Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

позивач звернувся до Франківського районного суду м. Львова із позовом про стягнення моральної шкоди, мотивуючи свій позов тим, що протягом 2009-2010 р.р. його неодноразово незаконно затримували та притягали до адміністративної відповідальності. Вказує, що працівниками УДАІ ГУ МВСУ у Львівській області виносились постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху. Дані постанови він оскаржив і такі визнані судом неправомірними, а тому дії відповідача щодо незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності завдали йому моральну шкоду, яку останній оцінює у розмірі 10000 грн. Внаслідок неправомірних дій відповідача, йому завдано незручностей у побуті, оскільки він був змушений витрачати свій час на збирання доказів та документів необхідних для звернення у суд, внаслідок чого його було позбавлено можливості виїхати для відпочинку та лікування з приводу хвороби, завданої під час проходження військової служби. Просить позов задовольнити, та стягнути з відповідача завдану йому моральну шкоду у розмірі 10000 грн. та понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник УДАІ ГУ МВСУ у Львівській області у судове засідання, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце слухання справи повторно не зявилася, та про причини неявки суд не повідомив. В письмових запереченнях проти позову заперечив такий позов, просив у задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та з підстав, які зазначені в запереченні, а тому суд вважає, що справу слід слухати у її відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Представник третьої особи у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, та пояснила, що стягнення моральної шкоди в даному випадку не підлягає із державного бюджету, просила у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та обєктивно оцінивши матеріали справи, документи які подані сторонами, докази у їх сукупності, зясувавши обставини справи, доводи сторін, норми права які підлягають застосуванню, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити за наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. За вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У судовому засіданні встановлено, що за позовом [PERSON] постановою Галицького районного суду м. Львова від 24.09.2009 р. скасовано постанову № 095015 від 15.05.2009 р. про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст. 122 КУпАП. Постановою Галицького районного суду м. Львова від 23.12.2010 року скасовано постанову № 152110 від 16.06.2010 р. про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст. 122 КУпАП. Постановою Галицького районного суду м. Львова від 23.12.2010 року скасовано постанову № 260120 від 09.05.2010 року про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст. 122 КУпАП. Так, постановою Галицького районного суду м. Львова від 24.09.2009 р. визнано дії інспектора БДПС ВДАІ [PERSON] та АТІ [PERSON] при складанні протоколу та винесенні оскаржуваної постанови неправомірними. Таким чином, судом встановлено не правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Пунктом 2. Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розяснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; - у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР\~(далі - ЦК) та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону "Про інформацію", ст. 44 Закону "Про авторське право і суміжні права"; - при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію\~Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Таким чином, відповідальність за заподіяння моральної шкоди наступає, лише у випадках, передбачених законодавством. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди»\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. зазначено, що «розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань та з урахуванням інших обставин». Згідно вимог ст. 5 ч. 11 Закону України «Про міліцію», у разі коли незаконні дії чи бездіяльність працівників міліції завдали моральної втрати громадянинові, моральних страждань, призвели до порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, проводиться відшкодування моральної шкоди. У відповідності до ч. 1 , п.2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях , яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Частиною 6 вищезазначеної статті визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої, ніж передбаченої в ч. ч. 1-5 цієї норми, незаконної дії або бездіяльність чи незаконного рішення органу дізнання попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльності, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідальність за шкоду, завдану фізичній чи юридичній особі рішеннями, діями чи бездіяльністю працівника під час виконання своїх трудових (службових) обов'язків згідно зі ст. 1172 ЦК України покладається на юридичну особу, з якою цей працівник перебуває у трудових правовідносинах. Встановивши, що моральна шкода була заподіяна неправомірними діями працівників ДАІ, судом до спірних правовідносин слід застосувати ч.6 ст. 1167, ст. 1172 ЦК України відповідальність за заподіяну шкоду має бути покладена на УДАІ ГУ МВС України у Львівській області, працівниками якого заподіяна така шкода, а не відшкодовуватися за рахунок держави. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Позивач просить суд стягнути на його користь 10000 гр. у рахунок відшкодування моральної шкоди, мотивуючи це тим, що незаконні дії працівників ДАІ щодо незаконного зупинено, та накладено на нього адміністративного штрафу, внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності він змушений був витрачати час на пошук доказів своєї невинуватості, звернення із відповідними позовами до суду та на участь у судових засіданнях, що спричинили йому моральні страждання. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, моральних страждань заявника, а також інших негативних наслідків. Приймаючи до уваги конкретні обставини справи, характер і обсяг заподіяних позивачу страждань, негативні наслідки для позивача, сутність зміни способу життя позивача, а також враховуючи, що три постанови винесені працівниками ДАІ про притягнення позивача до адміністративної відповідальності були скасовані судом, суд приходить до висновку, що факт протиправних дій працівників ДАІ міститься безумовно та незаконного накладення адміністративного штрафу на позивача, привів до моральних страждань позивача, до порушення його нормальних життєвих звязків, що вимагало від позивача приймати додаткові зусилля для організації свого життя, що виражалося в моральних переживаннях, необхідністю звертатися до суду, та витрачати час на пошук доказів своєї невинуватості, але суд вважає, що розмір моральної шкоди, обчислений позивачем не відповідає наслідкам, що наступили у зв'язку з порушенням прав позивача, не відповідає принципам розумності та справедливості, а тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 100 грн. Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат на підставі ст.88 ЦПК України, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір 10 грн., що було сплачено при поданні позовної заяви.

Outcome: partial