Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на квартиру загальною площею 51,9 м2, розташованої за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу цього предмету іпотеки, виселення відповідача з квартири. Позов мотивовано тим, що між позивачем та [PERSON] укладено договір № PLL0GA0000000012 від 30.09.2008 року, за яким останній отримав кредит у розмірі 156 250 грн 00 коп. з кінцевим терміном повернення 30.09.2023 року та зобов'язався сплачувати відсотки, комісію, а також інші витрати. В забезпечення виконання зобов'язання за цим договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № PLL0GA0000000012 від 30.09.2008 року, за яким в іпотеку передана квартира загальною площею 51,9 м2, розташованої за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] свої зобов'язання за договором кредитування виконав не в повному обсязі, в зв'язку з чим станом на 09.04.2014 року в нього виникла заборгованість в сумі 107 092 грн 11 коп. Через невиконання умов кредитного договору № PLL0GA0000000012 від 30.09.2008 року позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 51,9 м2, розташовану за адресою: [ADDRESS] та виселити [PERSON] з вищезазначеної квартири . Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів, визнання кредитного договіру таким, що припинив свою дію з 14.06.2013 року. 29.07.2014 року ухвалою суду вищезазначені позови об"єднанні в одне провадження. 4.08.2014 року по справі винесено рішення Лубенського міськрайонного суду, яке ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 17.09.2014 року залишено без змін, згідно якого у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено, позов [PERSON] задоволено частково. Визнано кредитний договір укладений 30.09.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] таким, що припинив свою дію. Ухвалою Вищого спеціалізаного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.12. 2014 року рішення Лубенського міськрайонного суду від 4.08.2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 17.09.2014 року скасовані. Справу передано на новий розгляд до суду першоїінстанції. Відповідач [PERSON] в ході нового розгляду 29.01.2015 року пред»явила зустрічний позов до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання іпотечного договору таким, що припинив свою дію, припинення поруки за кредитним договором, зобов»язання повернення правоустановлюючих документів. Ухвалою Лубенського міськрайонного суду від 10.02.2015 року зустрічний позов [PERSON] об»єднаний з вищезаначеними первинними позовами. 13.02.2015 року [PERSON] звернувся з заявою про уточнення позовних вимог, в якій прохає суд : - стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь надмірно переплачені грошові кошти в сумі 5787,43 грн. ; - стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь надмірно сплачені 14.06.2013 року грошові кошти в сумі 480,84 грн. та нерозподілених відповідачем ; - стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь грошові кошти в сумі 3343,61 грн. незаконно знятих з поточного рахунку [PERSON] ; - визнати відсотки за кредитним договором від 30.09.2008 року та пеню, нараховані після 14.06.2013 року незаконними ; - зобов»язати ПАТ КБ «Приватбанк» видати довідку про виконання в повному обсязі зобов»язання по кредитному договору від 30.09.2008 року ; - визнати кредитний договір від 30.09.2008 року таким, що припинив свою дію з 14.06.2013 року. - інші позовні вимоги позовних заяв від 3.07.2014 року та від 30.01.2015 року прохає залишити без розгляду. В судовому засіданні представник ПАТ "Приватбанк" в особі Педоряки О.М. позов підтримав, позова [PERSON] та [PERSON] не визнав в повному обсязі. Представник відповідача і одночасно третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, в особі [PERSON] позов ПАТ "Приватбанк" не визнав, позов третьої особи [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] прохав задовольнити. Суд, дослідивши матеріали, докази справи, вважає, що в позові ПАТ "Приватбанк" до [PERSON] слід відмовити, а позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] до ПАТ "Приватбанк" слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.09.2008 року між позивачем (банк) та [PERSON] (позичальник) укладено кредитний договір № PLL0GA0000000012 (надалі- кредитний договір). Відповідно до п. 8.1. цього договору банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти на строк з 30.09.2008 року по 30.09.2023 року включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 182 500 грн 00 коп. на наступні цілі: у розмірі 156 250 грн на споживчі цілі, з них 150 000 грн 00 коп. на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 4 500 грн 00 коп. на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 1 000 грн 00 коп. - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 750 грн 00 коп. - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 26 250 грн 00 коп. на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п. п. 2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,67 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 6,60 % річних від суми зареєстрованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2. даного договору. Того ж дня між позивачем та [PERSON] укладено договір іпотеки (надалі- договір іпотеки), за яким в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором [PERSON] передано в іпотеку належне їй нерухоме майно: 2-кімнатну квартиру загальною площею 51,9 м2, розташовану за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] стверджує, що передала банку правовстановлюючі документи на квартиру. Позивач зазначає, що за кредитним договором станом на 09.04.2014 року в нього виникла заборгованість в сумі 107 092 грн 11 коп., яка складається з 72493,62 заборгованість по комісії за користування кредитом (винагорода за резервування), 29260,77 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором, 250 грн. та 5087,72 грн. штрафи, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд вважає, що доводи позивача є безпідставними. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності розумності та справедливості. Положення ст. 526 ЦК України передбачають, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки може мати місце у випадку, якщо позивач не виконав або неналежно виконав основне зобов'язання. Між тим, дослідивши розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданим позивачем (а.с. 7-9) судом встановлено, що позичальник достроково погасив кредит: після тривалих розрахунків станом на 14.06.2013 року [PERSON] не мав заборгованості за кредитним договором. Аналогічно і 18.06.2013 року [PERSON] не мав заборгованості за кредитним договором. Проте, згідно цього ж розрахунку 10.07.2013 року у [PERSON] виникла заборгованість в сумі 73 821 грн 57 коп., на яку в майбутньому банк нарахував штрафні санкції. Судом встановлено, що вказана сума коштів 73821,57 грн. є донарахована банком винагорода за резервування ресурсів за весь час дії договору до 2023 року, пеня і штрафи виникли із за несплати саме винагороди за резервування за період з липня 2013 року по квітень 2014 року. На думку банку, за умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний сплатити суму вказаної винагороди за весь час користування кредитом, тобто до 2023 року, незалежно від того, що кредит було погашено достроково. Таким чином спір зводиться до встановлення того, чи правильно банк здійснив нарахування цих коштів. Вирішуючи поставлене питання, суд виходить з наступного. Відповідно до п. п. 4.1 - 4.5 Кредитного договору для виконання зобов'язань за цим договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту до даного договору і надає позичальнику право на їх використання. За надане право позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, визначеному у ст. 8.1 Кредитного договору. Нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за кредитом, при цьому винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів за фактичну кількість днів резервування ресурсів, виходячи із 360 днів у році. Дата погашення у часовий інтервал нарахування винагороди не включається. Розрахунок винагороди за резервування ресурсів здійснюється щоденно з моменту підписання Договору. При останньому погашенні винагорода за резервування ресурсів нараховується на весь час резервування (до дати погашення кредиту), при цьому сумою зарезервованих ресурсів вважається сума вказана у графіку погашення кредиту (Додаток № 2 до Договору). Винагорода за резервування ресурсів сплачується щомісяця з щомісячним платежем за кредитом від дня нарахування згідно ст. 4.2 Кредитного договору. У випадку повного погашення кредиту винагорода сплачується одночасно з останнім платежем за кредитом. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 розтулмачено положення пп.22.23 ст.1,ст.11 Закону України «Про захист прав споживача», які поширюються на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про наданння споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно ч.8 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право достроково повернути споживчий кредит, у тому числі шляхом збільшення суми періодичних виплат. Споживач у разі дострокового повернення споживчого кредиту сплачує відсотки за користування кредитом та вартість всіх послуг, пов»язаних з обслуговуванням та погашенням кредиту, за період фактичного користування кредитом. Кредитодавцю забороняється встановлювати споживачу будь яку додаткову плату, пов»язану з достроковим поверненням споживчого кредиту. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає сплату споживачем будь якої додаткової плати у разі дострокового повернення споживчого кредиту є нікчемною. Відповідно до правового висновку, викладеного в ухвалі ВССУЦКС від 12.06.2013 року в аналогічній справі за участю того ж банку: встановлення передбаченої кредитним договором суми винагороди за резервування ресурсів обмежується терміном до дати повного погашення кредиту, при цьому відсутні будь-які додаткові умови, що пов'язують дату повного погашення кредиту із графіком його погашення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що винагорода за резервування не є одноразовою сталою величиною, а нараховується у відсотках на суму резервованих коштів за певний період, відтак нарахування вказаної винагороди здійснюється лише до дати погашення кредиту, в тому рахунку і до дати дострокового погашення. За логікою ж позивача, винагорода за договором є сталою величиною, яка встановлюється під час укладання угоди шляхом її розрахунку відносно первісної суми кредиту, а виплачується частинами до повного погашення в 2023 році. Проте, такі висновки спростовуються тим, що розрахунок заборгованості позичальника банк здійснює таким чином, що зменшення суми тіла кредиту пропорційно зменшує і суму виплати винагороди за резервування. Такі розрахунки протирічать доводам позивача відносно того, що сума винагороди є сталою. Таким чином, суд приходить до висновку, що при достроковому погашенні кредиту відсутні підстави нараховувати винагороду за резервування до дати погашення кредиту згідно з графіком його погашення, так як комісія за резервування грошових коштів необхідна для компенсації витрати банка у вигляді плати за залучення грошових коштів за той період, коли позичальник не користувався кредитом та не сплачував за нього проценти, але у банка залишався обов»язок їхнього резевування для видачі позичальнику. Крім того, суд вказує на те, що зміст пунктів кредитного договору, які регулюють питання нарахування винагороди за резервування ресурсів не дають можливості чітко визначитися з правовою природою цього нарахування, що знову ж таки суперечить вимогам ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживача» де вказано, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачем тлумачаться на користь споживача. Так, буквально трактуючи пункти 4.1.-4.5. кредитного договору позивач робить висновок про те, що з першого дня дії договору банк резервує кошти в сумі кредиту, за що позичальник повинен сплачувати відсотки. Як зазначено вище зменшення тіла кредиту автоматично зменшувало суму зарезервованих коштів та зменшувало суму винагороди за резервування. Відтак, згідно доводів позивача фактично вказана винагорода нараховується на те ж саме тіло кредиту, що і інші відсотки за користування кредитом, тобто є додатковими відсотками. На думку суду, таке трактування умов договору не відповідає дійсному його змісту. Крім того, системний аналіз змісту кредитного договору дає підстави для висновку про те, що позичальник отримав не кредит в твердій сумі, а невідновлювальну кредитну лінію в сумі 182 500 грн 00 коп., яка може бути використана позичальником в перший же день в повній сумі або використовуватися поступово частинами. Банк несе відповідальність перед своїм клієнтом, а тому на випадок, якщо позичальник вирішить використати кредитну лінію частинами, постійно резервує суму кредиту на частину невикористаного позичальником кредиту. В цьому випадку банк знерухомлює ці кошти, що позбавляє його можливості отримувати від них прибуток. Саме за такі послуги клієнт і зобов'язаний сплачувати винагороду банку для того, щоб компенсувати втрати за невикористані кошти. Сплата винагороди за резервування кредитних ресурсів не є самостійним зобов»язанням за вищевказанним кредитним договором, а є похідним від основного кредитного зобов»язання. У зв»язку з виконанням [PERSON] обов»язку повернення суми кредиту у ПАТ КБ «Приватбанк» після цього відпала потреба у резервуванні таких ресурсів і відповідно вимоги до [PERSON] по нарахуванню такої нагороди неправомірні, оскільки банком фактично поставлено питання про сплату винагроди за послугу, яка вже не надається За таких підстав, отримавши в перший же день кредит у повному об'ємі, позичальник позбавив банк необхідності резервування коштів, а тому їх нарахування банком є безпідставним. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення не підлягає задоволенню. Позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення грошових коштів, визнання кредитного договору таким, що припинив свою дію на думку суду, підлягає задоволенню частково. Суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про визнання кредитного договору припиненим з 14.06.2013 року. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 21.05.2012 року способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України), слід дійти висновку про те, що у випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Як стверджує позивач та вбачається з розрахунку заборгованості, наданого банком, станом на 14.06.2013 року позичальник повністю погасив заборгованість за кредитним договором. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З урахуванням викладеного, позовні вимоги про визнання кредитного договору № PLL0GA0000000012 від 30.09.2008 року припиненим є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В зв»язку з задоволенням позовної вимоги про визнання кредитного договору припиненним з 14.06.2013 року підлягає задоволенню позовна вимога [PERSON] про визнання пені та штрафів по кредитному договору від 30.09.2008 року після 14.06.2013 року такими, що нараховані незаконно. Щодо позовної вимоги про стягнення з банку надмірно сплачених [PERSON] 14.06.2013 року та не розподілених ПАТ КБ «Приватбанк» грошових коштів в сумі 480,84 грн., то суд вважає, що вона також підлягає задоволенню, так як 14.06.2013 року [PERSON] зробив платіж на рахунок погашення заборгованності за кредитом в розмірі 2000 грн.. Платіж був розподілений банком на сплату тіла кредиту 1515,56 грн., на сплату відсотків по кредиту 3,60 грн. На які платежі по кредиту пішли 480,84 грн. з матеріалів, які були додані до цивільної справи ПАТ КБ»Приватбанк» суду встановити не вдалося. Не зміг пояснити за яким призначенням і на який рахунок поступили 480,84 грн. в судовому засіданні і представник ПАТ КБ «Приватбанк». Підлягає задоволенню позовна вимога [PERSON] про стягнення з банка грошових коштів в сумі 3343,61 грн., так як вони були зняті з поточного рахунку [PERSON] в рахунок погашення заборгованності за кредитом в період з 5.09.2014 року по 2.10.2014 року ( 5.09.2014 року - 3000 грн., 26.09.2014 року - 331,37 грн., 2.10.2014 року - 12,24 грн.) не зважаючи на рішення суду 4.08.2014 року про визнання кредитного договору таким, що припинив свою дію, тобто безпідставно. В задоволенні позовної вимоги [PERSON] про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» грошових коштів в сумі 5787,43 грн., як надмірну переплату по кредиту суд вважає за необхідне відмовити, так як позивач в порушення вимог ст.ст.10,60 ЦПК України достатніх доказів і обгрунтованих розрахунків суду не надав. Також суд вважає, що не підлягає задоволенню позовна вимога [PERSON] про зобов»язання ПАТ КБ «Приватбанка» видати довідку про одержання в повному обсязі виконання зобов»язання за кредитним договором, так як ця позовна вимога являється похідною з позовної вимоги про визнання кредитного договору таким, що припинив дію з 14.06.2013 року і є не коректною. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в дохід держави підлягає стягненню 243 грн 60 коп. судового збору. Щодо зустрічного позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання іпотечного договору таким, що припинив свою дію, припинення поруки за кредитним договором, зобов»язання повернення правоустановлюючих документів, то суд вважає, що його також небхідно задоволити частково. Підлягає задоволенню, в зв»зку з визнанням кредитного договору від 30.09.2018 року таким, що припинив дію з 14.06.2013 року, позовна вимога [PERSON] про визнання іпотечного договору від 30.09.2008 року, який посвідчений приватним нотаріусрм [PERSON] за №3484 таким,що припинив свою дію з 14.06.2013 року, так як за умовами іпотечного договору термін його дії - до повного виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором (п. 28). Позовні вимоги [PERSON] про припинення поруки за кредитним договором та зобов»язання банка повернути їй правоустановлюючі документи задоволенню не підлягають як некоректні. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні не підтвердив факту вилучення банком правоустановлюючих документів на ім»я [PERSON], а представник [PERSON] - [PERSON] цей факт у судовому засіданні не довів. В зв»язку з частковим задоволенням позову [PERSON] підлягають стягнененю понесені нею судові витрати, а саме судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру в сумі 243,60 грн.

Outcome: partial