Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в жовтні до суду із позовом до Заставнівської державної нотаріальної контори, державного нотаріуса Мисюк Ольги Михайлівни про скасування постанови нотаріуса та зобов'язання видати свідоцтво про право на спадщину за законом. Посилається на те, що [INFO] померла її рідна сестра [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина на будинковолодіння [ADDRESS]. Спадкоємців першої черги не було, тому відразу після її смерті спадщину прийняла вона як рідна сестра та як спадкоємець другої черги. Разом з тим, вона не оформила належним чином спадщину на себе. 07 квітня 2014 року представник позивача звернувся до Заставнівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] До спадкової справи представником нотаріусу надано довідку виконкому Дорошовецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області за №1566 від 06.08.2014 року з якої вбачалося, що спадкове майно, а саме житловий будинок під [ADDRESS]належав спадкодавцю [PERSON] і був побудований в 1940 році. 23 вересня 2014 року нотаріус своєю постановою відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв'язку із ненаданням належним чином оформлених документів на спадкове майно. Вважає, що вказана постанова є незаконною, а тому її слід скасувати та зобов'язати відповідача видати свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно. В судовому засіданні представники позивача вимоги позовної заяви підтримали в повному обсязі з підстав вказаних в ній та просили позов задовольнити. Державний нотаріус Заставнівської державної нотаріальної контори Мисюк О.М. в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутності в зв'язку з завантаженістю та зайнятістю. Суд, вислухавши думки представників позивача, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про ї смерть (а.с. 10). Остання була рідною сестрою позивача [PERSON], що вбачається з рішення суду від 24.07.2014 року (а.с. 12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на будинковолодіння [ADDRESS]. Спадкоємців першої черги не було, тому позивач спадщину прийняла як рідна сестра та як спадкоємець другої черги. Дана обставина регламентована нормами ст.549 ЦК УРСР, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин та передбачалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Дана обставина також встановлена в тексті оскаржуваної постанови, тобто визнана відповідачем, а відтак не потребує додаткового доказування в силу ст.61 ЦПК України. 07 квітня 2014 року представник позивача звернувся до Заставнівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] До матеріалів спадкової справи представником нотаріусу надано ряд документів, що підтверджували належність спадкового майна саме спадкодавцю. Незважаючи на це, відповідач 23 вересня 2014 року виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з ненаданням заявником документів, що підтверджують факт належності на праві власності спадкодавцю спадкової маси (а.с. 9). Суд вважає, що винесена відповідачем постанова є незаконною, вона порушує права спадкоємця та підлягає скасуванню виходячи з наступного. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі Закон). Статтею 50 Закону передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Обов'язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч. 3 ст. 49 Закону, де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні. Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону, підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом. Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, зазначений у ст. 49 та не є вичерпним. За наявності умов, передбачених ст. 49 на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Згідно з п. 3 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ч. 4 ст. 49 Закону відмова у вчиненні нотаріальної дії за загальним правилом здійснюється в усній формі, а у випадку наявності вимоги особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, - виноситься відповідна постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Порядок видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину передбачений Главою 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Зокрема п.п. 4.10, 4.12, 4.15 передбачають, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідач при винесенні оскаржуваної постанови не звернув увагу на те, що право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 р. питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 р. "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" та прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 р. "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", в яких, зокрема, було визначено умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом і постановою підставою виникнення в громадянина права власності на житловий будинок був факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Дана правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 грудня 2013 р. у справі № 6-137цс13 та на підставі ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України. З довідки Дорошовецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області №1566 від 06.08.2014 року, яка була надана нотаріусу до спадкової справи вбачається, що житловий будинок [ADDRESS], який належав [PERSON] (яка померла [INFO]), побудований 1940 року (згідно по господарської книги №5 ст.85). Відомості про належність спадкодавцю спадкового майна також свідчила надана нотаріусу довідка Дорошовецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області №1483 від 22.07.2014 року. Крім того, необхідно зазначити наступне. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Вирішуючи питання про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно у вигляді житлового будинку, який належав спадкодавцю [PERSON], нотаріус не взяв до уваги вищевикладені нормативно-правові акти та не врахував, те, що спадкове нерухоме майно побудоване в 1940 році, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Відомості про належність вказаного майна спадкодавцю зафіксовано в погосподарській книзі. Відтак нотаріус виносячи оскаржувану постанову порушив права позивача на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. З вказаних підстав, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, а оскаржувана постанова державного нотаріуса Заставнівської державної нотаріальної контори Мисюк О.М. від 23.09.2014 року №620/02-31підлягає скасуванню з зобов'язанням відповідача видати позивачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом. На підставі викладеного та

Outcome: approved