Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, вимоги якого в подальшому збільшила, про зобов'язання відповідача зробити запис в її трудовій книжці про звільнення з посади діловода за власним бажанням згідно з ст. 38 КЗпПУ з 19 вересня 2009 року. Крім того, просить вважати її звільненою з вказаної посади за власним бажанням з 19 вересня 2009 року. Позов мотивує тим, що 5 вересня 2009 року звернулась до відповідача з заявою про звільнення її з посади діловода за власним бажанням з 19 вересня 2009 року. Однак відповідач не здійснив їй відповідного запису в трудову книжку, а тому вона вважається працюючою особою, внаслідок чого отримує пенсію в меншому розмірі, хоча фактично з 19 вересня 2009 року ніде не працює. В судовому засіданні позивач позов підтримала з мотивів викладених в ньому, додатково пояснила, що з 19 вересня 2009 року фактично не працювала у відповідача на посаді діловода, а тому просила вважати днем її звільнення саме це число. Просила позов задовольнити. Відповідач в жодне з судових засідань не з'явився, подав письмові пояснення, відповідно до яких просив постановити рішення про звільнення позивача з посади діловода з 19 вересня 2009 року. За таких обставин, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи, відносно чого позивач не заперечила. Заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів. В судовому засіданні встановлено, що позивач працювала у відповідача на посаді діловода з 29 листопада 2004 року, що стверджується копією трудової книжки позивача та трудовим договором від 29 листопада 2004 року укладеним на невизначений строк (а.с. 5, 7). 5 вересня 2009 року позивач звернулась до відповідача з заявою про звільнення її з посади діловода з 19 вересня 2009 року, яка відповідачем була отримана 7 вересня 2009 року, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 2, 3). Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпПУ підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Відповідно до ст. 38 КЗпПУ працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У відповідності до ст. 48 КЗпПУ трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Згідно з п. 2.2, 2.4, 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім'я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Під час прийняття на роботу вноситься запис: "Прийнятий на роботу (далі зазначається професійна характеристика робіт) за трудовим договором (зазначаються дата та номер договору), зареєстрованим у державній службі зайнятості (зазначається повна назва центру зайнятості)", при цьому у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис (дата і номер реєстрації трудового договору державною службою зайнятості: "трудовий договір (номер), зареєстрований (дата)"), а при звільненні - запис: "Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України)", при цьому у графі 4 зазначається дата зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості: "трудовий договір (номер) знято з реєстрації (дата)". Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, який зареєстрував трудовий договір, і засвідчуються його печаткою. Таким чином, судом встановлено, що позивач працювала у відповідача по безстроковому трудовому договору з 29 листопада 2004 року на посаді діловода, у відповідності до положень ст. 38 КЗпПУ подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 19 вересня 2009 року і з цього часу фактично не виконувала своїх трудових обов'язків, а тому фактично трудовий договір припинив свою дії, відповідач не здійснив запису в її трудовій книжці про звільнення і не надіслав відповідного наказу про звільнення та при цьому не заперечує щодо позовних вимог про дату звільнення позивача з 19 вересня 2009 року, а тому суд приходить до переконання про необхідність зобов'язання відповідача зробити запис в трудовій книжці позивача про її звільнення з посади діловода за власним бажанням згідно з ст. 38 КЗпПУ з 19 вересня 2009 року. При цьому у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь держави слід стягнути судові витрати у справі, що складаються з 121,8 гривень судового збору.

Outcome: approved