Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 09.02.2016 року з позовом до відповідача про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.Мотивуючи позовні вимоги зазначив, що для власних потреб вирішив придбати автомобіль марки Chery модель М11, та у зв'язку з цим у мережі «Інтернет» побачив рекламу ТзОВ «Лізингова Компанія «Ваш Авто» про продаж вказаного автомобіля. Ознайомившись з оголошенням, 25 січня 2016 р. Позивач разом зі своїм братом [PERSON] приїхав до офісу відповідача. Тоді ж, 25.01.2016 року представником ТзОВ «Лізингова Компанія «Ваш авто» було запропоновано укласти договір, в усній формі було погоджено предмет угоди автомобіль марки Chery модель М11 та його ціну 115 000,00 грн., яка була зазначена в оголошенні та запропоновано оплатити авансовий платіж в сумі 20 000 грн. Позивачем було оплачено 20 000,00 грн. на рахунок відповідача. За час його відсутності, представник ТзОВ «Лізингова Компанія «Ваш авто» підготував пакет документів, а саме: договір фінансового лізингу з відповідними додатками, які запропонував підписати. Позивач підписав заяву про поставку автомобіля марки Chery модель М11. Оскільки основні умови договору: модель автомобіля та його вартість обговорювались між позивачем та представником відповідача, то позивач підписав договір без його уважного вивчення. Вважає, що договір фінансового лізингу укладений з порушенням вимог Цивільного кодексу України та Закону України «Про фінансовий лізинг», а ряд умов цього договору є несправедливими. Крім того, зазначає, що при укладенні вказаного договору відповідач провадив нечесну підприємницьку практику (введення сторони угоди в оману стосовно умов договору щодо здійснення операцій з фінансового лізингу). Просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Крім того, дав суду показання, як свідок, аналогічні до викладених в позовній заяві. Крім того, пояснив, що немав наміру придбати автомобіль марки Chery модель Е5 який був вписаний в договорі. Позивач мав намір придбати дешевший автомобіль марки Chery модель М11, що було узгоджено із представником ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто». Та про поставку якого, при підписанні договору відповідачу було дано відповідну заяву. Під час судового засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, давши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Просить позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлений про час та місце слухання справи,про що свідчить розписка (рекомендоване повідомлення), долучена до справи а тому згідно ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у його відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін, та ухвалити по справі заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача,представника позивача,свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.01.2016 року між [PERSON] та ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» укладено договір фінансового лізингу №002905 з додатками, відповідно до п.1.1. предметом лізингу є транспортний засіб автомобіль марки Chery модель Е5. Додатком №1 до даного договору фінансового лізингу визначено вартість транспортного засобу станом на момент підписання договору, що становить 200 000,00 грн. 25 січня 2016 року позивачем було сплачено на користь ТзОВ «Лізингова Компанія «Ваш авто» адміністративний платіж згідно з договором № 002905 у сумі 20000 грн. (двадцять тисяч гривень), що підтверджується відповідною квитанцією. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Суд вивчивши умови договору, встановив, що згідно п.1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Частиною 1 статті 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. В договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Крім того, пункт 1.4 спірного договору фінансового лізингу щодо звільнення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності суперечить положенням статті 808 ЦК України. Відповідно до п.3.2.7. спірного договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені ним кошти за мінусом адміністративного платежу. Таким чином, враховуючи вимоги п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», дана умова договору є несправедливою. Пунктом 10.4 договору визначено, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання договору, сторони домовились та беруть на себе зобов'язання, до купівлі транспортного засобу, підписати Додаток № 3 до даного договору із визначенням щомісячних лізингових платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі та передачі транспортного засобу. Тобто позивачу, як споживачу в порушення ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» фактично не надається можливість відмовитися від зміни (зокрема збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору. До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. Умовами спірного договору передбачені наступні лізингові платежі (у вступній частині договору «Визначення термінів», у п. 8.5 та у додатку № 1 до договору): адміністративний платіж (першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату); авансовий платіж (обовязків платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця до моменту передачі предмета лізингу); комісія за передачу предмета лізингу (одноразовий платіж у розмірі 3% від вартості транспортного засобу, що підляже сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за здійснення дій, повязаних з передачею ТЗ); комісія за супроводження договору; щомісячні платежі. При цьому, складова частина першого платежу - «адміністративний платіж», що складає 10% від вартості предмету лізингу виходить за межі переліку платежів, передбачених законом. Суд приходить до висновку, що умова договору щодо «адміністративного платежу» (розділ «Визначення термінів» спірного договору та Додаток №1 до нього) є несправедливою, оскільки безповоротна оплата 10% від вартості предмету лізингу лише за перевірку, розгляд та підготовку для укладення договору, а фактично лише за вписання в договір паспортних даних позивача, виходить за межі розумності та добросовісності. Відповідно до п6 ч.1 ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 10 договору «Сплата лізингових платежів» встановлена відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Згідно з п. 12.1 договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем, поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець отримує у якості штрафу за дострокове розірвання договору, адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в спірному договорі обмежені права лізингоодержувача як споживача щодо лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законодавством, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг» та Цивільним кодексом України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, при цьому значно розширені права лізингодавця, які суперечать встановленим вимогам чинного законодавства. Відтак, умови договору фінансового лізингу призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється та включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він був присутній при укладенні спірного договору лізингу, при укладенні якого обговорювались лише умови купівлі-продажу автомобіля. При цьому, свідок пояснив, що із представником ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» було погоджено придбання автомобіля марки Chery модель М11. Також повідомив, що за декілька днів представник ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» повідомив про неможливість поставки автомобіля Chery модель М11. Згідно п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним Відповідачем не надано жодних доказів про отримання ним ліцензії на надання відповідних фінансових послуг. Нормами частини другої статті 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 25 січня 2016 року укладено в простій письмовій формі. Згідно із ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи вищезазначене, несправедливі умови договору фінансового лізингу, що характеризуються істотним дисбалансом прав та обовязків сторін на користь відповідача, відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, позов про визнання договору недійсним та стягнення сплачених позивачем коштів підлягає до задоволення. Аналогічна позиція щодо підстав визнання недійсним договору фінансового лізингу міститься у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2015 року. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права (ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України). На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевказану норму, суд призначає стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним адміністративний платіж в сумі 20000 грн. (двадцять тисяч гривень). Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача судом стягується судовий збір на користь позивача.

Outcome: approved