Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

заступник прокурора Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Концерну "Військторгсервіс" звернувся до суду з позовом, зменшених вимоги якого просить, визнати недійсним договір купівлі-продажу приміщення загальною площею 114 кв.м., розташовані у [ADDRESS] від 14.05.2009 року, укладений між Концерном "Військторгсервіс" та [PERSON] та зобов'язати відповідача повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України у повне відання Концерну "Військторгсервіс" приміщення загальною площею 114 кв.м., розташовані у [ADDRESS], загальною вартістю 423 757грн. 40 коп. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 14.05.2009 року між Концерном "Військторгсервіс" та [PERSON] (спадкоємцем якого є відповідачка) укладено договір купівлі-продажу приміщення загальною площею 114 кв.м., вартістю 423 757 грн. 00 коп., розташованого по [ADDRESS] у м.Львові. Однак, даний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки в момент укладення договору концерн "Військторгсервіс" не мав відповідних повноважень для продажу майна, зокрема, спірне майно є власністю держави в особі Міністерства оборони України і всупереч статуту концерну реалізовано без дозволу Міністерства оборони України. Крім того, згідно п.8 Постанови Кабінету Міністрів України №803 від 06 червня 2007 року «Про затвердження Порядку відчуження об'єктів державної власності» рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа. Тому, всупереч даного положення спірне майно реалізовано також без відповідного погодження Фонду державного майна України. Довіреністю директора концерну "Військторгсервіс" [PERSON], виданої начальнику філії управління торгівлі Західного оперативного командування [PERSON] передбачено, що останній має право здійснювати відчуження нерухомого майна лише з дозволу органу управління майном концерну - Міністерства оборони України. 04 жовтня 2004 року Міністр оборони видав довіреність [PERSON], як начальнику Головного управління тилу Міністерства оборони України, а не як директору концерну "Військторгсервіс", згідно якої останній отримав право надання від Міністерства оборони України дозволу на відчуження майна, що закріплене за ними на праві господарського відання. Однак, відповідно до наказу Міністра оборони України №47 від 31 січня 2006 року Головне управління торгівлі тилу МОУ припинило свою діяльність у зв'язку зі створенням концерну "Військторгсервіс". Оскільки довіреність від 04 жовтня 2004 року втратила свою чинність внаслідок припинення юридичної особи, а згідно з довіреністю директора концерну, що видана начальнику філії управління торгівлі Західного оперативного командування [PERSON] не уповноважує останнього самостійно здійснювати реалізацію майна, тому спірний договір від 14.05.2009 року підлягає визнанню недійсним. Крім того, відповідач не може вважатися добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, оскільки придбав приміщення в юридичної особи, яка не мала права здійснювати таке відчуження. Просить позов задоволити. Прокурор в судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, додатково пояснили, що даний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки такий був укладений поза волею Міністерства оборони України та за відсутності погодження Фонду державного майна України. Представник Концерну "Військторгсервіс" в судове засідання не з'явився, подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Відповідач в судове засідання не з»явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, а тому, згідно ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у її відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої осіби Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає за можливе розглядати справу у його відсутності. Заслухавши думку прокурора, з»ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.05.2009 року між концерном "Військторгсервіс" в особі начальника Філії "Управління торгівлі Західного оперативного командування" Концерну «Військторгсервіс» [PERSON], який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 28 грудня 2008 року за реєстровим №8586 (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким продавець відчужив на користь та у власність покупця приміщення перукарні загальною площею 114,00 кв.м., вартістю 423 757 грн. 40 коп., розташованої по [ADDRESS] у м.Львові. 04.10.2004 року Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України було уповноважено начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України [PERSON] на представництво майнових та інших немайнових інтересів Міністерства оборони України, зокрема, з правом надання від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновків (дозволів) на укладення договорів, які не заборонені чинним законодавством, з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання, у зв'язку з чим йому видано відповідну довіреність №220/2071 від 04.10.2004 року із строком дії до 01.10.2007 року. На реалізацію наданих вказаною довіреністю повноважень начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України [PERSON] 12.11.2004 року надав начальнику Державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» [PERSON] дозвіл на відчуження нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення перукарні загальною площею 114 кв.м., розташованого по [ADDRESS] у м.Львові. 31.01.2006 року наказом Міністра оборони України №47 про реорганізацію Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, припинено діяльність Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України реорганізувавши його шляхом приєднання до державного господарського об'єднання «Військторгсервіс», визначивши останнє правонаступником всіх майнових прав та обов'язків Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України. 05.04.2007 року наказом Міністра оборони України №135 про реорганізацію державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування», припинено діяльність державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» реорганізувавши його шляхом приєднання до Концерну «Військторгсервіс», визначивши останнє правонаступником всіх майнових прав та обов'язків державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування». З матеріалів справи вбачається, що між Концерном «Військторгсервіс» та [PERSON] виникли правовідносини купівлі-продажу, за якими в силу статті 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Спірний договір купівлі-продажу був укладений за результатами проведення публічних торгів, переможцем яких став [PERSON], який отримав право на придбання нерухомого майна, що стверджується протоколом № 1103-ц про хід публічних торгів. Згідно статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Частиною 5 статті 656 ЦК України встановлено, що особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. Згідно статті 317 ЦК України право розпорядження майном, належить власникові. Як встановлено судом, нерухоме майно, яке являється предметом оспорюваного договору на момент його укладення було власністю держави в особі Міністерства оборони України та знаходилось на праві господарського відання Концерну «Військторгсервіс», що передбачено пунктом 7.3. статуту Концерну. Здійснюючи право господарського відання, Концерн володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою органу управління майном у випадках, передбачених чинним законодавством України. При цьому відчуження основних фондів Концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою органу управління майном і, як правило, на конкурентних засадах, відповідно до чинного законодавства України (пункти 7.3, 7.5. статуту Концерну). Частинами 2, 3 статті 326 ЦК України встановлено, що від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами. Приписами статті 74 ГК України визначено, що майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання. Згідно частини першої статті 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Відповідно до преамбули Закону України «Про управління об'єктами державної власності» від 21.09.2006 року №185-V такий визначає правові основи управління об'єктами державної власності. Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» суб'єктами управління об'єктами державної власності є, зокрема, міністерства та інші органи виконавчої влади (далі - уповноважені органи управління). Частиною 1 статті 3 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» визначено, що об'єктами управління державної власності є, з поміж іншого, майно, яке передане державним господарським об'єднанням. Пунктом 1.1 статуту Концерну «Військторгсервіс» визначено, що концерн є державним господарським об'єднанням, заснованим на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України. Відтак, беручи до уваги, що майно, яке являється предметом оспорюваного договору є загальнодержавною власністю, яке перебуває на праві господарського відання Концерну «Військторгсервіс», а тому відчуження такого майна повинно здійснюватись з урахуванням особливостей його правового режиму встановлених чинним законодавством України. У матеріалах справи наявні докази надання згоди (дозволу) Міністерством оборони України, як власником майна, на відчуження нежитлового приміщення загальною площею 114,0 кв.м., розташованого по [ADDRESS] у м.Львові. Такою згодою (дозволом) є лист-розпорядження начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України [PERSON], який діяв на підставі довіреності Міністерства оборони України №220/2071 від 04.10.2004 року, наданий начальнику державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» [PERSON] на відчуження нерухомого майна, закріпленого за вказаним державним підприємством, а саме: нежитлового приміщення загальною площею 114,0 кв.м., розташованого по [ADDRESS] у м.Львові. Саме на підставі вказаного дозволу і був вчинений оспорюваний правочин - договір купівлі-продажу. Як вбачається з матеріалів справи, будь-яких застережень щодо строку дії чи реалізації вказаного дозволу судом встановлено не було. При цьому, суд критично оцінює посилання прокурора на ту обставину, що 12.02.2005 року у зв'язку із окремим дорученням Міністра оборони України про скасування виданих раніше довіреностей, в тому числі [PERSON], щодо реалізації керівниками підпорядкованих установ повноважень від Міністерства оборони України та відкликання їх перших примірників, довіреність від 04.10.2004 року №220/2071 втратила свою чинність, наслідком чого є недійсність дозволу, та відповідно відсутність згоди власника майна - Міністерства оборони України на його відчуження. Прокурор посилається також і на ту обставину, що 31.01.2006 року довіреність №220/2071 від 04.10.2004 року втратила чинність у зв'язку із припиненням юридичної особи, якій видана довіреність, як на підставу втрати чинності дозволу. Відповідно до статті 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Згідно частин 3,4 статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Слід зазначити, що припинення представництва за довіреністю не має своїм наслідком припинення виданих на її виконання дозволів або вчинених на її виконання правочинів тощо, крім наслідків, визначених статті 248 ЦК України, зокрема припинення передоручення. Таким чином, начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України [PERSON], видаючи від імені Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України дозвіл ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» на відчуження закріпленого на праві господарського відання за вказаним підприємством нерухомого майна - нежитлових приміщень, що розташовані по [ADDRESS] у м.Львові, діяв в межах наданих йому повноважень на підставі чинної на той час довіреності №220/2071, виданої Міністром оборони України. Чинне законодавство не передбачає наслідків відкликання такої довіреності у майбутньому у вигляді втрати чинності виданого на підставі такої довіреності до моменту її скасування дозволу (чи дозволів), а також інших правочинів, вчинених представником. Доводи прокурора про те, що 31.01.2006 року в зв'язку з реорганізацією Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України в Концерн «Військторгсервіс» вищезгадана довіреність втратила свою чинність, спростовуються наступним. Відповідно до частини першої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Тобто правонаступництвом є перехід прав і обов'язків від одного однієї юридичної особи до іншої. Згідно пункту 5.2 статуту Концерну «Військторгсервіс», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 25.06.2005 року №358, та п.2 Наказу Міністра оборони України №47 від 31.01.2006 року, Концерн «Військторгсервіс» є правонаступником всіх прав та обов'язків Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України. Пунктом 3.5 Статуту Концерну «Військторгсервіс» передбачено, що Концерн має право укладати угоди, набувати майнові та немайнові права та нести зобов'язання. Пунктом 4.4 вказаного Статуту передбачено, що керівництво та оперативне управління поточною діяльністю Концерну здійснює генеральний директор, який призначається на посаду органом управління майном - Міністерством оборони України. Генеральний директор має право розпоряджатися майном Концерну та надання доручень (довіреностей) на здійснення власних повноважень іншим особам. Відповідно до цих повноважень генеральним директором Концерну [PERSON] видана нотаріально посвідчення довіреність директору філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» даного Концерну [PERSON] на право укладення від імені Концерну будь-яких договорів, щодо відчуження належного Концерну нерухомого майна з правом підпису відповідних документів. Відтак, суд приходить до висновку, що оспорюваний правочин вчинено за згодою Міністерства оборони України, якою є дозвіл, наданий начальником Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України начальнику ДП Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» (правонаступником яких є Концерн «Військторсервіс») на відчуження спірної нежитлової будівлі; генеральний директор Концерну у відповідності до положень статуту мав право уповноважити начальника філії Концерну «Військторгсервіс» Управління торгівлі Західного оперативного командування здійснити її продаж. Разом з тим, матеріалах справи відсутні докази погодження відчуження спірного майна Фондом Державного майна України, які є обов'язковими для відчуження державного майна в силу постанови КМУ № 803 від 06.06.2007 р. Згідно пункту 6 Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 року №803, рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна приймається суб'єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна України. Відповідно до п.8 зазначеної постанови рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб'єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди - у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа. Відтак, відповідно до чинного на момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 14.05.2009 р., законодавства, для продажу державного майна суб'єкт господарювання, на балансі якого перебуває таке майно повинен був одержати дозвіл власника майна на його відчуження, який був би погоджений із Фондом державного майна України. Враховуючи відсутність погодження Фонду Державного майна України на відчуження майна, суд вважає, що [PERSON] не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення договору купівлі-продажу. Разом з тим, пред'явивши позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу, прокурором обрано невірний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Так, у відповідності до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виходячи зі змісту частини першої статті 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, статтею 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно абзацу 2 пункту другого Висновків Верховного суду України, прийнятих 01.03.2013 року за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2012 року, у речово-правових відносинах не застосовується способи захисту прав, встановлені для зобов'язальних правовідносин. У речово-правових відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. Відповідно до п. 45 Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого постановою КМУ № 803 від 06.06.2007 року, затверджений протокол є підставою для укладення протягом 30 днів договору купівлі-продажу між переможцем аукціону та суб'єктом господарювання. При укладенні договору купівлі-продажу та його посвідченні в нотаріальному порядку, повноваження продавця були перевірені нотаріусом, про що зазначено в самому договорі, а тому [PERSON] не знав та не міг знати про те, що представник продавця, який підписав вказаний договір - [PERSON] не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для відчуження майна. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що [PERSON] був добросовісним набувачем, а відтак добросовісним набувачем є і його спадкоємець відповідачка [PERSON] Оскільки, віндикаційний позов стороною позивача не заявлено, то правові підстави для задоволення позовних вимог у заявлених прокурором межах відсутні.

Outcome: dismissed