Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

22.07.2021 року до Краснолиманського міського суду Донецької області звернулась представник позивача [PERSON] - адвокат Шавиріна Тетяна Олександрівна, до Об`єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про встановлення факту родинних відносин, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В судове засідання позивач [PERSON] , його представник - адвокат Шавиріна Т.О. не прибули, проте остання надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача Об`єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, просить справу розглянути без його участі, про що надав відповідну заяву. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає можливим розглянути справу без особистої участі позивача, представника позивача та представника відповідача, оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини. Судом встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що [INFO] помер рідний брат позивача - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , актовий запис № 07. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається з земельної ділянки, кадастровий № 1423056400:04:000:0041, площею 3,4688 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Лиманської міської ради (колишня Ямпільська селищна рада), Донецької області. Вказана земельна ділянка належала померлій матері [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДН № 020350, виданого Ямпільською селищною радою 17.06.2003 року. Так, [PERSON] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , у встановленому законом порядку прийняв спадщину, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі 16.10.2010 року, номер у спадковму реєстрі 50114853, але за життя не оформив своїх спадкових прав та помер. Після смерті [PERSON] позивач залишився єдиним спадкоємцем. Інших спадкоємців, які б реалізували свої спадкові права, немає, що підтверджується повідомленням державного нотаріуса Лиманської державої нотаріальної контори від 13.08.2021 року. Однак 30.07.2021 року постановою приватного нотаріусу Краматорського районного нотаріального округу Семеновою І.М. позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка залишилася після смерті брата [PERSON] , було відмовлено з тих підстав, що спадкоємець не прийняв спадщину в строк, визначений ст. 1270 ЦК України, крім того, не підтверджується факт родинних відносин між позивачем та спадкодавцем. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ним Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч .1. ч.4 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені будь-які факти, від яких залежнії, виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб. Відповідно до п. 2 Постанови ВСУ №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права її обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Від встановлення факту родинних відносин між позивачем та померлим братом безпосередньо залежить вирішення питання щодо оформлення спадкових прав. Так в актовому записі про смерть прізвище помрелого зазначене " [PERSON] ", а в паспорті громадянина України прізвище позивача значиться як " [PERSON] ". При зверненні спадкоємця відповідно до п.1.2 Глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 року у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Відповідно до п.4.1 Глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 року при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Тобто факт родинних відносин перевіряється вже при видачі свідоцтва, а не раніше. Доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин. Позивач [PERSON] , народився [INFO] в с. Закітне Краснолиманського району Донецької області. Мати у свідоцтві про народження позивача зазначено російською мовою " [PERSON] ", що підтверджується копією свідоцтва про народження. Прізвище батьків зазначено ідентично в свідоцтві про народження російською мовою. Спадкодавець [PERSON] , народився [INFO] в с. Закітне Краснолиманського району Донецької області. Мати у спадкодавця в свідоцтві про народження також зазначено російською мовою " [PERSON] ". Тобто в свідоцтвах про народження позивача та [PERSON] прізвища, а також запис про мати зазначені ідентично. 19.12.1996 року позивач отримав на ім"я " [PERSON] " паспорт громадянина України серії [NUMBER] у П`ятихатському РB УМВС України в Дніпропетровській області. Тобто, свого часу при отриманні документів, що посвідчують особу, було здійснено некоректний переклад власного імені і як наслідок до невідповідності прізвищ з прізвищами близьких родичів. Крім того, після смерті матері, [PERSON] прийняв спадщину і звернувся до суду з заявою про встановлення факту родинних відносин між ним та [PERSON] . Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 09.10.2012 року було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є відповідно матір`ю та сином. Відповідно і позивач є сином [PERSON] . Тобто цей факт є встановленим і повторному доказуванню зі сторони позивача не підлягає. Тому просить суд встановити факт родинних відносин між ним та [PERSON] . Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: "Кожна особа мас право на захист свого цивільного права у разі порушення, невизнання або оспорювання...". Стаття 16 ЦК України передбачає право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1272 ЦК України передбачені наслідки пропущення строку для прийняття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. Після смерті спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] , позивач не мав змоги належним чином своєчасно, протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця, звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з юридичною необізнаністю щодо строку та порядку прийняття спадщини, а також з великою відстанью між місцем постійного проживання позивача і місцем знаходження спадкового майна. Ці причини позбавили позивача можливості вчасно звернутись у встановлені законом строки до нотаріуса з відповідною заявою, а тому просить суд визнати вказані обставини поважними, та визначити додатковий строк для прийняття спадщини, протягом трьох місяців. Статтею 1272 ЦК України передбачені наслідки пропущення строку для прийняття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року). Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Дана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року м. Київ, справа № 681/203/17-ц провадження № 61-26164св18. Прецендента практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу. Суд враховує, що наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки позивач втратить право на спадкування майна, яке залишилося після смерті спадкодавця. І спочатку смерть спадкодавця, а потім і втрата спадкового майна будуть для нього занадто надмірним тягарем, і при цьому буде порушено баланс між інтересами держави та фізичної особи. Суд враховує також роз`яснення, які містяться в п. 24 ППВСУ від 30.05.2008 № 7, згідно з якими поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій; зібрані у справі докази, їх належна оцінка заслуговують на увагу, являються доведеними, та вказують на наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved