Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовною заявою до Львівської міської ради про визнання права власності. В обґрунтування поданого позову покликається на те, що у відповідності до Витягу з реєстру прав на нерухоме майно є власником квартири [ADDRESS] , яка розташована на першому поверсі триповерхового житлового будинку. На момент придбання вказаної квартири, загальна площа становила 81,1 кв.м., до квартири також належала комора в підвалі площею 12 кв.м. Зазначає, що попередні власники квартири окрім вказаного житлового та нежитлового приміщення також користувалися й частиною нежитлового першого поверху будинку приміщення площею 3,2 кв.м. (позначеного індексом XVII); нежитловим приміщенням позначеним індексом ХІХ площею 7,7 кв.м., а також підвальними приміщеннями позначеними індексом VІ площею 7 кв.м., індексом VІІ площею 8,2 кв.м., індексом VІІІ площею 13,5 кв.м., індексом Х площею 12,7 кв.м., та підвальним приміщенням позначеним індексом ІХ площею 20 кв.м. Крім того, позивачка зазначає, що їй належить на праві приватної власності підвальне приміщення позначене індексом VІІІ-а площею 6 кв.м. Покликається на розпорядження Галицької районної адміністрації ЛМР №02 від 03.01.2019 року, згідно якого будинок [ADDRESS] списано з балансу ЛКП «Княже місто» з 03.01.2019 року. Вказані як житлові так і нежитлові приміщення знаходяться у фактичному володінні позивачки. У всіх приміщеннях наведених вище, позивачкою було зроблено ремонти. Позивач неодноразово зверталася до відповідних підрозділів відповідача з проханням посприяти в узаконенні реконструйованої квартири з підвалами, однак постійно отримує відмови через відсутність процедури приєднання місць загального користування, тобто з формальних підстав. Просить позов задоволити та визнати за нею право власності на приміщення, що знаходяться у її фактичному володінні та на реконструйовану квартиру, згідно прохальної частини позовної заяви. Позивачем двічі уточнювалися позовні вимоги. Ухвалою суду від 18.09.2020 року позовну заяву залишено без руху. 07.10.2020 року позивачем усунено недоліки позовної заяви Ухвалою суду від 09.10.2020 р. у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 26.05.202 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов повністю. Просив його задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що із відповіді Галицької районної адміністрації отримано відповідь, де зазначено що спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального, у тому числі допоміжні приміщення належать всім власникам квартир будинку. Крім цього, зазначає, що Розпорядженням №2 від 03.01.2019 року Галицької районної адміністрації Львівської міської ради будинок [ADDRESS] знятий з балансу ЛКП «Княже місто». Просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 3 ч. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову. У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Судом встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.12.2017 р. №109607458 [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 81.1 кв.м, яка складається з трьох житлових кімнат житловою площею 65,0 кв.м та кухні. До квартири належить комора в підвалі площею 12,0 кв.м. На підставі договору купівлі-продажу від 29.12.2017 року [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.01.2019 р. №153020049 [PERSON] на праві приватної власності належить підвальне приміщення під літ.VIIIa, загальною площею 6 кв.м. На підставі договору купівлі-продажу підвального приміщення від 17.01.2019 року [PERSON] належить підвальне приміщення під літ. VIIIa, загальною площею 6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорта Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації квартира [ADDRESS] складається з трьох кімнат, житловою площею 65,0 кв.м. Загальна площа квартири 81,1 кв.м. Відповідно до розпорядження Галицької районної адміністрації №31-3345 від 04.07.2019 року у Законі України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" зазначено, що спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія, (ч.6 ст.1 Закону). Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення-експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення) (ч.2 ст.1 Закону). Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку (ч.2 ст.4 Закону). Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників (ч.1 ст.5 Закону)... Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку (ч.2 ст.5 Закону). Ухвалою Львівської міської ради від 29.07.2010 №3808 було затверджено "Положення про порядок приєднання допоміжних приміщень" в якому було передбачено порядок розгляду питань приєднання допоміжних приміщень. 07.12.2017 прийнято ухвалу Львівської міської ради №2682 "Про скасування ухвали міської ради від 29.07.2010 №3808 "Про затвердження Положення про порядок приєднання допоміжних приміщень" Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №120 від 09.02.2018 затверджено інформаційні картки адміністративних послуг,суб`єктами надання яких є районні адміністрації. Адміністративна послуга надання висновку щодо приєднання допоміжних приміщень не передбачена вище наведеним рішенням і не надається районною адміністрацією. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У частині другій статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 року у справі про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. За змістом статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників (пункт 1 частини першої та частина друга статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). Статтею 392 ЦК України передбачено, що позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України). У абзаці 2 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України 2004 року), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Крім того, оскільки допоміжні та нежилі приміщення - це різні частини багатоквартирного будинку, які відрізняються між собою своїм призначенням, тому при розгляді спору слід виходити не лише з характеристики спірного приміщення, але й з того, чи є це приміщення допоміжним, в якому чи в частині якого може знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов та безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою, чи використовувалось воно, чи якась з його частин, для обслуговування будинку. Від вирішення цього питання залежить те, чи є спірне приміщення спільною частковою власністю власників приватизованих квартир, оскільки відповідно до цивільного законодавства України розпорядження майном при спільній частковій власності проводиться за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 1 статті 77, частини 1 статті 79, частини 1 статті 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною 6 статті 81 цього Кодексу передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважити доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17. Натомість позивачкою не було належними та допустимими доказами доведено факт приналежності спірних приміщень. Окрім цього, не було наведено жодної обставини, яка б давала можливість вважати, що позивачка на законних підставах володіє спірними приміщеннями. Більш того, позивачка неодноразово у позовній заяві та в уточненнях до такої визнає, що спірні приміщення знаходяться у її фактичному володінні без законних на те підстав. Саме по собі користування приміщеннями спільного користування житлового будинку не дає підстави для виникнення права власності на займані приміщення, так як і проведення реконструкції, ремонту чи інших робіт без відповідного погодження проведення таких. Правові та організаційні засади створення, функціонування, взаємодії власників жилих та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку регулюються Законами України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" та "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку". Правовідносини щодо володіння, користування та розпорядження спільною власністю також регулюються положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою співвласників. Згідно з частиною другою статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. При цьому, законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості. Так, допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Разом з тим, нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. У постанові Верховного Суду від 30 червня 2020 року (Справа № 904/2636/19) наголошено, що відповідно до Конституції України всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і та ін. (рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 у справі № 4-рп/2004). Враховуючи викладене, суд приходить до переконання у безпідставності позовних вимого, а відтак у задоволенні позові слід відмовити.

Outcome: dismissed