Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом вказуючи на те, що 01.10.2002 року він придбав 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На цей час він вирішив розпорядитися своєю власністю, але в нотаріальній конторі йому повідомили про перешкоду в цьому, із-за наявності обтяження накладеного нотаріусом на підставі постанови про арешт Прилуцького міського відділу державної виконавчої служби від 30.05.2001 року. Оскільки до цього часу не знято арешт на його ([PERSON]) майно, зокрема 1/4 частину вищеназваної квартири, позивач і просив суд зняти арешт із належного йому майна та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна запис про заборону відчуження належного йому майна (а.с.2.3). В судовому засіданні : Представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] уточнила позовні вимоги та остаточно сформулювавши їх просить суд лише зняти арешт на його ([PERSON]) майно, зокрема 1/4 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а тому Ухвалою суду залишено без розгляду вимоги в частині виключення із запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна. Представник відповідача - начальник відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції Ярошевич І.О. не заперечив проти задоволення позовних вимог і пояснив, що на цей час немає жодних виконавчих проваджень щодо [PERSON], що жодного документу (постанови) про накладення арешту за 2001 рік не збереглося із-за спливу терміну зберігання, а тому він не може пояснити причини несвоєчасного скасування арешту на майно держвиконавцем та існуючої дотепер заборони відчуження (арешту) майна позивача. Таку-ж позицію викладено у письмовій формі (а.с.24). Представники третіх осіб до суду не з"явились, але у письмовому повідомленні Реєстраційна служба Прилуцького міськрайонного управління юстиції вказує на те, що у Єдиному реєстрі заборон відчуження об"єктів нерухомого майна не установлено записів про заборону відчуження майна [PERSON] (а.с.20), а Прилуцька міська державна нотаріальна контора повідомляє про наявність обтяження на майно [PERSON], на підставі постанови про арешт Прилуцького міського відділу державної виконавчої служби від 30.05.2001 року (а.с.25-26). Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку задовольнити позовні вимоги з таких підстав. В судовому засіданні безспірно установлено, що позивач [PERSON] має право власності на нерухоме майно, зокрема 1/4 частину квартири в [ADDRESS], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.22). Згідно повідомлення Прилуцької міської державної нотаріальної контори підтверджується той факт, що до цього часу існує обтяження на майно позивача [PERSON], зокрема на 1/4 частину квартири [ADDRESS], накладеної нотаріусом на підставі постанови про арешт Прилуцького міського відділу державної виконавчої служби від 30.05.2001 року (а.с.25-26). В судовому засіданні не установлено жодних зобов"язань позивача [PERSON] згідно виконавчих проваджень і ніхто не оспорює його права власності на 1/4 частину вищеназваної квартири. Отже, відповідно до положень ст. 3 ЦПК України слід визнати порушеним право позивача із-за неправомірної дії (нескасування держвиконавцем) вищеназваної постанови про накладення арешту на майно, а тому суд вважає необхідним визнати недійсною на цей час існуючу заборону віджучення нерухомого майна належного [PERSON], зокрема, арешт 1/4 частини вищеназваної квартири, тим самим будуть поновлені права позивача щодо можливості повноцінного розпорядження (відчуження) зазначеного нерухомого майна. При цьому суд констатує той факт, що відповідач діяв неправомірно, оскільки до цього часу органом ДВС не було прийнято мір щодо зняття арешту на майно позивача, що і змусило останнього звернутися до суду за захистом своїх прав. Така бездіяльність відповідача прямо суперечить вимогам ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" (на той час діюча ст.38 цього Закону) про те, що саме на державного виконавця покладається обов"язок скасувати арешт, накладений на майно боржника, чого не було зроблено у даному разі. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч.1,2 ст.321 Цивільного кодексу України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставі, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За таких обставин, вирішуючи спірні правовідносини у даній справі, суд керується положеннями ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та п.67 "Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень" про те, що судове рішення, що набрало законної сили є підставою для припинення обтяження у державному реєстрі. На підставі викладеного,

Outcome: approved