Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON], Миколаївської сільської ради Лозівського району Харківської області, третьої особи реєстраційної служби Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, посилаючись на те, що позивач по справі [PERSON] та її чоловік [PERSON] в 1989 році отримали житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Даний житловий будинок станом на 1991 рік відносився до соціальної групи - колгоспний двір. Членами колгоспного двору були [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті позивачі звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадку і тільки в цей час їм стало відомо, що [PERSON] 13 серпня 1992 року оформив договір купівлі-продажу на спірний житловий будинок та зареєстрував його лише на своє ім'я, ошукавши цим позивачів по справі. Так, оскільки їх на станом на 1991 рік було чотири члени колгоспного двору, току кожному із членів повинна належати 1/4 частина житлового будинку. Відповідач по справі [PERSON] з листопада 2013 року в спірному будинку не проживає, комунальні послуги не сплачує, не підтримує будинок в належному стані. Тому просять визнати договір купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 13 серпня 1992 року Миколаївською сільською радою Лозівського району Харківської області недійсним. Крім цього просять визнати за ними та [PERSON] право спільної власності по 1/4 частині за кожним членом колишнього колгоспного двору на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Також просять зобов'язати реєстраційну службу Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області зареєструвати у Реєстрі нерухомого майна об'єкт нерухомого майна - спірний житловий будинок з господарськими спорудами на власників по 1/4 частині за кожним, а саме за : [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 23 лютого 2015 року позивачі уточнили свої позовні вимоги та просили визнати договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 13 серпня 1992 року Миколаївською сільською радою Лозівського району Харківської області недійсним, визнавши за ними право спільної власності по 1/4 частині за кожним членом колишнього колгоспного двору на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Крім цього просили визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/12 частини за кожним на спірний житловий будинок в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Також просяли зобов'язати реєстраційну службу Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області зареєструвати у Реєстрі нерухомого майна об'єкт нерухомого майна - спірний житловий будинок з господарськими спорудами на власників по 1/4 частині за кожним, а саме за : [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також за [PERSON] та [PERSON] по 1/12 частині за кожним. В судове засіданні позивачі по справі не з'явилися, але надали свої заяви в яких просили розглянути справу за їх відсутності, на задоволенні уточнених позовних вимог наполягали в повному обсязі. Крім цього в своїх заявах просили в разі неявки в судове засідання відповідачів по справі ухвали заочне рішення, наслідки ухвалення заочного рішення їм відомі. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, про що свідчить телефонограма від 06.04.2015 року, причину неявки суду не повідомила. Представник відповідача територіальної громади Миколаївської сільської ради Лозівського району Харківської області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив. Крім цього раніше на адресу суду надходила заява в якій представник відповідача просив розглядати зазначену справу за відсутності представника сільської ради. Представник третьої особи реєстраційної служби Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчить журнал реєстрації вихідної кореспонденції від 07.04.2015 року, причину неявки суду не повідомив. Раніше 18.12.2014 року представник реєстраційної служби надавав суду пояснення в якому просив розглядати справу без участі представника реєстраційної служби. Зі згоди позивачів, наданих ними в письмових заявах, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи, суд знаходить уточнений позов таким, що підлягає задоволенню за наступними підставами: Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності, то суд при розгляді керується положеннями ЦК 1963 року. У відповідності до ч. 2 ст. 9 Закону СРСР "Про власність в СРСР", який набрав чинності з 1.07.1990 року, майно селянського господарства належить його членам на праві загальної спільної власності, якщо інше не передбачено законодавчими актами союзної і автономної республіки. Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 року № 885-12 "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться в Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР "Про власність в СРСР", застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 1 липня 1990 року. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 своєї постанови № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» - положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). Отже до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку у його майні; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; Згідно ст. 120 ЦК України (в редакції 1963р.), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Згідно ст. 123 ЦК України (в редакції 1963р.), частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); при зверненні стягнення по особистих зобов'язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв'язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Згідно ст. 124 ЦК України (в редакції 1963р.), при виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми. Право вимагати виділу майна при виході з складу двору мають члени двору, які досягли шістнадцяти років. Особи віком від п'ятнадцяти до шістнадцяти років можуть вимагати виділу за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а в інтересах осіб, що не досягли п'ятнадцяти років, виділу можуть вимагати їх батьки (усиновителі) або опікун. Колгоспний двір за цивільним кодексом Української РСР (1963 року) визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Як суспільна група «колгоспний двір» існував до 15 квітня 1991 року, тобто до прийняття постанови Верховної Ради Української РСР № 885-ХІІ, якою введений в дію Закон України «Про власність». Відповідно до нормативно-правових актів, які були чинними на час існування колгоспного двору, зокрема, Технічних вказівок по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, такі книжки були основними документами по визначенню суспільної групи господарства. Суспільна група господарства встановлювалася в залежності від роду занять голови господарства (сім'ї). Відповідно до п. 20 "Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів", затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69, в графі "суспільна група господарства" записується станом на 1 січня відповідного року одна із наступних суспільних груп: господарство колгоспника; господарство робітника; господарство службовця; господарство інших категорій населення. Суспільна група господарства встановлювалася в залежності від роду занять голови господарства. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (зі змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 13) суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] з 10 серпня 1985 року проживала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON]. У період шлюбу у сторін народились діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 20 жовтня 2000 року. У період шлюбу [PERSON], як члену колгоспу, в 1989 році на підставі протоколу засідання правління колгоспу та загальних зборів колгоспу імені Щорса, Миколаївської селищної ради Лоозівського району, Харківської області № 11 від 14.06.1989 року, був виділений житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується архівною довідкою № 01-23 від 14.02.2014 року, виданою архівним відділом Лозівської районної державної адміністрації Харківської області. Відповідно до довідки Миколаївської сільської ради Лозівського району Харківської області № 144 від 19.03.2014 року, житловий будинок з господарськими спорудами що знаходиться за адресою: [ADDRESS]., відносився до колгоспного двору та станом на 01.01.1991 року у господарстві були прописані та проживали [PERSON] (голова колгоспного двору), його дружина [PERSON], донька [PERSON] та син [PERSON]. Перші двоє на той час працювали в колгоспі ім. Щорса Миколаївської селищної ради Лозівського району Харківської області. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» та ст. 123 ЦК УРСР від 18.07.1963 року спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 р., мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 р. не втратили права на частку в його майні. Таким чином, житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами що розташований за адресою: [ADDRESS], є майном колгоспного двору, яке збереглося після припинення його існування - до 15.04.1991 року. Суд вважає, що позивачі по справі були членами колгоспного двору, тому що колгоспний двір визначався як сімейно трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу і брали участь у спільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Зважаючи на вимоги ст.ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР (в ред.1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування, розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлюється з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови № 3 від 2 березня 1973 р. "Про судову практику в справах про поділ колгоспного двору і виділ з нього" роз'яснив, що розмір частки колишнього члена колгоспного двору у спільному майні, яке належало колгоспному двору і збереглося після його перетворення в господарство робітників або службовців, встановлюється відповідно до ст. 123 ЦК УРСР. Тому при поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, суди повинні виходити з принципу рівності часток усіх колишніх його членів (в тому числі непрацездатних і неповнолітніх), які не втратили право на частку в майні двору на час припинення останнього. Таким чином позивачі мають право на майно зазначеного колгоспного двору у рівних частках по 1/4 частині за кожною особою. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Лозівського району Харківської області 29.04.2013 року. Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, а у відповідності до вимог ч.1 ст. 1261 ЦК України, першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, ....той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що спадкоємців за законом першої черги після смерті [PERSON] є позивачі по справі [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON] У ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Як вбачається з матеріалів справи, позивачі по справі [PERSON] та [PERSON] прийняли спадок після смерті свого батька, оскільки є їх заяви про прийняття спадку. Згідно п.4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Під час збирання документів, необхідних для отримання спадку позивачам по справі стало відомо, що [PERSON] 13 серпня 1992 році уклав договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та оформив право приватної власності на майно колгоспного двору. Так, як вбачається з договору купівлі-продажу від 13 серпня 1992 року виконавчий комітет Миколаївської сільської ради Лозівського району Харківської області, що діяв від імені колгоспу імені Щорса продав [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Але на момент укладання даного договору [PERSON] був головою колгоспного двору, а тому мав право власності лише на 1/4 частину спірного будинку. Крім цього колгосп імені Щорса Миколаївської сільської ради Лозівського району Харківської області не мав права укласти спірний договір, оскільки він не був власником цього майна у розумінні ст.ст. 120-121 ЦК КРСР (в редакції 1963 року). Згідно із ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 330, ст. 338). Позивачі звернулись із позовом про визнання угоди недійсною з підстав їх невідповідності вимогам закону. Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Однак ст. 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення. Так, ст. 48 ЦУ УРСР (в редакції 1963 року) передбачено повернення сторін у первісний стан (двостороння реституція), в разі визнання угоди недійсною, яка не відповідає вимогам закону. Відповідно до ч.1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу місцевого самоврядування , який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Вирішуючи даний спір, суд вважає, що хоча позивачі не є власником спірного домоволодіння, проте, являється спадкоємцями його бувшого власника, вони є належними позивачами, зокрема, і у частині позову про визнання незаконним договору купівлі-продажу від 13.08.1992 року. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу від 13.08.1992 року, укладений між виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Лозівського району Харківської області та [PERSON] прийнятий всупереч діючому законодавству. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини (смерті спадкодавця) і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Статтями 1216, 1218 ЦК України встановлено, що спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадок, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про це відмову. За таких обставин суд вважає, що позивачі [PERSON] та [PERSON] фактично спадок прийняли, заяву про відмову не писали, тому за ними необхідно визнати право власності на відкрите після смерті [PERSON] майно. Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Outcome: approved