.2021р. житловий будинок з надвірними будівлями у [ADDRESS] загальною площею 59,2 кв.м., житловою площею 41,5 кв.м. у т.ч. побудовано (переобладнано/реконструйовано) без дозвільної документації-відсутні. У зв`язку з уточненням лінійних розмірів приміщень житлова площа складає 41,5 кв.м. Відповідно постанови Кабінету Міністрів України №406 від 07.06.2017р. п.п.6,8 «зведення на земельній ділянці тимчасових будівель і споруд без влаштування фундаментів..» (навіс літ. «Ж», літній душ літ. «К», огорожа №4-8) «знесення і демонтаж будівель та споруд без подальшого будівництва..» (вбиральня літ. «В»,огорожа №1,2, замощення 1) - не потребують документів що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію. На час укладання договору, [PERSON] не зареєстрував договір купівлі-продажу № Н2-513 у відповідності до ст. 227 ЦК України (1963 року) у нотаріуса, оскільки згідно ст.15 Закон України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, а вищевказаний договір був зареєстрований на товарній біржі належним чином. 27 січня 2020 р. позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до Другої ХМДНК з заявою на прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] до складу якого входить вищевказаний будинок, однак Другою ХМДНК листом від 21.05.2020 p. №677/02-14 було повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути посвідчений нотаріально згідно ст. 227 ЦК УРСР, який діяв на день посвідчення договору і недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору відповідно до ст.47 ЦК УРСР, у зв`язку з чим рекомендовано звернутися до суду. Аналогічний лист-роз`яснення Другої ХМДНК від 15.12.2020 p. №2302/02-14 було направлено і на адресу [PERSON] (а.с. 13) Згідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 9 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2004 року до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Правовідносини щодо визнання дійсним договору купівлі продажу виникли 18.06.1995р., тобто до набуття чинності ЦК прийнятого 16.01.2003р. Ці правовідносини не мають продовжуваного характеру, тому суд при розгляді цієї справи повинен керуватись положеннями ЦК 1963р. та діючого на той час законодавства. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно ст. 4 ЦК УРСР (в редакції 1963р.) - цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. У відповідності зі ст. 41 ЦК УРСР (в редакції 1963р.), угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу будинку і надвірних господарських споруд, правочин був реальним і вчиненим у формі, дозволеній чинним законодавством України в 1994 році. У відповідності до діючого на даний час законодавства - а саме ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним». Згідно зі ст.ст. 224, 225 ЦК УРСР 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму. Право продажу майна належить власнику. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне положення містить ч.2 ст.220 ЦК України в редакції 2004 року, а саме якщо сторони домовитися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбувся повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частина друга ст. 47 ЦК УРСР в редакції 1963 року і частина друга ст.220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладання не відповідала встановленим законом вимогам. За ч.1 cт.11, ч.3 ст.19 Закону України "Про власність" передбачено, що суб`єктами права приватноївласності в Україні є громадяни України, громадяни інших радянських республік, іноземні громадяни та особи без громадянства. Громадяни мають право відчужувати належне їм майно. Умови і порядок відчуження національних, культурних та історичних цінностей встановлюються спеціальним законодавством України. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що набув чинності з 01.01.2004р., положення зазначеного Кодексу застосовується до тих прав та обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст.15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХІІ від 10.12.1991 р., згідно з ч.2 якої, угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Приписами ч.ч.2, 4 ст.15 ЗУ «Про товарну біржу» встановлено, що угоди зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Укладений [PERSON] на Харківській товарній біржі договір від 18 червня 1994 року відповідає порядку укладення договорів на товарних біржах, тобто вимогам ст. 15 Закону "Про товарну біржу". Таким чином, до відносин щодо купівлі-продажу зазначеного вище нерухомого майна застосовуються норми ЦК, що діяли на час укладення угоди, а саме ЦК УРСР в редакції 1963 року. Отже сторони договору досягли згоди по всім його істотним умовам, договір в повному обсязі відповідав волі сторін. З боку покупця [PERSON] виконані всі умови договору купівлі - продажу, передана продавцю необхідна грошова сума у повному розмірі за житловий будинок, у зв`язку з чим покупець отримав від продавця ключі та переїхав проживати у будинок, тобто угода була направлена на реальне настання правових наслідків, обумовлених нею, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання договору від 18 червня 1994 року дійсним. Окрім того, вказаний будинок був постійним місцем проживання [PERSON] , в якому він зареєстрований та проживав до часу смерті, що підтверджується копією домової книги. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право спадкування за законом мають діти спадкодавця, утому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Єдиними спадкоємцями [PERSON] є діти - [PERSON] , [PERSON] , які прийняли спадщину, оскільки в встановлений законом строк подали заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Родинні відносини підтверджуються: [PERSON] - свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , про що 04 вересня 1982 року в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис № 324, виданого відділом запису актів громадського стану Жовтневого відділу ЗАГСу м. Харкова, та [PERSON] - свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , про що 13 серпня 1975 року в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис № 854, виданого відділом запису актів громадського стану Палацу новонароджених «Жовтневий» м. Харкова. Згідно ч.1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкуються на загальних підставах. Тобто, після смерті [PERSON] сторони за законом спадкують по 1/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями. (1/2 частка спадкодавця : 2 спадкоємців = 1/4 частка частки житлового будинку кожному спадкоємцю). Встановлення даного факту для заявника [PERSON] та [PERSON] необхідно для реалізації їх спадкових, майнових прав. За таких обставинах суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню. На час укладання договору купівлі-продажу № Н2-513від 18 червня 1994 року, [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] . Відповідно до п.1 Перехідних положень СК України, останній набрав чинності одночасно з ЦК України, тобто з 01.01.2004 року. Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Аналогічні за змістом положення містила ст. 22 КоБС України, чинна на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. При цьому в ст. 23 КоБС України було закріплено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. висловлена у письмовій формі. Частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За правилом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. У частинах першій, другій статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Визнання за [PERSON] права власності на спільне майно яке було набуто в період зареєстрованого шлюбу з колишнім чоловіком необхідно для реалізації її майнових прав. При таких обставинах суд вважає, що зустрічний позов також підлягає задоволенню. Оскільки сторони визнали первісний та зустрічний позови та не наполягають на стягненні судових витрат суд такі витрати не стягує. Враховуючи викладене та

Outcome: approved