Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить їй на праві приватної власності. Окрім неї, в даній квартирі зареєстрований син [PERSON] , [INFO] , однак з 2012 року в ній не проживає. Так, за цей час відповідач не приймав жодної участі у введенні господарства, не сплачував комунальні платежі і матеріально їй не допомагав, у зв`язку з чим виникли проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на нього, чим об`єктивно порушуються її права як власника. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 321, 391 Цивільного кодексу України та ст. 156 Житлового кодексу. Позивач в судове засідання не з`явилася, натомість подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить їх задоволити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи відповідач відзив на позовну заяву не подав та заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не висловив, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляд справи. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири за [ADDRESS] , що стверджується реєстраційним посвідченням за № [NUMBER] від 02. червня 1995 року, Договором купівлі-продажу зареєстрований в реєстрі за № ІІ-5659 від 01.06.1995 року (а.с.8-9, 10). Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища за № 000230994149 від 11 червня 2019 року, [PERSON] , [INFO] , уклала шлюб 02 березня 1996 року з [PERSON] , про зроблено актовий запис за № 90 (а.с.11). З Акту за №17 складеного уповноваженою особою ТОВ "УК "Навібуд" від 12 серпня 2021 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2012 року, про що своїми підписами засвідчили: [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Довідкою відділу "Центру надання адміністративних послуг" Мукачівської міської ради за № 22714/01-40 від 02.09.2021 року стверджується, що згідно картотеки переданої Мукачівським міським відділом ДМС та реєстру Мукачівської міської територіальної громади [PERSON] , [INFO] Зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.19). Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в частині 3 статті 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Так, статтями 317, 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В пункті 1 статті 8 Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Так, Пленум Верховного Суду України у постанові "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії реєстраційного посвідчення за №1129 від 02.06.1995 року внесене Бюром технічної інвентаризації в реєстрову книгу за № 7051 [PERSON] , являється власником квартири [ADDRESS] . Також, за вищевказаною адресою зареєстрований : [PERSON] , [INFO] , який у свою чергу за вищевказаною адресою не проживає з 2012 року, що позивачем доведено, а відповідачами не спростовано. Таким чином, волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України). Поряд з цим, будь - яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на Квартиру, чи наявності у відповідача права на користування ним, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що у Квартирі зареєстрована відповідач. З урахуванням наведеного, всебічного, об`єктивного та безпосереднього дослідження доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - підлягають до задоволення. Згідно статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] .

Outcome: approved