Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Богунського районного суду м. Житомира з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якому просить скасувати записи про обтяження нерухомого майна, яке є власністю [PERSON] та [PERSON], зокрема реєстраційний запис в: державному реєстрі іпотек - реєстраційний номер обтяження: 2447871, тип обтяження: іпотека, зареєстровано: 01 жовтня 2005 року, реєстратором: приватний нотаріус [PERSON], підстава обтяження: договір іпотеки, р. 16384, 30.09.2005, [PERSON], Житомирський міський нотаріальний округ, об'єкт обтяження: будинок, заг. пл. 72,2 кв. м, адреса: Житомирська обл., м. Житомир, вулиця Індустріальна, будинок 15; Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - реєстраційний номер обтяження: 2447311, тип обтяження: заборона на нерухоме майно, зареєстровано 30.09.2005, реєстратором: приватний нотаріус [PERSON], підстава обтяження: договір іпотеки, р. 16384, 30.09.2005, [PERSON], об'єкт обтяження: жилий будинок літ. «А», цегляний, загальною площею 72,2 кв. м., жилою площею 42,5 кв. м, адреса: Житомирська обл., м. Житомир, вулиця Індустріальна, будинок 15. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що що 30.09.2005 року між ним та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено кредитний договір, з метою забезпечення якого між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки. 21.01.2010 року було відкликано банківську ліцензію ТОВ «Український промисловий банк», а 02.03.2010 року зобовязання по кредитному договору [PERSON] було виконано у повному обсязі, що підтверджується відповідною довідкою банку від 18.03.2010 року. 28.02.2014 року банк було ліквідовано. При зверненні до нотаріуса з метою скасування записів про обтяження нерухомого майна позивачу було відмовлено, оскільки нотаріусу не надано інформації про припинення іпотечного договору, що не може бути зроблено у звязку з ліквідацією банку, що змусило позивача звернутися до суду за захистом свої прав. 04.12.2018 року до суду надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та про участь в судовому засідання в режимі відеоконференції. Ухвалю суду від 10.12.2018 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено. 04.12.2018 року до суду надійшов відзив, у якій представник відповідача вказав, що проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі, оскільки позивач у позові посилається на те, що між ним та ТОВ «Український промисловий Банк» 30.09.2005 року був укладений кредитний договір № 92Ж/ДК-05, з метою виконання боргових зобов'язань між банком та позивачем, третьою особою було укладено іпотечний договір від 30.09.2005 р. П озивач у 2010 році погасив кредитні зобов'язання, про що банком йому було видано довідку 18.03.2010 р. Тобто,\~перебіг позовної\~давності закінчився\~18\~березня 2013\~року,\~натомість,\~позивач звернувся\~до суду\~з позовом\~у даній\~справі лише\~у серпні\~2018\~року,\~тобто,\~строк позовної\~давності закінчився\~задовго до\~дати звернення\~позивача до\~суду.\~Також представник\~відповідача у\~відзиві вказує,\~що Фонд\~гарантування вкладів\~є неналежним\~відповідачем у\~даній справі.\~ Позивач,\~обґрунтовуючи свій\~позов,\~вказав Фонд\~гарантування відповідачем\~по справі\~без жодного\~правового на\~те обґрунтування. Ліквідацію Банку було розпочато Національним банком України. Відповідно до банківського законодавства, що діяло до набрання чинності Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ліквідатором вказаних банків було призначено саме Національним банком України. Таким чином, Фонд гарантування не приймав рішення про ліквідацію ТОВ «Український промисловий Банк», а лише здійснював виплату гарантованої суми відшкодування вкладникам зазначеного банку в межах 200 000 грн. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не мав з позивачем жодних договірних відносин та не є правонаступником ТОВ «Український промисловий Банк». 28.02.2014р. Національним банком України прийнято рішення про затвердження ліквідаційного балансу. Непродані активи банку та перелік вимог кредиторів передано юридичній особі - ТОВ "ІК «ІФГ Капітал». Фонд гарантування заявлений у даній справі відповідачем виключно через те, що ним наразі здійснюється виведення неплатоспроможних банків з ринку та, відповідно, здійснювалась виплата гарантованої суми відшкодування вкладникам в ТОВ «Український промисловий Банк», жодного правового обґрунтування, яким чином саме Фонд гарантування порушив права ним у позові не наведено. Фонд гарантування не є правонаступником даного банку, а лише здійснював виплату гарантованих сум відшкодування вкладникам даного банку у 2013 році. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача вважає, що Фонд гарантування безпідставно зазначений у даній справі відповідачем, оскільки ним не приймалось рішення ні про тимчасову адміністрацію, ні про ліквідацію вказаного банку, а тому вимоги до Фонду є безпідставними та необґрунтованими та такими, що прямо суперечать нормам чинного законодавства, тому у задоволені позову просить відмовити. Враховуючи те, що при відкритті провадження судом було ухвалено проводити судовий розгляд цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін ухвалою суду від 10.12.2018 року відмовлено, то в силу положень ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, та підтверджено доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Судом встановлено, що 30 вересня 2005 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 92Ж/ДК-05, згідно з умовами якого банківська установа відкрила позивачу відновлювальну відкличну кредитну лінію та в її межах було надано кредитні кошти в сумі 20 000,00 гривень строком з 30 вересня 2005 року до 29 вересня 2010 року із сплатою 19,5 відсотків річних (а.с. 7-9). З\~метою своєчасного\~забезпечення зобов'язань\~за вищевказаним\~кредитним договором,\~[PERSON]\~та його\~сином [PERSON]\~було передано\~в іпотеку\~нерухоме майно,\~а саме:\~жилий будинок,\~що знаходиться\~в м.\~Житомир,\~по вул.\~Індустріальній,\~№ 15,\~загальною площею\~72,2 кв. м., жилою площею 42,5 кв. м. До будинку належать: сарай з погрібом, уборна, огорожа, що підтверджується іпотечним договором від 30 вересня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 16384. У зв'язку з посвідченням вищевказаного іпотечного договору, приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] 30 вересня 2005 року та 01 жовтня 2005 року до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна були внесені відповідні записи про реєстрацію іпотеки за реєстраційним номером 2447871 та про реєстрацію заборони на нерухоме майно за реєстраційним номером 2447311. (а.с. 10-12). Постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2010 року № 19 з 21 січня 2010 року було відкликано банківську ліцензію та ініційовано процедуру ліквідації ТОВ «Український промисловий банк». 02 березня 2010 року зобов'язання за кредитним договором від 30 вересня 2005 року № 92Ж/ДК-05 позивач виконав в повному обсязі, що підтверджується копією довідки від 18 березня 2010 року № 597 відповідального за ліквідацію Житомирської філії ТОВ «Укрпромбанк» [PERSON] (а.с. 13). Як зазначає позивач, комісією Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків було прийнято рішення від 28 лютого 2014 року № 103 про затвердження ліквідаційного балансу, ухвалено остаточний звіт ліквідатора та завершено процедуру ліквідації. Таким чином, ТОВ «Український промисловий банк» було ліквідовано. 21 серпня 2018 року позивач отримав Інформаційну довідку за № 135130583 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна зі змісту якої йому стало відомо про те, що відповідні записи про реєстрацію іпотеки за реєстраційним номером 2447871 та про реєстрацію заборони на нерухоме майно за реєстраційним номером 2447311 після виконання зобов'язання за кредитним договором від 30 вересня 2005 року № 92Ж/ДК-05 не були вилучені з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Отже, жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами № 15 (п'ятнадцять) по вулиці Індустріальній в місті Житомирі протягом тривалого часу продовжує знаходитись в реєстрі прав власності на нерухоме майно з обтяженнями про іпотеку та заборону на нерухоме майно так як а ні ТОВ «Український промисловий банк», а ні Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не здійснили необхідних дій пов'язаних з їх вилученням після виконання позивачем основного зобов'язання. Відповідно до ч. 1\~ст.\~13\~ЦПК\~України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч.\~3 ст.\~12\~ЦПК\~України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини четвертої статті 41\~Конституції\~України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ст. 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2\~ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі: встановленої законом заборони користування та/або розпорядження нерухомим майном; рішень судів, що набрали законної сили; ухвали слідчого судді, суду, постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно; накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом; рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об'єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; інших актів відповідних державних органів та посадових осіб згідно із законом; договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Статтею\~1\~Першого\~протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до\~Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Разом з тим, звертаючись до суду з позовом [PERSON] відповідачем зазначив Фонд гарантування вкладів фізичних осіб як правонаступника ТОВ «Український промисловий банк». Особливості припинення банку як юридичної особи згідно з частиною четвертою статті 104\~Цивільного кодексу України\~ встановлюються\~Законом України "Про банки і банківську діяльність". Оскільки в силу вимог статті 6 аконом України "Про банки і банківську діяльність" банки в Україні створюються у формі публічного акціонерного товариства або кооперативного банку, обов'язковому врахуванню підлягають норми розділу XVI\~Закону України "Про акціонерні товариства", якими врегульовано питання припинення акціонерного товариства. Відповідно до ст. 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банк може бути ліквідований: за рішенням власників банку; у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Національний банк України має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії; встановлено систематичне порушення банком законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. Національний банк України приймає рішення про відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протягом п'яти днів з дня отримання такої пропозиції Фонду. Порядок відкликання банківської ліцензії у банку, що ліквідується за ініціативою власників, визначається нормативно-правовими актами Національного банку України. Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до\~Закону України\~"Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Процедура ліквідації банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з дня внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Національний банк України вносить запис до Державного реєстру банків про ліквідацію банку на підставі отриманого від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення про затвердження ліквідаційного балансу та звіту ліквідатора. Як вбачається\~із відомостей,\~які містяться\~у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ «Український промисловий банк», код ЄРДПОУ 19357325 перебуває в стані припинення. Як зазначалося вище, відповідно до ч. ст. 77 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», процедура ліквідації банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з дня внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Наразі у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні відомості про то, що ТОВ «Укрпромбанк» припинено. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України\~"Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~13\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З викладених норм права вбачається, що кожна сторонами сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлений сторонами вимог та наданих ними доказів. Як вбачається зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред'явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов'язується вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Винятки становлять справи, вирішення яких є неможливим без участі усіх співвідповідачів у зв'язку із характером спірних правовідносин. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Позивачем у позові не обґрунтовано та не надано доказів того, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб\~\~є правонаступником ТОВ «Укрпромбанк", при цьому, позивач не подавав до суду клопотання про залучення співвідповідачів або залучення інших відповідачів до участі у справі. Тому, суд вважає, що Фонд гарантування\~вкладів фізичних\~осіб є неналежним відповідачем у даній справі. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини другої\~ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,\~відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija\~v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У положеннях ст. 2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 5,6\~ст. 263 ЦПК України\~обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.\~\~ За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов висновку що позов задоволенню не підлягає, оскільки предявлений до неналежного відповідача, що не позбавляє позивача права звернутися до суду з аналогічним позовом до належного відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову судові витати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed