Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з цим позовом та зазначила, що їй на підставі державного акту серії ЯЕ №088774 від 28.08.08 на праві власності належить земельна ділянка площею 8,241 га, кадастровий номер 3220481800:07:010:0011, яка розташована в межах Йосипівської сільської ради Білоцерківського району Київської області. 23.10.11 між нею та відповідачем було укладено договір оренди цієї земельної ділянки терміном на 5 років. В жовтні 2015 р. вона звернулась до відповідача з завою про розірвання цього договору, однак відповідач їй у цьому відмовив. Вважала, що договір порушує її права та норми чинного законодавства, а тому є недійсним. Зокрема, зазначила, що договір не відповідає формі, встановлений для договорів про оренду землі статтею 14 Закону України "Про оренду землі", що сторони не досягли згоди щодо усіх істотних умов договору , а саме, щодо визначення розміру орендної плати з урахуванням її індексації. Окрім того, зазначила, що у договорі відсутні його невідємні частини: план або схема земельної ділянки, кадастровий план, акт визначення меж земельної ділянки, акт прийому-передачі та проект відведення земельної ділянки. Оскільки договір не відповідає вимогам Закону України "Про оренду землі", вважала це підставою для визнання його недійсним як такого, що суперечить актам цивільного законодавства та інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримала позов, посилаючись на наведені у ньому обставини, представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності, вважав позов необґрунтованим. Вислухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, на підставі такого. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З договору оренди земельної ділянки №745 від 23.10.2011 р. судом встановлено, що він укладений в письмовій формі, жодна зі сторін його нотаріального посвідчення не вимагала, та він містить ті умови договору, які кожна сторона вважала істотними. Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач послалась на те, що договір було укладено з порушенням вимог ст. 15 Закону України «Про оренду землі», якою передбачено істотні умови договору оренди, зокрема, сторони не дійшли згоди щодо таких істотних його умов як індексація орендної плати, були відсутні невідємні частини договору: план або схема земельної ділянки, кадастровий план, акт визначення меж земельної ділянки, акт прийому-передачі та проект відведення земельної ділянки, як це передбачено ч.2 ст.15 Закону України "Про оренду землі". При цьому зазначені умови договору позивач не розкрила, вказавши, що у договорі ці додатки "майже повністю відсутні", та не пояснила, яким чином порушені її права відсутністю деяких, не визначених нею, додатків. Як вбачається з карточки рахунку за 01.01.2011 23.03.2016 р.р., наданої відповідачем, індексація орендної плати проводилась ним самостійно. Доказів на підтвердження неправильності розрахунку відповідача позивач суду не надала, тому доводи позивача з цих обставин суд також до уваги не бере. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 25.12.2013 р. у справі №6-78цс13, згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; за змістом наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Як встановлено судом, позивач послалась на загальні положення ст.15 Закону України "Про оренду землі", і не надала жодного доказу на підтвердження порушення, невизнання або оспорювання своїх прав як орендодавця. На підставі наведених норм та встановлених обставин суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed