Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 квітня 2019 року, яке набуло чинності, з [PERSON] стягуються аліменти на її користь на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у сімі 1 500 грн. 00 коп. на кожну дитину, щомісячно, з подальшою індексацією, починаючи з 29.11.2018 року, й до досягнення дитиною повноліття. Проте відповідачем зазначене рішення суду не виконується, у зв"язку з чим утворилась заборгованість по аліментам за період з 29 листопада 2018 року по 31 грудня 2019 року у сумі 23 504 грн. 53 коп. Відповідно, розмір неустойки (пені) від несплачених аліментів за кожен день прострочення за вказаний період становить 74 470 грн. 53 коп., що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , діюча на підставі ордеру адвоката від 01 червня 2020 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала уцілому та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог. Відповідачем надано відзив на позов від 28 червня 2020 року, яким позовні вимоги не визнав, звернув увагу на той фактор, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 квітня 2019 року про стягнення з нього аліментів позивачкою звернуто до виконання у травні 2019 року, у той же час пеня позивачкою нараховується й, у тому числі, за період з листопада по грудень 2018 року й із січня по травень 2019 року, що є несправедливим. Окрім того він не має заборгованості по сплаті аліментів, вважаючи себе добросовісним їх платником, оскільки борг у період з вересня по грудень 2019 року виник не з його вини, а вини роботодався, оскільки підприємство, на якому він працює мало заборгованість по заробітний платі перед працівниками у вказаний період часу, про що надано офційну довідку з місця роботи. Виконавчий лист державним виконавцем переданий на виконання за місцем його роботи й із його заробітної плати щомісячно утримується визначена рішенням суду сума на сплату аліментів. За таких підстав вимоги позивачки вважає необґрунтованими, вважаючи, що борг у певний період виник не з його вини, а вини роботодавця у зв`язку з відсутністю фінансування заробітної плати підприємства перед працівниками. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням відзиву на позов, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 квітня 2019 року, яке набуло чинності, з [PERSON] стягуються аліменти на користь позивачки на утримання двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у сімі 1 500 грн. 00 коп. на коджу дитину, тобто 3 000 грн. 00 коп. щомісячно, з подальшою індексацією, починаючи з 29.11.2018 року й до досягнення дитиною повноліття (а.с. 14, 15, 16). За положеннями ст. 196 СК України в редакції на час дії спірних правовідносин при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. За роз`ясненнями, що містяться в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. За змістом ст. 196 СК України в редакції на час дії спірних правовідносин пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Позивачка просить стягнути з відповідача розмір неустойки (пені) від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення за період з 29 листопада 2018 року по 31 грудня 2019 року у сумі 23 504 грн. 53 коп. Відповідно, розмір неустойки (пені) від несплачених аліментів за кожен день прострочення за вказаний період, вважає, становить 74 470 грн. 53 коп. Суд вважає, що виникнення заборгованості по аліментам відбулась не з вини платника аліментів, оскільки рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 квітня 2019 року про стягнення з [PERSON] аліментів позивачкою звернуто до виконання у травні 2019 року, у той же час пеня позивачкою нараховується й, у тому числі, за період з листопада по грудень 2018 року й із січня по травень 2019 року, що суперечить відповідальності за забов`язанням. Окрім того, як вбачається із розрахунку заборгованості по сплаті алементів, виданої державним виконавцем від 10.07.2020 року за період з 29 листопада 2018 року по 31 грудня 2019 року відповідач заборгованості не має. А також як вбачається із довідки, виданої роботодавцем відповідача - ПАТ «Київський електротехнічний завод «Транссигнал», борг по аліментам за виконавчим листом у період з вересня по грудень 2019 року виник з вини підприємства у зв`язку із нестабільним фінансовим становищем, оскільки підприємство, на якому відповідач працює мало заборгованість по заробітний платі перед працівниками у вказаний період часу, про що надано офційну довідку з місця роботи. Виконавчий лист державним виконавцем переданий на виконання за місцем роботи [PERSON] й із його заробітної плати щомісячно утримується визначена рішенням суду сума на сплату аліментів. За встановленої пістави виникнення заборгованості по аліментам відбулось не з вини його платника, а роботодався такого платника аліментів, оскільки виконавчий лист був переданий на виконання за місцем його роботи, й аліменти стягуються у примусовому порядку шляхом стягнення з щомісячного заробітку (доходу) відповідача, відтак з урахуванням п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за положенням якого передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) лише за наявності вини цієї особи, пістав для застосування такої фінансової санкції, як пеня, за несплачені аліменти до такого платника аліментів застосувати не можна, оскільки нетривала заборгованість по аліментам виникла не з вини платника аліментів, а тому позов підлягає відмові у його задоволенні. Окрім того, заявляючи вимогу про стягнення пені, позивач не врахував положення частини 1 ст. 196 СК України, яка визначає, що пеня за прострочення сплати аліментів може бути стягнута в розмірі, що є не більше 100 відсотків заборгованості. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір». За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч. 6 ст.141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного, ст. 196 СК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів",

Outcome: dismissed