Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 28 січня 2021 року [PERSON] (далі Позивач) звернувся до Іванківського районного суду Київської області з позовом до Відкритого акціонерного товариства ВАТ «Іванківрибсільгосп» (далі Відповідач) про стягнення інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми за договором позики. Позовні вимоги [PERSON] мотивовані тим, що 01 березня 2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Іванківрибсільгосп» (ЄДРПОУ 00476671) було укладено договір позики (далі Договір-1), згідно умов якого він передав відповідачу грошові кошти у сумі 1 000 000 грн. (один мільйон гривень), для виробничого розвитку та погашення заборгованості товариства, які останній зобов`язався повернути у строк до 01 червня 2008 року. Також, 19 лютого 2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Іванківрибсільгосп» (ЄДРПОУ 00476671) було укладено договір позики (далі Договір-2), згідно умов якого він передав відповідачу грошові кошти у сумі 635 000 грн. (шістсот тридцять п`ять тисяч гривень), які останній зобов`язався повернути у строк до 22 лютого 2008 року. ВАТ «Іванківрибсільгосп» борг у визначений договором строк не повернув. ВАТ «Іванківрибсільгосп» прострочено строк виконання по Договору позики від 01.03.2008 на 4330 календарних днів (з 02.06.2008 року по 09.04.2020 рік) і по договору позики від 19.02.2008 на 4430 (з 23.02.2008 по 09.04.2020 рук) календарних днів. Днем виконання зобов`язання вважається день зарахування коштів з погашення заборгованості перед [PERSON] на депозит нотаріуса Войтовського Валентина Сергійовича. Тобто, боржником зобов`язання по договором позики не виконувалось впродовж 10 років, що призвело до знецінення грошових коштів. 14 вересня 2011 року Господарським судом Київської області було винесено ухвалу у справі № Б8/129-11, якою було порушено справу про банкрутство та введено в дію мораторій на задоволення вимог кредиторів. Посилаючись на зазначені обставини, [PERSON] просив суд стягнути з ВАТ «Іванківрибсільгосп» інфляційні втрати за договорами позики від 01.03.2008 року та від 19.02.2008 року у розмірі 4 468 455 грн. 50 коп. (чотири мільйони чотириста шістдесят вісім тисяч чотириста п`ятдесят п`ять гривень п`ятдесят копійок); 3% річних за договорами позики від 01.03.2008 року та від 19.02.2008 року у розмірі 487 649 грн. 90 коп. (чотириста вісімдесят сім тисяч шістсот сорок дев`ять гривень дев`яносто копійок); витрати по оплаті судового збору у розмірі 11350 грн. (одинадцять тисяч триста п`ятдесят гривень) та комісію банку у розмірі 113,50 грн. (сто тринадцять гривень п`ятдесят копійок). Рух справи Разом з позовною заявою було подану заяву про забезпечення позову, у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: Київська область Іванківський район село Сукачі вулиця Рибокомбінат,1 , та власником якого є ВАТ «Іванківрибсільгосп», зокрема: Майновий комплекс загальною площею 5054,80 кв.м., Коптильний завод (коптильний цех) (літера «А»), загальною площею 1129,6 кв.м., Адмінбудинок (літера «А»), загальною площею 353,2 кв.м., розмірі ціни позову 4 956 105 грн. 40 коп. (а.с.19-23). Протоколом з автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2021 року справу розподілено судді Гончарук О.П. (а.с.39). Ухвалою суду від 02 лютого 2021 року заяву судді Гончарука О.П. про самовідвід задоволено та передано справу для визначення складу суду в порядку ст.33 ЦПК України (а.с.41-42). Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу розподілено судді Ткаченку Ю.В. (а.с.44). Ухвалою суду від 08 лютого 2021 року було ухвалено прийняти позовну заяву, відкрити провадження в справі, призначити до підготовчого судового засідання на 04 березня 2021 року на 10 год. 45 хв. (а.с.45). 04 березня 2021 року від представника ВАТ «Іванківрибсільгосп» адвоката Слюсара В.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] , у зв`язку з відсутністю у Позивача правових підстав для нарахування та стягнення компенсаційних сум, у відповідності до ст.625 ЦК України, оскільки розгляд його кредиторських вимог та їх погашення в рамках справи про банкрутство не допускає появу додаткових грошових вимог після закриття провадження у справі (а.с.58-64). За клопотанням представника позивача [PERSON] розгляд підготовчого судового засідання було відкладено на 07 квітня 2021 року на 11 год. 30 хв. 17 березня 2021 року на адресу суду [PERSON] направив Відповідь на відзив, в якому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Крім того, зазначив, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (а.с.72-78). 17 березня 2021 року від представника ВАТ «Іванківрибсільгосп» адвоката Слюсара В.В. надійшли письмові пояснення, які просить долучити до матеріалів справи та врахувати викладені в них обставини під час розгляду. Крім того, зазначив, що у відповідності до ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства у період, починаючи з 14.09.2011 по 23.11.2020, діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів, який унеможливлював в тому числі нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних, у зв`язку з чим заявлений у грудні 2020 року [PERSON] позов до ВАТ «Іванківрибсільгосп» про стягнення нарахувань за ст. 625 ЦК за період з червня 2008 по квітень 2020 є таким, що не ґрунтується на вимогах закону, а тому є необґрунтованим і задоволенню не підлягає (а.с.81-84). Ухвалою суду від 07 квітня 2021 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено повністю, зокрема, ухвалено накласти арешт на: нерухоме майно, яке розташоване за адресою: Київська область Іванківський район с.Сукачі вул.Рибокомбінат,1 , та власником якого є ВАТ «Іванківрибсільгосп», зокрема: Майновий комплекс загальною площею 5054,80 кв.м., Коптильний завод (коптильний цех) (літера «А»), загальною площею 1129,6 кв.м., Адмінбудинок (літера «А»), загальною площею 353,2 кв.м., розмірі ціни позову 4 956 105 грн. 40 коп. (чотири мільйони дев`ятсот п`ятдесят шість тисяч сто п`ять гривень сорок копійок) (а.с.95, 98-99). Крім того, ухвалою суду від 07 квітня 2021 року підготовче провадження у справі закрите та призначено справу до розгляду по суті (а.с.99а-99б). 12 квітня 2021 року від представника ВАТ «Іванківрибсільгосп» - адвоката Слюсара В.В. надійшло клопотання про скасування заходів забезпечення позову в порядку ст.158 ЦПК України (а.с.102-105, повторно а.с.117-120). Ухвалою суду від 16 квітня 2021 року, клопотання задоволено, заходи забезпечення позову, застосованих ухвалою Іванківського районного суду Київської області віл 07.04.2021 року скасовано (а.с.136, 137-138). 19 травня 2021 року судове засідання було відкладено за клопотанням представника позивача [PERSON] - [PERSON] (а.с.151-152). 25 травня 2021 року до суду надійшла заява позивача [PERSON] про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на рахунки та грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів ВАТ «Іванківрибсільгосп», крім коштів, що містяться на рахунках, на які заборонено законом накладення арешту та/або звернення стягнення у межах суми звернення стягнення у розмірі ціни позову 4 956 105 грн. 40 коп. (чотири мільйони дев`ятсот п`ятдесят шість тисяч сто п`ять гривень сорок копійок) (а.с.162-165). Ухвалою суду від 28 травня 2021 року у задоволенні даної заяви відмовлено (а.с.180, 181-184). 23 червня 2021 року, 06 вересня 2021 року проведення судових засідань було відкладено за клопотанням позивача [PERSON] (а.с.188-189). 20 вересня 2021 року розгляд судового засідання було відкладено за клопотанням представника відповідача - адвоката Слюсара В.В. (а.с.201). 13 жовтня 2021 року до суду від представника відповідача - адвоката Слюсара В.В. надійшли додаткові пояснення, висновками судів щодо неспроможності нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму кредиторських вимог, які було визнано конкурсними в рамках справи про банкрутство, що в свою чергу в котре обґрунтовують безпідставність заявленого [PERSON] позову (а.с.205-206). 18 жовтня 2021 року, до суду, від позивача [PERSON] надійшли письмові пояснення у справі, з яких слідує, що законодавство України з питань банкрутства не передбачає для кредитора по справі можливості збільшити та коригувати свої вимоги в межах справи про банкрутство, зокрема, і втому випадку, якщо процедура банкрутства є затяжною та відбувається поза межами і з порушенням процесуальних строків її тривалості. А тому, єдиним шляхом захисту порушених прав на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних врегульовано положення Цивільного кодексу України (а.с.213-220). 19 жовтня 2021 року розгляд судового засідання було відкладено за клопотанням позивача [PERSON] (а.с.221-222). Пояснення сторін: Позивач [PERSON] та його представники [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Також, позивачем та його представниками неодноразово до початку судових засідань були надані письмові пояснення, які під час розгляду справи були узагальненні. Представник Відповідача Слюсар В.В. , у судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову. До початку судових засідань представником відповідача неодноразово були надані письмові пояснення, які під час розгляду справи були узагальненні. Фактичні обставини справи, встановлені судом 01 березня 2008 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Іванківрибсільгосп» (ЄДРПОУ 00476671) було укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] передав ВАТ «Іванківрибсільгосп» грошові кошти у сумі 1 000 000 грн. (один мільйон гривень), для виробничого розвитку та погашення заборгованості товариства, які останній зобов`язався повернути у строк до 01 червня 2008 року (а.с.9). Також, 19 лютого 2008 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Іванківрибсілсьгосп» (ЄДРПОУ 00476671) було укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] передав ВАТ «Іванківрибсільгосп» грошові кошти у сумі 635 000 грн. (шістсот тридцять п`ять тисяч гривень), які останній зобов`язався повернути у строк до 22 лютого 2008 року (а.с.10). Пунктом 5 зазначених договорів передбачалося, що «У разі якщо Позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) відсотки річних від простроченої суми». ВАТ «Іванківрибсільгосп» борг у визначений договором строк не повернув. 14 вересня 2011 року Господарським судом Київської області було винесено ухвалу у справі № Б8/129-11, якою було порушено справу про банкрутство та введено в дію мораторій на задоволення вимог кредиторів (а.с.14-18). Посилаючись на зазначені обставини, [PERSON] просив суд стягнути з ВАТ «Іванківрибсільгосп» інфляційні втрати за договорами позики від 01.03.2008 року та від 19.02.2008 року у розмірі 4 468 455 грн. 50 коп. (чотири мільйони чотириста шістдесят вісім тисяч чотириста п`ятдесят п`ять гривень п`ятдесят копійок); 3% річних за договорами позики від 01.03.2008 року та від 19.02.2008 року у розмірі 487 649 грн. 90 коп. (чотириста вісімдесят сім тисяч шістсот сорок дев`ять гривень дев`яносто копійок); витрати по оплаті судового збору у розмірі 11350 грн. (одинадцять тисяч триста п`ятдесят гривень) та комісію банку у розмірі 113,50 грн. (сто тринадцять гривень п`ятдесят копійок). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов`язує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен з`ясувати обставини, які пов`язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини ст. 263 ЦПК України. При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову. За змістом ч. ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При вирішенні спору між сторонами, суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Згідно ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією і законами України, як і застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, як то визначено п.27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» вказано на принципі рівності сторін, як одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого (іншого) учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів, суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Крім того, відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Ч. 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюється печаткою. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. На підставі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику... у такій самій кількості..., що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. За умовами Договору-1 від 01.03.2008 сторони погодили, що позику надано до 01.06.20008 року, а за умовами Договору-2 - до 22.02.2008 Відповідно до ст. 610 ЦК України: невиконання зобов`язання, є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Позивачем доведено факт укладення договорів поворотної фінансової допомоги (позики), факт отримання відповідачем коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення, що визнається відповідачем. Відповідач не виконав грошове зобов`язання, а отже, права та інтереси позикодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У випадку, коли позичальник своєчасно не повертає борг, то згідно статті 625 ЦК України він має сплатити суму боргу, а також інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Позивачем до суду надано детальний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних по договорах. Розрахунок інфляційних втрат за Договором 01.03.2008 року, відбувається відповідно з 01 червня 2008 року по 01 квітня 2020 року: 100,8%?99,5%?99,9%?101,1%?101,7%?101,5%?102,1%?112,3% (індекс інфляції за 2009 рік)?109,1% (індекс інфляції за 2010 рік)?104,6% (індекс інфляції за 2011 рік)?99,8% (індекс інфляції за 2012 рік)?100,5% (індекс інфляції за 2013 рік)?124,9% (індекс інфляції за 2014 рік)?143,3% (індекс інфляції за 2015 рік)?112,4% (індекс інфляції за 2016 рік)?113,7% (індекс інфляції за 2017 рік)?109,8% (індекс інфляції за 2018 рік)?104,1% (індекс інфляції за 2019 рік)?100,2%?99,7%?100,8%, підсумковий рівень інфляції становить 361,47%. Відповідно, сума інфляційних втрат за Договором від 01.03.2008 становить: 1 000 000 грн. 00 коп. ? 361,47% = 3 614 700 грн. 00 коп., відповідно розмір інфляційних втрат становить 2 614 700 грн. 00 коп. (3 614 700 грн. 00 коп. - 1 000 000 грн. 00 коп.). Розрахунок інфляційних втрат за Договором від 19.02.2008 відбувається з 01 березня 2008 року по 01 квітня 2020 року: 103,8%?103,1%?101,3%?100,8%?99,5%?99,9%?101,1%?101,7%?101,5%?102,1%?112,3% (індекс інфляції за 2009 рік)?109,1% (індекс інфляції за 2010 рік)?104,6% (індекс інфляції за 2011 рік)?99,8% (індекс інфляції за 2012 рік)?100,5% (індекс інфляції за 2013 рік)?124,9% (індекс інфляції за 2014 рік)?143,3% (індекс інфляції за 2015 рік)?112,4% (індекс інфляції за 2016 рік)?113,7% (індекс інфляції за 2017 рік)?109,8% (індекс інфляції за 2018 рік)?104,1% (індекс інфляції за 2019 рік)?100,2%?99,7%?100,8%, підсумковий рівень інфляції становить 391,93%. Відповідно, сума інфляційних втрат за Договором від 19.02.2008 становить: 635 000 грн. 00 коп. ? 391,93% = 2 488 755 грн. 50 коп., відповідно розмір інфляційних втрат становить 1 853 755 грн. 50 коп. (2 488 755 грн. 50 коп. - 635 000 грн. 00 коп.). Загальна сума інфляційних втрат за Договорами від 01.03.2008 та 19.02.2008 становить: 2 614 700 грн. 00 коп. + 1 853 755 грн. 50 коп. = 4 468 455 грн. 50 коп. Розрахунок 3% за Договором від 01.03.2008 відбувається з 02 червня 2008 року по 09 квітня 2020 року: 1 000 000 грн. 00 коп. ? 3%/365 днів ? 4330 дні (з 02.06.2008 р. по 09.04.2020 р.) = 355 060 грн. 00 коп. Розрахунок 3% за Договором від 19.02.2008 відбувається з 02 червня 2008 року по 09 квітня 2020 року: 635 000 грн. 00 коп. ? 3%/365 днів ? 4430 (з 23.02.2008 р. по 09.04.2020 р.) = 132 589 грн. 90 коп. При цьому загальна сума 3% за Договорами 1 та 2 становить: 355 060 грн. 00 коп. + 132 589 грн. 90 коп. = 487 649 грн. 90 коп. При цьому сума обов`язкових податків і зборів підлягає нарахуванню та утриманню під час виконання судового рішення. Крім того, слід зазначити, що ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І книги 5 ЦК України «Загальні положення про зобов`язання», а відтак поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Беручи до уваги зазначене, правовідносини, які склалися між Позивачем та Відповідачем на підставі договорів позики, є грошовими зобов`язаннями і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, Позивач заявляв вимоги про стягнення з відповідачів на його користь 3% річних від простроченої суми та інфляційних втрат нарахованих на суму несплаченої заборгованості. Тобто, між сторонами склалися правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, на які відповідно до частини другої статті 625 ЦК України нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 04.02.2020 у справі 912/1120/16 з посиланням на подібну правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц). Також, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, кредитор вправі вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат. Водночас, інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19. Оскільки, неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, а по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, відтак є грошовим зобов`язанням, у зв`язку з чим суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини другої статті 625 ЦК України. Досліджуючи оспорювані Позивачем договори, а також відомості, що містяться в судовій справі Б8/129-11 судом встановлено, що позивач звернувся до суду із заявою про визнання ВАТ «Іванківрибсільгосп» банкрутом. Ухвалою господарського суду Київської області від 14.09.2011 року порушено провадження у справі №Б8/129-11 про банкрутство відкритого акціонерного товариства «Іванківрибсільгосп». Під час судових слухань 17.05.2017 р., Господарським судом Київської області було затверджено реєстр кредиторів, а саме Затвердити реєстр вимог кредиторів Відкритого акціонерного товариства "Іванківрибсільгосп" в сумі 7609760,12 грн. до якого включити: - [PERSON] з грошовими вимогами у розмірі 1768573,00 грн., з яких: 1147,00 грн. підлягають задоволенню в першу чергу, 1767426,00 грн. - в четверту чергу; - [PERSON] з грошовими вимогами у розмірі 4051147,00 грн., з яких: 1147,00 грн. підлягають задоволенню в першу чергу, 4050000,00 грн. - в четверту чергу; - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сонар ЛТД» з грошовими вимогами у розмірі 546893,12 грн., з яких: 1187,00 грн. підлягають задоволенню в першу чергу, 545706,12 грн. - в четверту чергу; - Приватного підприємства «КОНА» з грошовими вимогами у розмірі 1243147,00 грн., з яких: 1147,00 грн. підлягають задоволенню в першу чергу, 1242000,00 грн. - в четверту чергу. 19.09.2019 на підставі Постанови Північного апеляційного господарського суду реєстр кредиторів зазнав змін у зв`язку із встановленням Північним апеляційним господарським судом фіктивності вимог одного з кредиторів [PERSON] загальною сумою з грошовими вимогами у розмірі 4051147,00 грн., з яких: 1147,00 грн. підлягають задоволенню в першу чергу, 4050000,00 грн. - в четверту чергу. Справу Б8/129-11 про банкрутство ВАТ «Іванківрибсільгосп» було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 23.11.2020 провадження у справі Б8/129-11 про банкрутство було закрито без визнання ВАТ «Іванківрибсільгосп» банкрутом, знято арешт з рахунків юридичної особи, усунено всі перешкоди в діяльності юридичної особи. Правовий висновок, викладений у Постанові Верховного суду у складі Колегії Касаційного господарського буду від 26.11.2020 у справі № 914/1028/19, в якій серед іншого зазначено, щодо застосування до правовідносин, аналогічних тим, які існували та існують між Позивачем та Відповідачем редакції Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», яка діяла на момент виникнення правовідносин (до 19.01.2013), а саме зазначається, що «Відповідно до пункту 1-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 22.12.2011 №4212-VI нова редакція Закону про банкрутство застосовується до справ, провадження у яких відкрито після набрання чинності цим Законом та з моменту введення ліквідаційної процедури (у справах, які порушено до введення в дію цього Закону). Отже, у випадку порушення справи про банкрутство із введенням процедури розпорядження майном до 19.01.2013 та перебування боржника на стадії санації, щодо нього слід застосовувати положення Закону про банкрутство в редакції, яка існувала до моменту внесення змін ЗУ №4212-УІ від 22.12.2011. З огляду на встановлення судами обставин порушення справи про банкрутство щодо відповідача 15.12.2011 та перебування його на стадіях розпорядження майном і санації, враховуючи той факт, що постанова місцевого суду про введення ліквідаційної процедури була скасована апеляційним судом, а тому до Відповідача слід застосовувати Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції ЗУ №2343-XII від 14.05.1992, яка була чинною до внесення змін ЗУ №4212-УІ від 22.12.2011.» Крім того, відповідно до Постанови ВСУ від 26.11.2020 року пунктом 25 абзацу 24 статті 1 цього Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" мораторій на задоволення вимог кредиторів визначено як зупинення виконання боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство, грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію. Абзацом 6 статті 1 цього Закону визначено кредитора як юридичну або фізичну особу, яка має у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника, щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам боржника, а також органи державної податкової служби та інші державні органи, які здійснюють контроль за правильністю та своєчасністю справляння єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів). Конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство. До конкурсних кредиторів відносяться також кредитори, вимоги яких до боржника виникли внаслідок правонаступництва за умови виникнення таких вимог до порушення провадження у справі про банкрутство. Поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство. Системний аналіз зазначених норм права дозволяє зробити висновок про те, що мораторій у справі про банкрутство - це визначений законодавцем період у часі протягом якого забороняється задоволення вимог кредиторів, які існують на момент введення мораторію. Тобто мораторій у справі про банкрутство поширюється на конкурсні вимоги, які виникли до моменту порушення провадження у справі про банкрутство та не поширюється на поточні вимоги кредиторів, які виникають в ході здійснення провадження у справі про банкрутство. Поточні вимоги кредиторів боржника знаходяться у вільному правовому режимі до визнання боржника банкрутом. З такою правовою позицією погодилась Велика Палата Верховного Суду у постановах 20.11.2018 у справі №5023/10655/11 та від 16.09.2020 у справі №826/3106/18. Позиція щодо застосування до спірних правовідносин норм закону, які були чинними на момент виникнення певних правовідносин висловлена також Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 13.02.2018 у справі № 916/4737/14. За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина 3 ст. 267 ЦК України передбачає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 26.04.2017 року Верховний Суд України у справі №3-1522гс16 сформулював правову позицію щодо обчислення перебігу строку позовної давності, в спорах про стягнення 3% річних та інфляційних витрат після виконання боржником основного зобов`язання, згідно якої внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Враховуючи наявний факт порушення відповідачем грошового зобов`язання та положення статті 625 ЦК України, суд дійшов до висновку про повне задоволення позовних вимог позивача. Розподіл судових витрат:

Outcome: approved