Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про витребування майна, в якому просив витребувати майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS], з чужого незаконного володіння [PERSON] на свою користь; припинити право власності [PERSON] на двокімнатну квартиру [ADDRESS]; визнати [PERSON] такою, що втратила право користування двокімнатною квартирою [ADDRESS]; визнати його основним наймачем двокімнатної квартири [ADDRESS] на підставі ордеру №80525 Серія КП виконавчого комітету Комінтернівської районної Ради депутатів трудящих від 01 червня 1960 року; зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] на свою користь судові витрати. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01 червня 1960 року він отримав ордер № 80525 Серія КП виконавчого комітету Комінтернівської районної Ради депутатів трудящих на право вселення до двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на трьох осіб: на себе - [PERSON], [PERSON] - дружину, [PERSON] - сина. В [INFO] його дружина - [PERSON] померла. В 1983 році він уклав шлюб з [PERSON]. Після одруження [PERSON] разом зі своїми дітьми: дочкою - [PERSON] та сином - [PERSON] переїхали до нього у квартиру, але він не надавав дозволу на прописку (реєстрацію) останніх у квартирі, тобто надав їм житло на праві тимчасових мешканців. У 1990 році він тимчасово виїхав з даної квартири, оскільки 27 грудня 1989 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано, а сумісне життя стало неможливим. Позивач дозволив [PERSON] та її дітям мешкати у даній квартирі на праві тимчасових мешканців. Восени 2007 року він дізнався про те, що 10 січня 2005 року Дзержинським районним судом м. Харкова винесено рішення по цивільній справі за позовною заявою [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На підставі цього рішення за заявою [PERSON] виконавчим комітетом Дзержинської районної ради м. Харкова винесено рішення № 31/5 від 15.03.2005 року про зміну договору житлового найму і визнання [PERSON] наймачем. Після цього [PERSON], [PERSON], [PERSON] без відома позивача прописалися у спірній квартирі, незважаючи на те, що він був на той час єдиним та основним наймачем даної квартири та дозволу на прописку не давав. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 серпня 2008 року за реєстраційним № 1-08-292167 квартира [ADDRESS] в результаті приватизації стала належати [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 1/3 частині кожному. 12 липня 2010 року ухвалою апеляційного суду Харківської області, що набрала законної сили, було скасовано вищевказане рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 січня 2005 року про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У подальшому ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 3 вересня 2010 року, що набрала законної сили, позовну заяву [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, залишено без розгляду. Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 березня 2012 року, що набрала законної сили, задоволено позов [PERSON] та скасовано рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради міста Харкова № 31/5 від 15.03.2005 року про зміну договору житлового найму та визнання наймачем квартири [ADDRESS] [PERSON]. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2012 року по цивільній справі за позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], що набрало законної сили, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, визнано приватизацію квартири [PERSON], [PERSON] і [PERSON] за адресою: [ADDRESS], недійсною; визнано свідоцтво про право власності на житло від 28 серпня 2008 року за реєстраційним № 1-08-292167 недійсним. Під час розгляду даної цивільної справи судом також встановлено, що на даний час [PERSON] знову є основним наймачем квартири [ADDRESS]. В той час поки тривали вищевказані судові процеси [PERSON], [PERSON] та [PERSON], усвідомлюючи протиправність приватизації вищевказаної квартири, з корисливих мотивів відчужили її [PERSON]. У подальшому [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу № 1378 від 03.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], продав вказану квартиру [ADDRESS] [PERSON]. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 22.06.2011 року, дата внесення запису: 22.06.2011 року. За даними реєстру прав власності на нерухоме майно за станом на травень 2013 року загальна вартість квартири - 19785 грн. У судове засідання [PERSON] не з`явився, його інтереси представляв представник [PERSON], який у судовому засіданні викладені у позові [PERSON] вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті. Відповідач та треті особи у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи, в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, заперечень проти позову не надали, тому зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному у розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у ній даних і доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Так, право вибору способу судового захисту належить позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР. Згідно зі ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Статтею 62 ЖК УРСР закріплено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства Союзу РСР і Української РСР. Так, п. 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 р. N 470, передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер (додаток N 7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно зі ст. 65-1 ЖК України наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. Статтею 1 Закону України "Про приватизацію державного майна" визначено, що приватизація державного майна (далі - приватизація) - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить Автономній Республіці Крим, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України (в редакції за станом на 28 серпня 2008 року на час приватизації). Відповідно до ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Статтею 396 ЦК України закріплено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. У свою чергу, положенням п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України закріплено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Аналогічну правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 Інформаційного листа «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року та постанові Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року. За таких обставин Верховний Суд України та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ чітко розмежовують та відзначають способи захисту порушеного права та охоронюваного законом інтересу як то визнання правочину недійсним із застосуванням інституту двосторонньої реституції (Параграф 2 глави 16 Цивільного кодексу України) від іншого, тобто різного за своєю суттю та сферою застосування способу захисту порушеного права та охоронюваного законом інтересу, як віндикація майна в порядку, визначеному главою 29 ЦК України. Таким чином, якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Одночасно відповідно до абз. 5 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року № 9: "...Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Така позиція судів узгоджується із положеннями ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР, за якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. За таких обставин як встановлено судами по вищевказаним цивільним справам [PERSON], [PERSON], [PERSON] незаконно позбавили позивача права володіння квартирою [ADDRESS], ініціювавши судовий процес про визнання позивача таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням, а потім за допомогою незаконного рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради міста Харкова № 31/5 від 15.03.2005 року було змінено договір житлового найму та визнано наймачем цієї квартири [PERSON] У подальшому, дана квартира була незаконно відчуджена шляхом приватизації на користь [PERSON], [PERSON], [PERSON] Таким чином, квартира [ADDRESS] вибула з володіння позивача не з його волі, а шляхом вчинення незаконних дій [PERSON], [PERSON], [PERSON] і належним способом захисту його порушеного права та охоронюваного законом інтересу слід вважати віндикацію майна у спосіб, передбачений ст.ст. 330, 388 ЦК України, що з урахуванням правових позицій, викладених в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року № 9, п. 4 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року та п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07 лютого 2014 року, передбачає звернення з вимогою про витребування майна одразу до останнього набувача, а саме: [PERSON]. Так, суд вважає необхідним відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог про визнання позивача основним наймачем спірної квартири, оскільки дана оставина була встановлена рішеннями судів, які набрали законної сили. Крім того, суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог про зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS], оскільки суду не надано доказів про порушення права позивача в цій частині. З урахуванням системного аналізу вищевказаних норм права, правових позицій Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ суд дійшов до висновку, що витребуваня квартири [ADDRESS] у [PERSON] з незаконного володіння припиняє право власності [PERSON] на дане житлове приміщення. А відповідно до п. 3 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року позивач вправі вимагати визнання колишнього власника - [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Враховуючи, що відповідач припустив цивільне правопорушення, суд на підставі ст. 88 ЦПК України стягує з нього судові витрати на користь позивача у розмірі 114,70 грн. На підставі зазначеного,

Outcome: partial