Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 14.05.2008 року між публічним акціонерним товариством КБ „ПриватБанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір № SUC4GA0000000008, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 31230 доларів США зі сплатою 15 % річних, з кінцевим терміном повернення 14.05.2023 року. У забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору з [PERSON] було укладено договір іпотеки №SUC4GA0000000008 від 14.05.2008 року, згідно якого іпотекодавець передала в іпотеку квартиру, що складається з двох жилих кімнат, загальною площею 48,8 кв. м, житловою площею 28.5 кв. м, за адресою [ADDRESS]. Оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконує, щомісячні платежі у встановлений договором строк не вносить, просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 73 755 доларів 05 центів США, що за курсом від 09.07.2013 року складає 589 303 гривні 89 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, що належить на праві приватної власності [PERSON] шляхом її продажу, з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, щодо оформлення та отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних підприємствах, установах, організаціях, з можливістю здійснення ПАТ КБ „ПриватБанк" всіх передбачених чинним законодавством дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Крім того, просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають у квартирі, зі зняттям з реєстраційного обліку, а також стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, пояснив, що, на його думку, немає підстав для задоволення позову, оскільки на даний час діє Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України». Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що 14.05.2008 року між публічним акціонерним товариством КБ „ПриватБанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір № SUC4GA0000000008, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 31230 доларів США зі сплатою 15 % річних, з кінцевим терміном повернення 14.05.2023 року (а.с.17-22). В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору з [PERSON] було укладено договір іпотеки № SUC4GA0000000008. (а.с.23-24), згідно якого іпотекодавець передала в іпотеку квартиру, що складається з двох жилих кімнат, загальною площею 48,8 кв. м, житловою площею 28.5 кв. м, за адресою [ADDRESS]. Як вбачається з роздруківки платежів по рахунку (розрахунку заборгованості), відкритому [PERSON] для погашення заборгованості за кредитним договором, відповідач станом 09.07.2013 року має заборгованість в сумі 73755,05 доларів США, з яких: 28 726,26 доларів США - заборгованість за кредитом, 17 503,54 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4158,73 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 19 824,58 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина), 3 510,66 доларів США - штраф (процентна складова) (а.с.9-11, 20-21). Відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.07.2013 року курс долара США складає 7,99, тобто сума загальна заборгованості за кредитним договором в гривневому еквіваленті складає 589 302,89 грн. (а.с.12). До звернення з цим позовом до суду позивач направляв відповідачеві, як іпотекодавцю повідомлення від 28.05.2013 року про необхідність повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, в тридцяти денний строк з дня отримання вимоги, або у разі невиконання цієї вимоги - звільнити разом з усіма членами сім'ї та іншими мешканцями приміщення квартири [ADDRESS] (а.с.13-16). Як з'ясовано в судовому засіданні, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 02.01.2007 року (а.с.146), та є її єдиним житлом, де вона постійно мешкає, оскільки іншого нерухомого майна вона у власності не має (а.с.145). За наданою суду інформацією управління обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради від 08.06.2015 року, надати [PERSON] житлове приміщення для тимчасового проживання немає можливості. (а.с.187). Згідно ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що у випадку прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Відповідно до ст. 589 ЦПК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно ч. 2 ст. 590 ЦПК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до умов іпотечного договору, укладеного між сторонами, іпотекодержатель набуває право стягнення на предмет іпотеки в таких випадках: в разі невиконання боржником основного зобов'язання; у разі виконання або неналежного виконання іпотекодацем умов іпотечного договору; в інших випадках, передбачених договором (16.7.1 - п. 16.10 іпотечного договору). Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене, згідно з п. 27 Договору, укладеного між сторонами, іпотекодерджателем у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотеко держателя права власності на предмет іпотеки, або продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, у тому числі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України "Про іпотеку", для чого іпотекодавець надає іпотеко держателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотеко держателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпоотекодавця, у тому числі, отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону № 1304-VII не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 м2 для квартири та 250 м2 для житлового будинку. За змістом статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Статтею 3 Закону № 1304-VII передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Встановлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). На виконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» позивачем року надіслано 28.05.2013 року [PERSON] письмову вимогу про усунення порушення основного зобов'язання та іпотечного договору, у якій банк вимагав від неї виконати основне зобов'язання, а в разі його невиконання - повідомив про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 4.5 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. При цьому у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону (ст. 39 зазначеного Закону). У зв'язку з наведеним суд виходить із того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Отже, заявлені позивачем вимоги є належним способом захисту. Зазначеними нормами закону та положеннями договору іпотеки необхідно, на думку суду, керуватися, задовольняючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Саме така правова позиція висловлена в ухвалі Верховного Суду України від 16 липня 2014 року та в постанові від 15 квітня 2015 року. Також у ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У чч. 2 і 3 ст. 40 цього Закону законодавець установлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». В постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року висловлена правова позиція про те, що рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону № 1304-VII. Таким чином, на думку суду, відсутні підстави для задоволення вимог позивача в частині виселення відповідача та інших мешканців з квартири, що є предметом іпотеки, тобто в цій частині позовних вимог необхідно відмовити за необґрунтованістю. На підставі ст. 88 ЦПК України з на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 441 гривня 00 коп.

Outcome: partial