Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

27.07.2017 року позивач [PERSON] завернуся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він тривалий час працював на Донецькій залізниці, що підтверджується трудовою книжкою. 01.07.1983 року при виконанні трудових обов`язків з позивачем трапився нещасний випадок на виробництві , а саме, отримання травми хребту. Вперше висновком МСЕК від 06.12.1995 року позивачеві була встановлена стійка втрата працездатності. Висновком МСЕК від 10 грудня 2003 року позивачеві була збільшена стійка втрата професійної працездатності до 40% та встановлена 3 група інвалідності. Таким чином, виконуючи свої трудові обов`язки у роботодавця, позивач зазнав ушкодження здоров`я, втратив 40 % професійної працездатності і отримав інвалідність, що спричинило і спричиняє моральні та фізичні страждання, обмежує його можливості вести активний спосіб життя. Позивач просить стягнути на його користь з відповідача « Донецька залізниця» , на підставі ст.ст.19,21,22,56,66 Конституції України, рішення Конституційного суду України від 08.10.2008 року, ст. 237-1 КЗпП України, ст..ст.234,268 ,1167 ЦК України, 40000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Ухвалою судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28.07.2017 року відкрито провадження за вказаним позовом і призначене судове засідання. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24.07.2020 року по дійсній справі залучено у якості співвідповідача АТ « Українська залізниця, у якості третіх осіб - Позивач в судове засідання не з`явилися, надав заяву про розгляд справи у їх відсутності , позов підтримав та просив задовольнити його. Відповідач ДП « Донецька залізниця», будучи повідомленим про час розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Відповідач АТ « Українська залізниця», будучи повідомленим про час розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Представник третьої особи -УВДФ в Донецькій області , будучи повідомленим про час розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Надав відзив, за яким просить розглянути справу у його відсутність , рішення прийняти на розсуд суду. Представник третьої особи Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м .Харкові в судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду справи його було повідомлено належним чином . Дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За положеннями ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють правовідносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. На підставі ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили , не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Судом встановлено, що позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем ДП « Донецька залізниця» з 18.01.1978 року по 24.07.1984 року , що підтверджується копією трудової книжки . Відповідно до Акту про нещасний випадок на виробництві від 07.07.1983 року за формою Н-1, 01.07.1983 року, о 16 год.00 хвилин, [PERSON] під час виконання посадових обов`язків старшого дорожнього майстра отримав травму хребта. Відповідно до електронного реєстру ( арк.с.65 ) вперше з 6.12.1995 року висновком МСЕК позивачу було встановлено втрату працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом отриманим на виробництві 01.07.1983 року . Позивач у позові посилається, що моральна шкода йому заподіяна ушкодженням здоров`я внаслідок трудового каліцтва, отриманого 01.07.1983 року. Станом на 01.07.1983 року питання відшкодування підприємствами шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, регулювалося «Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з їх роботою», затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 09 жовтня 1961 року, а з 01 січня 1985 року - „Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я", затвердженим постановою Ради Міністрів СРС від 03 липня 1984 року, які відшкодування моральної шкоди не передбачали. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду країни від 31 березня 2001 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з подальшими змінами оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, вперше було передбачено Законом України „Про охорону праці" від 14 жовтня 1992 року (ст.12), який набув чинності 24 листопада 1992 року. Цей Закон відповідно до ст.58 Конституції України зворотної сили не має, тому право на відшкодування моральної шкоди розповсюджується лише на нещасні випадки, що мали місце після 24 листопада 1992р., незалежно від часу встановлення потерпілому стійкої втрати працездатності. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про охорону праці", який вперше передбачав право на відшкодування моральної шкоди працівникам, та введено в дію з 24 листопада 1992 року , відшкодування морального шкоди проводилося власником підприємства, якщо небезпечні або шкідливі умови праці завдали моральної шкоди потерпілому, порушили його нормальні життєві зв`язки та вимагають від нього додаткових зусиль для організації життя. Пізніше право на відшкодування моральної шкоди було передбачено п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органам шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаних з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМУ від 23 червня 1993 року №472. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі. На момент отримання позивачем травми 01.07.1983 року не було прийнято Закону України „Про охорону праці" і цих Правил. Тому їх дії не поширюються на події, що мали місце до прийняття даних актів. Норми ЦК України 2003 року - ст. ст. 23, 1167, на які посилається позивач, не розповсюджуються на виниклі правовідносини, оскільки діють з 1 січня 2004 року. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноваженого ним органу незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Дія Закону України "Про загальнообов`язкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності", норми якого передбачали можливість відшкодування моральної шкоди відділеннями виконавчої дирекції Форду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійної захворювань України та набрав чинності з 1 квітня 2001 року не поширюється на події, що сталися до його прийняття. Таким чином, на час виниклих правовідносин жодний нормативний акт не передбачав можливості відшкодування моральної шкоди позивачеві. За таких обставин, суд вважає, що в задоволені позовних ,заявлених позивачем до відповідачів вимог про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, слід відмовити.

Outcome: dismissed