Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація, про виселення особи без надання іншого житлового приміщення. Мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до Розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 33 від 30 січня 2015 року «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва» за керуючою компанією на праві господарського відання закріплено об`єкти комунальної власності територіальної громади міста Києва, що перебувають у сфері управління Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, зокрема, будинок [ADDRESS] , де знаходиться неприватизована квартира [NUMBER] . Двокімнатну квартиру [ADDRESS] відповідно до ордера [NUMBER], виданого 22 вересня 1983 року, ортимала гр. [PERSON] на сім`ю із двох осіб - неї та її сина - [PERSON] , який помер [INFO] у віці 43 років. Договір найму на вказану квартиру був укладений між позивачем та гр. [PERSON] , як квартиронаймачем. 30 грудня 2015 року до зазначеної квартири була зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Квартиронаймач [PERSON] померла [INFO] у віці 74 років. За час її життя квартира нею приватизованою не була. У зв`язку зі смертю квартиронаймача [PERSON] договір найму був припинений 05 травня 2016 року, проте [PERSON] , не будучи членом сім`ї квартиронаймача, й без будь-яких правових підстав залишається зареєстрованою та проживати у спірній квартирі, й відмовляється звільнити житло після розірвання договору найму у зв`язку зі смертю квартиронаймача. 08 червня 2016 року [PERSON] звернулась до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» зі зверненням щодо зміни договору найму спірної квартири та визнання її наймачем за основним договором найму замість померлої [PERSON] , у відповідь на що позивачем відмовлено у задоволенні її звернення, вважаючи, що підстави для зміни договору найму відсутні, оскільки остання не являється членом сім`ї наймача та доказів на підтвердження цього не надала. Вважає, що [PERSON] не віднесена до категорії осіб, які не можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення, що й стало підставою для звернення до суду з цим позовом. [PERSON] звернулось до суду із зустрічним позовом до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва», третя особа - Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання членом сім`ї наймача квартири. Мотивуючи свої вимоги тим, що 30 грудня 2015 року вона була зареєстрована до зазначеної квартири, проте фактично проживає у цій квартирі з осені 2015 року. Вважає себе членом сім`ї квартиронаймача [PERSON] , оскільки вона з [PERSON] вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проживали як одна сім`я, мали теплі родинні відносини. З часу реєстрації до спірної квартири, іншого житла вона не має. Попередньо була зареєстрована в будинку [ADDRESS] , який належить її діду - [PERSON] . Зважаючи на поданий КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» до неї позов про виселення, з метою захисту невизнаного права, просить визнати її членом сім`ї наймача квартири - [PERSON] , яка померла [INFO] , з метою набуття права користування спірною квартирою. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] , діюча на підставі довіреності від 25 вересня 2019 року (а.с.77), позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити, зустрічний позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог. Представники відповідача за первісним позовом та представники позивача за зустрічним позовом Дробович О.В. , діючий на підставі ордера адвоката від 27 листопада 2019 року, та Урлапова О.Я. , діюча на підставі ордера адвоката від 25 квітня 2019 року, первісний позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні, а зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити, тим самим поновивши невизнане право позивача на визнання її членом сім`ї померлого квартиронаймача. Представник третьої особи Напханюк І.Ю. , діюча на підставі довіреності від 14 лситопада 2019 року, позовні вимоги первісного позову підтримала та просила їх задовольнити, зустрічний позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог. Вислухавши пояснення сторін, третю особу, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, а зустрічний позов - відмові у задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що двокімнатну квартиру [ADDRESS] відповідно до ордера [NUMBER], виданого 22 вересня 1983 року, ортимала гр. [PERSON] на сім`ю із двох осіб - на неї та її сина - [PERSON] , який помер [INFO] у віці 43 років (а.с. 11). Договір найму на вказану квартиру був укладений між позивачем та [PERSON] , як квартиронаймачем, за умовами якого [PERSON] стала наймачем вказаної квартири. 30 грудня 2015 року до зазначеної квартири була зареєстрована відповідачка [PERSON] , [INFO] , яка на той час мала повних 18 років, згідно наданої квартиронаймачем [PERSON] згоди за довіреністю від 24 грудня 2015 року (а.с. 12, 13, 75). Як вбачається зі змісту такої довіреності, [PERSON] уповноважила гр. [PERSON] бути її представником з питань поставки на реєстраційний облік у належну їй квартиру [ADDRESS] [PERSON] , 1997 року народження, з правом подачі заяви про згоду на поставку на реєстраційний облік [PERSON] за вказаною адресою (а.с.75). Квартиронаймач [PERSON] померла [INFO] у віці 74 років (а.с. 14). У зв`язку зі смертю квартиронаймача договір найму спірної квартири був припинений 05 травня 2016 року. Дана квартира за життя [PERSON] не була приватизована й належить до державного житлового фонду (житловий фонд місцевої ради). Відповідно до Розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 33 від 30 січня 2015 року «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва» за керуючою компанією на праві господарського відання закріплено об`єкти комунальної власності територіальної громади міста Києва, що перебувають у сфері управління Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, зокрема, будинок [ADDRESS] (а.с.6), де знаходиться неприватизована квартира [NUMBER] . Правовідносини, що виникають у зв`язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюється Житловим кодексом та іншими актами житлового законодавства (ч.1 ст.3 ЖК України). Жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд (ч.1 ст.4 ЖУ України). Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд) (ч.1 ст. 5 ЖК України). Узв`язку зі смертю квартиронаймача [PERSON] договір найму був припинений 05 травня 2016 року, проте [PERSON] , не будучи членом сім`ї квартиронаймача щодо квартири, яка надежить до державної (комунальної) власності, й без будь-яких правових підстав залишається зареєстрованою та проживати у спірній квартирі, й відмовляється звільнити житло, період часу, який [PERSON] була зареєстрованою у спірній квартирі разом із квартиронаймачем [PERSON] за її життя становить повних 4 (чотири) місяці, тобто - з 30 грудня 2015 року по 05 травня 2016 року, що є мінімальним часом для проживання як членів сім"ї, й цей період часу відповідно до ЦК України не може бути підствою для встановлення факту проживання єдиною сім`єю, окрім того, [PERSON] не віднесена до категорії осіб, які не можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення, й за правилом ст. 98 ЖК України є тимчасовим мешканцем, що є підставою для її виселення. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Водночас, у даному спорі період проживання [PERSON] у спірній квартирі за критерієм тривалості є мінімальним - з 30 грудня 2015 року по 05 травня 2016 року, тобто повних 4 (чотири) місяці, що вочевидь не може бути підставою для встановлення факту проживання єдиною сім`єю вказаних осіб згідно ЦК України та визнання за нею права на проживання у спірному житлі, яке надежить до державної/комунальної власності. Єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, відповідно до ст. 58 ЖК України, є ордер, який видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Зважаючи на наявні матеріали справи, період проживання [PERSON] у спірній квартирі, який відраховується із часу її реєстрації, [PERSON] у порядку ст. 98 ЖК України у зв`язку із наданою за життя квартиронаймачем [PERSON] дозволу на проживання, вважається тимчасовим мешканцем спірної квартири, яка належить до державного житлового фонду. Так, відповідно до ч.ч. 1 -3 ст. 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (частина перша статті 48). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч.1 ст. ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч.3 ст.116 ЖК України). Зважаючи на те, що [PERSON] - не є членом сім`ї померлої квартиронаймача [PERSON] й не може бути визнаною такою з підстав, зазначених у цьому рішенні, остання підлягає виселенню. Правовідносини, що виникають у зв`язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюється Житловим кодексом та іншими актами житлового законодавства (ч.1 ст.3 ЖК України). Жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд (ч.1 ст.4 ЖУ України). Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд) (ч.1 ст. 5 ЖК України). На підставі вимог ст. 51 ЦПК України, суд за відсутності умов, передбачених вказаною нормою за власної ініціативи не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Право визначення особи відповідача покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача. Враховуючи той фактор, що позивачем за зустрічним позовом пред"явлено позов не до всіх належних відповідачів, суд, окрім іншого, приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову й з цієї процесуальної підстави. Позов, пред"явлений позивачем не до всіх належних відповідачів, підлягає відмові у його задоволенні. Окрім того, суд обґрунтовуючи інші підстави відмови у задоволенні зустрічного позову враховує, що позивачка [PERSON] - не є членом сім`ї [PERSON] , з 06 березня 2010 року мала місце реєстрації в будинку [ADDRESS] , який належить її діду - [PERSON] , що нею визнається, знята з реєстрації 28 серпня 2015 року (а.с. 58), право на реєстрацію до спірної кварити [ADDRESS] 30 грудня 2015 року набула згідно наданої квартиронаймачем [PERSON] згоди, що підтверджується наданою нею довіреністю від 24 грудня 2015 року (а.с.75). Відповідно, зважаючи на отриману квартиронаймачем згоду на реєстрацію, не будучи членом сім`ї квартиронаймача, у порядку ст. 98 ЖК України [PERSON] набула статусу тимчасового мешканця. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч.2 ст. 3 СК України). Отже, ознаками фактичної сім`ї є: спільне проживання, спільний побут, взаємні права і обов`язки. Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, наявність усталені відносини, що притаманні члена сім`ї, які пов`язані спільним побутом. Водночас, на підтвердження нявних ознак сім`ї згідно вимог закону [PERSON] та [PERSON] за час їх проживання на протязі 4 (чотирьох) місяців позивачка не надала. Статтею 58 ЖК україни передбачено, що єдиною підставою для вселення в жиле приміщення державного або громадського житлового фонду є виданий виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку (ч.ч.1, 2 ст. 106 ЖК України). Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер (ч.ч.1, 2 ст. 61 ЖК України). Й, зважаючи на положення ст. 106 ЖК України, яке передбачає право саме члена сім`ї наймача вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача, за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним. Водночас, зважаючи на те, що [PERSON] - не є членом сім`ї померлого наймача квартири [PERSON] , що нею визнається й не спростовується, дозволу від квартиронаймача [PERSON] за час її життя щодо визнання її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача, не отримала, підстав для визнання її згідно ст. 106 ЖК України членом сім`ї наймача немає. З - поміж іншого, при вирішення цього спору суд враховує положення пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування конституції при здійсненні правосуддя» встановлено, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому, відтак у задоволенні зустрічного позову необхідно відносити. Таким чином, зважаючи на відсутність наданих позивачем за зустрічним позовом належних та допустимих доказів про предмет доказування, суд приходить до висновку про те, що такі вимоги є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню, обставини, що обгрунованого доводять позовні вимоги, судом не встановлені. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та в межах наданих позивачем як за первісним позовом, так й зустрічним доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за первісним позовом при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 1 600 грн. 00 коп. (а.с.5), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а зважаючи на наслідки розгляду зустрічного позову, судові витрати (судовий збір) покласти на такого позивача. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 3, 4, 5, 9, 58, 65, 98, 106 ЖК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» з урахуванням п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування конституції при здійсненні правосуддя`

Outcome: approved