Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 11 березня 1998 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все своє майно мені [PERSON]. Заповіт посвідчено секретарем Бесідської сільської ради Король М.М. за реєстром №18., а тому вважає незаконним видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок [ADDRESS], 1926 року побудови, який належав до майна колгоспного двору за [PERSON] та просить: -Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Бесідської сільської ради №40 від 16.10.2008 року, в частині визнання права власності на житловий будинок по [ADDRESS] за [PERSON] - Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 01 лютого 2009 року виконавчим комітетом Бесідської сільської ради Ставищенського району Київської області на підставі рішення виконкому №40 від 16.10.2008 року на ім'я [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS], зареєстроване в КП КОР "Білоцерківське МБТІ» в книзі №2 за реєстром №348. -Визнати за мною, [PERSON], право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS], загальною площею загальною площею 36,3 кв. метри, житловою площею 17,0 кв. метри, вартістю 15061 гривня. В судове засідання позивачка не прибула, її представник [PERSON] направила суду заяву в якій позовні вимоги підтримала в повному об'ємі та просить справу розглядати без участі позивачки. Представник відповідача Бесідської сільської ради Ставищенського району Київської області направила до суду заяву в якій позовні вимоги визнала, просить справу розглядати без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула направила суду заяву в якій позовні вимоги визнала просить справу розглядати без її участі. Суд дослідивши матеріали справи, заяви сторін, дослідивши письмові докази вважає. що позов підлягає задоволенню. Із господарських книг Бесідської сільської ради за 1986 -1990,1991 -1995 роки та довідки Бесідської сільської ради, житловий будинок [ADDRESS], 1926 року побудови належав до майна колгоспного двору. На час припинення колгоспного двору 15 квітня 1991 року в ньому проживала [PERSON], яка згідно діючих на той час ст. ст. 120,123 ЦК УРСР (1963 р.) та Закону України "Про власність" набула права власності на вказаний будинок, як на майно колгоспного двору. 11 березня 1998 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все своє майно [PERSON]. Заповіт посвідчено секретарем Бесідської сільської ради Король М.М. за реєстром №18. [INFO] [PERSON] померла. Спадщину після її смерті прийняла [PERSON], яка подала до приватного нотаріуса Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] заяву про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна. Осіб, які б відповідно до ст. 1241 ЦК України мали б право на обов'язкову частку в спадщині (малолітніх, неповнолітніх, повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця, непрацездатного вдівця та непрацездатних батьків немає. Суд вважає, що [PERSON] в силу статей 120,123 ЦК УРСР (1963 р.) та Закону України "Про власність" набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] і це право увійшло до складу спадщини, яка відкрилася [INFO] внаслідок смерті останньої. Через відсутність правовстановлюючого документа на будинок, позивачка звернулася до Бесідської сільської ради де дізналася, що 16 жовтня 2008 року рішенням виконкому Бесідської сільської ради №40 «Про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності фізичних осіб», яким визнане право власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] згідно запису в господарській книзі. 01 лютого 2009 року КП КОР «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» виготовило свідоцтво про право власності на ім'я відповідача, яке було зареєстроване в книзі №2 за реєстром №348. Як видно з технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, вказаний будинок загальною площею 36,3 кв. метри, житловою площею 17,0 кв. метри, вартістю 15061 гривня. Земельна ділянка на якій розташований вказаний житловий будинок не приватизована, що підтверджується відповідною довідкою. Суд вважає, що вказане рішення є незаконне і необгрунтоване, оскільки відповідач 13 жовтня 2008 року лише була зареєстрована в будинку, проте не була його забудовником і не набула права власності на будинок з будь-якої іншої правової підстави. Згідно статті 120 ЦК УРСР (1063 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли був відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР від 26 березня 1991 року № 885-ХІІ введений в дію Закон "Про власність". Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 „Про судову практику у справах за позовами про захист прав приватної власності" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Згідно з положеннями ст. 1218, частин 1,2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, до складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до етапі 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. Як видно із статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Як вбачається із частини 1 етапі 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.5 етапі 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. З урахуванням положень ч.1 ст.15, ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами) , підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Частиною 1 ст. 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові та порушує права власника, за позовом власника майна визнається судомнезаконним та скасовується. Відповідно до ч. 2 цієї статті власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Враховуючи викладене суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] які визнаються відповідачами по справі, підлягають задоволенню в повному об'ємі.

Outcome: approved