Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

До суду 27.08.2018 року надійшов позов Департаменту комунальної власності міської ради до [PERSON] та [PERSON], третя особа: Одеська міська рада, про витребування майна з чужого незаконного володіння у [PERSON] та у [PERSON] : нежитлового приміщення [ADDRESS] на користь Одеської міської ради, усунення перешкод у користуванні шляхом їх виселення, скасування запису №10854524 та №10853996 про державну реєстрацію. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що нежитлове приміщення загальною площею 95 кв.м., розташоване за адресою [ADDRESS] належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради, управління якими здійснює Департамент комунальної власності Одеської міської ради на підставі рішення від 25.11.1991 р. №266-ХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області». Згідно переліку державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 р №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною)» до комунальної власності областей передавався весь житловий та нежитловий фонд. Позивач вважає, що [PERSON] та [PERSON] не є законними власниками нежитлового приміщення, розташованого за адресою [ADDRESS] , з огляду на наступне. В 2006 році громадянин [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності на нежиле приміщення - сарай, який розташований за адресою: [ADDRESS] , площею 95 кв.м. та усунення перешкод у користуванні приміщенням, посилаючись на те, що на праві власності він володіє квартирою [ADDRESS] . В багатоквартирному будинку, де він мешкає розташовані підсобні та допоміжні приміщення, сараї. Протягом тривалого часу [PERSON] користувався та володів спірним приміщенням. Його сусіди та співвласники житлового будинку по [ADDRESS] надали письмову згоду на надання йому у власність вказаного приміщення - сараю. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2006 року №2-7396/06, позовну заяву [PERSON] задоволено у повному обсязі. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.01.2009 року по справі №22ц-182/09, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2006 року - скасовано, справу направлено на новий розгляд. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.10.2010 року по справі №2-5590/10, позовна заява [PERSON] задоволено у повному обсязі. Далі, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.10.2010 року скасовано, та винесено нове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.04.2013 року по справі №2-6486/11, у якому позовну заяву [PERSON] - задоволено у повному обсязі. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27.11.2013 року (номер провадження 22-ц/785/6442/13), рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.04.2013 року скасовано та постановлено нове рішення, де у позові [PERSON] про визнання права власності на нежиле приміщення та усунення перешкод в користуванні приміщенням - відмовлено. 23.09.2011 року [PERSON] зареєстрував право власності на об`єкт за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси, а саме справа №2-5590/10 від 14.10.2010 року. Однак, при наявності рішення апеляційного суду Одеської області від 27.11.2013 року про відмову у задоволенні позову, право власності [PERSON] було зареєстровано 19.05.2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт нерухомого майна, нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , площею 95 кв.м., реєстраційний номер майна 641454851101, державним реєстратором Заяць Костянтином Вікторовичем, Одеського міського управління юстиції. Адресу спірного об`єкта майна було змінено із [ADDRESS] на [ADDRESS] на підставі технічного паспорту серія та номер б/н виданий 05.04.2015 року, ФОП [PERSON] . Далі, 10.07.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Рощиною Ганною Іванівною, було посвідчено договір дарування №711 виданий 10.07.2015 року, відповідно до якого, право власності [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар, 843/1000 нежитлового приміщення, загальною площею 95 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS] . 10.07.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рощиною Ганною Іванівною, було посвідчено договір дарування №711 виданий 10.07.2015 року, відповідно до якого, право власності [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар, 157/1000 нежитлового приміщення загальною площею 95 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS]. 15.08.2015 року, державним реєстратором Антоненко Оксаною Сергіївною, управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області було зареєстровано припинення право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 95 кв.м., розташованих за адресою [ADDRESS] на підставі договору про поділ в натурі нерухомого майна №738 від 01.07.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Рощиною Ганною Іванівною. 15.08.2015 державним реєстратором Антоненко Оксаною Сергіївною, управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області було зареєстровано за [PERSON] право власності на приміщення [ADDRESS] , загальною площею 14,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 706250751101. 15.08.2015 державним реєстратором Антоненко Оксаною Сергіївною, управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області було зареєстровано за [PERSON] право власності на приміщення [ADDRESS] , загальною площею 80,1кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 706220451101. Позивач зазначає, що відповідно до постанови ВСУ від 17.12.2014 року згідно з положеннями статті 388 ЦК України , якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за положенням зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. До суду 04.09.2018 року надійшли відповіді щодо місця реєстрації відповідачів. Ухвалою суду від 06.09.2018 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків (а саме визначити ціну позову, та виходячи з ціни позову вирахувати розмір судового збору, який має бути сплачений відповідно до Закону України «Про судовий збір» вказати ціну позову, та у разі необхідності доплатити судовий збір за дві вимоги майнового характеру). До суду 25.09.2018 року надійшла заява представника позивача, згідно якої зазначили, що середня ринкова вартість спірного приміщення становить 300 дол. США за 1 кв.м., та виходячи з загальної площі спірних приміщень (95 кв.м.) визначили ціну позову 120 034,56 грн.. Також, надали до суду платіжне доручення №557 від 20.09.2018 року, згідно якого доплатили судовий збір на суму 8 510,56 грн.. З 24.09.2018 року по 05.10.2018 року суддя перебувала у відпустці. Ухвалою суду від 11.10.2018 року позов було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позову. 31.10.2018 року представник позивача недоліки позову усунула, надавши до суду позовну заяву в новій редакції, суддя отримала 01.11.2018 року. Ухвалою суду від 15.11.2018 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду на 17.12.2018 року. Ухвалою суду від 15.04.2019 року заяву представника Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено. Забезпечено позов до розгляду справи по суті. Ухвалою суду від 15.04.2019 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. Ухвалою суду від 15.04.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Представником відповідачів - адвокатом Дмітрієвим Р.Б. 24.05.2019 року подано заяву про застосування строків позовної давності та що лише Одеська міська рада наділена повноваженнями щодо звернення до суду з позовом. При цьому позивач не надає належних доказів щодо права власності на приміщення [ADDRESS] . В обґрунтування заяви зазначено, що станом на 2012 рік різним виконавчим органам Одеської міської ради було достеменно відомо та підтверджено той факт, що вказане нежитлове приміщення перебуває у власності [PERSON] . Між тим право на суд не є абсолютним, оскільки обмежене часовими лімітами, встановленими інститутом позовної давності , який існує ще з часів римського права з V століття, враховуючи посилання в заяві просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної заяви. Представником позивача 05.06.2019 року до суду надано заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, в яких зазначено, що Департамент комунальної власності є належним позивачем по даній справі та представником відповідачів не надано жодних допустимих доказів, коли саме позивач дізнався про порушення свого права як уповноваженого органу управляти комунальним майном, тобто з якого часу почався перебіг строку позовної давності, оскільки право власності на спірний об`єкт зареєстровано 15.08.2015 року при цьому департамент комунальної власності Одеської міської ради у своїй позовній заяві стверджує та надає докази, що не був обізнаний про укладення такого договору, що не спростовано відповідачами. Також звернув увагу суду на те, що департамент комунальної власності Одеської міської ради не був стороною у справі №2-6486/11, що також спростовує доводи представника Відповідача про обізнаність Департаменту про дані обставини. Також 23.01.2018 року представнику Одеської міської ради рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] було відмовлено у скасуванні державної реєстрації прав на нерухоме майно, згідно якого було встановлено, що спірний об`єкт нерухомості загальною площею 95 кв.м., розташований за адресою [ADDRESS] , знаходиться в спільній частковій власності у [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, на думку Департаменту доводи представника Відповідачів викладені у заяві про застосування строку позовної давності спростовуються. В судове засідання 16.07.2019 року з`явились представник позивача [PERSON] та представник відповідачів Дмітрієв Р.Б .. Представник позивача підтримав позовну заяву, просив задовольнити у повному обсязі із врахування заперечення проти застосування строків позовної давності. Представник відповідачів просив відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску строків позовної давності, зазначив, що попередній власник мав вже спір в суді з приводу цього майна і Одеській міській раді було все відомо, та саме їх департамент надавав дозвіл на зміну адреси. Також вказав що на його думку відсутні належні докази щодо права власності на спірне приміщення за одеською міською радою. Суд, розглядаючи у судовому засіданні цивільну справу, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків: Предметом позовних вимог є нежитлові приміщення [ADDRESS] . Таким чином позов є речово-правовим, його вимоги звернено до суду , який на думку позивача повинен підтвердити і захистити його право власності (комунальної) на спірне майно та про усунення перешкод у його користуванні. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно відповідно до ст..29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ст..ст.317, 319,321,327 ЦК України та захист порушених прав позивача з підстав, передбачених ст.ст. 387,388 ЦК України. Судом встановлено, що в 2006 році громадянина [PERSON] звернувся до суду як власник кВ. 2 з позовом про визнання права власності на нежиле приміщення - сарай, який розташований за адресою: [ADDRESS] , площею 95 кв.м. та усунення перешкод у користуванні приміщенням. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2006 року №2-7396/06, позовну заяву [PERSON] задоволено у повному обсязі. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.01.2009 року по справі №22ц-182/09, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2006 року - скасовано, справу направлено на новий розгляд. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.10.2010 року по справі №2-5590/10, позовна заява [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи- [PERSON] задоволено у повному обсязі та визнано право власності на нежиле приміщення - сарай, який розташований за адресою: [ADDRESS] , площею 95 кв.м.. Згідно витягу про державну реєстрацію прав КП «БТІтаРОН» право власності було зареєстровано 23.09.2011р. Далі, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.10.2010 року скасовано, та винесено нове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.04.2013 року по справі №2-6486/11, у якому позовну заяву [PERSON] - задоволено у повному обсязі. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27.11.2013 року (номер провадження 22-ц/785/6442/13), рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.04.2013 року скасовано та постановлено нове рішення, де у позову [PERSON] про визнання права власності на нежиле приміщення та усунення перешкод в користуванні приміщенням - відмовлено. Таким чином судом встановлено, що 23.09.2011 року [PERSON] зареєстрував право власності на об`єкт за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси, а саме справа №2-5590/10 від 14.10.2010 року. Судом також встановлено, що розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №785 від 03.12.2012р. нежилому приміщенню за адресою [ADDRESS] заг. пл. 95,0 кв.м. присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] власником якого є в цілому [PERSON] згідно його заяви та довідки, виданої Юридичним департаментом Одеської міської ради з адресного реєстру міста Одеси від 29.11.2012р. №346469/1 . Також було зобов`язовано його переоформити в установленому законом порядку правовстановлюючі документи на приміщення (а.с.142,143). З оглянутих судом матеріалів цивільної справи №2-5590/10 вбачається, що Одеська міська рада своєю заявою від 21.07.2011р. просила поновити їй строк на апеляційне оскарження рішення суду (а.с.155) де вказували що ОМР стало відомо про порушення їх права 18.07.2011р, а також подала заяву від 21.09.2011р. про залучення як третю особу на боці відповідача. Також є витяг КП «ОМБТІ» від 23.09.2011р. Крім того в інтересах Одеської міської ради було подано прокурором апеляційну скаргу 31.05.2013р. на рішення суду от 10.04.2013р. справа №2-6486/11 (а.с.231), в результаті чого рішенням апеляційного суду від 27.11.2013р. задоволено апеляційну скаргу прокурора та відмовлено у задоволенні позову. Адресу спірного об`єкта майна було змінено із [ADDRESS] на [ADDRESS] на підставі технічного паспорту серія та номер б/н виданий 05.04.2015 року, ФОП [PERSON] . Право власності [PERSON] було зареєстровано 21.05.2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт нерухомого майна, нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , площею 95 кв.м., реєстраційний номер майна 641454851101, державним реєстратором Заяць Костянтином Вікторовичем, Одеського міського управління юстиції., про що також видано свідоцтво №37879268 на нерухоме майно від 21.05.2015р.(а.с.172) та яке було зареєстровано. Крім того судом з інформаційної довідки від 30.07.2018р. встановлено, що 10.07.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Рощиною Ганною Іванівною, було посвідчено договір дарування №711 виданий 10.07.2015 року, відповідно до якого, право власності [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар, 843/1000 нежитлового приміщення як спільна часткова власність, загальною площею 95 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS] . 10.07.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рощиною Ганною Іванівною, було посвідчено договір дарування №711 виданий 10.07.2015 року, відповідно до якого, право власності [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар, 157/1000 нежитлового приміщення загальною площею 95 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS]. 15.08.2015 року, державним реєстратором Антоненко Оксаною Сергіївною, управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області було зареєстровано припинення право власності (спільна часткова) на нежитлове приміщення, загальною площею 95 кв.м., розташованих за адресою [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] на підставі договору про поділ в натурі нерухомого майна №738 від 01.07.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Рощиною Ганною Іванівною. З ДРРПнаНМ та РРПВ на НМ від 02.08.2018р. вбачається, що 15.08.2015 державним реєстратором Антоненко Оксаною Сергіївною (а.с.18) з інформаційної довідки, управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області було зареєстровано за [PERSON] право власності на приміщення [ADDRESS] , загальною площею 14,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 706250751101 (згідно висновку щодо можливості технічного поділу об`єкту від 15.07.2015р.) та отримано свідоцтво про право власності від 19.08.2015р. (серія та номер 42494249). 15.08.2015 державним реєстратором Антоненко Оксаною Сергіївною , управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області було зареєстровано за [PERSON] право власності на приміщення [ADDRESS] , загальною площею 80,1кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 706220451101 на підставі технічного паспорту, висновку про можливий технічний поділ об`єкту, та якому також було видано свідоцтво про право власності 19.08.2015р. серія та номер :42491911. Відомості щодо реєстрації спірного майна також знайшли підтвердження в матеріалах реєстраційної справи №641454851101 копія якої надана на виконання ухвали суду. (а.с. 167-174). Позивач обґрунтовує своє право на позов, наявністю у нього права власності на нежитлове приміщення пл..85 кв .м. за адресою [ADDRESS] згідно рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991р. №266-ХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області» що прийнято у відповідності до Законів УРСР ,,Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування", ,,Про власність", Постанови КМУ №311 від 05.11.1991р., з урахуванням результатів роботи узгоджувальної комісії обласної Ради народних депутатів з розгляду питань віднесення майна до комунальної власності місцевих рад різних рівнів, рішень облвиконкому від 17.08.1991р.№323, від 02.11.1991р.№461 та від 19.11.1991р. (а.с.24-25) та переліку до нього (а.с.26-29), з якого вбачається про затвердження переліку державного майна, що передається у власність обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області, та в додатку №2 зазначено : як жилий та нежилий фонд місцевих рад народних депутатів, проте без конкретних адрес майна. Рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів ,,Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області" від 17.09.1991 р. № 323 у відповідності до Законів УРСР ,,Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування", ,,Про власність", та з урахуванням результатів роботи узгоджувальної комісії обласної Ради народних депутатів з розгляду питань віднесення майна до комунальної власності місцевих рад різних рівнів затверджено переліки державного майна, що передається у власність обласної Ради народних депутатів, міст обласного підпорядкування та районів області згідно додатку 1-3. Також суду надано ксерокопію рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №104 від 06.04.1992р. «Про прийом до комунальної власності міста державного майна житло-комунального господарства, охорони здоров`я, народної освіти та культури» (а.с.30), з якого вбачається про рішення затвердити акти прийому-передачі та перелік державного майна комунальної власності міста за галузями та про прийняття на баланс переданого майна відповідними структурами. З наданої ксерокопії Акту прийома -передачі як додаток до вищевказаного рішення виконкому (а.с.31) що у відповідності до постанови КМУ від 05.11.1991р. №311 та рішенням Одеського обласної ради народних депутатів №266-ХХІ від 25.11.1991р. , Управління культури Одеського облвиконкому передав державне майно загальною вартістю 10530,5 та іншими фінансово-господарськими показникам згідно додатку. До переліків, затверджених рішенням від 06.04.1992 р. № 104, доказів про включення нежитлового приміщення будівля за адресою [ADDRESS] не встановлено. Будь-яких інших документів в підтвердження права власності на вищевказаний спірний об`єкт позивачем суду не надано. При цьому суд зазначає, що навіть з наданих ксерокопій, які не засвідчені належним чином у встановленому законом порядку, не вбачається чи входить спірний об`єкт до того переліку майна по Акту прийому-передачі та взаємозв`язок нежитлового приміщення з майном Управління культури Одеського облвиконкому. Саме лише посилання на зазначені копії рішень та додатків, на думку суду є недостатніми доказами на підтвердження права власності. Проте виходячи з того, що право на спірні приміщення виникло незаконно, то суд вбачає спір про право . У своєму позові позивач посилається на норми ст.ст. 387,3 88 ЦК України як власника майна. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий пред`явленням індикаційного позову до особи, яка володіє цим майном, (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які, зокрема, дають прав витребувати майно від добросовісного набувача. Суб`єктами права комунальної власності є територіальні громади та утворені ними органи місцевого самоврядування (ст.327 ЦК). Згідно з ст.143 Конституції майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. В ст.1 закону «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.97 №280/97-ВР визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Відповідно до п.31 ст.26 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради вправі приймати рішення про передачу іншим органам окремих пов\-новажень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення цих повноважень та умов їх здійснення. Об`єктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст.179 ЦК). Згідно з ст.190 ЦК майном як особ\-ливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. До об`єктів нерухомого майна ЦК віднесено житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно (ст..ст.331, 376). Згідно із законом №2269-ХІІ нерухоме майно поділяється на будівлі, споруди, приміщення (ст.4). Відповідно до закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1.07.2004 №1952-ІV об`єктами нерухомого майна є житлові будинки; квартири; будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення (ст.5). Визначення «житловий будинок», «квартира», «садиба» містяться у гл.28 ЦК Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями стст.182, 331, 334 ЦК, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об`єкта нерухомості (у тому числі й тих об`єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений: асфальтовані чи бетонні площадки, під`їзні колії, автомобільна дорога, автомобільні платформи, спортивні споруди тощо) є державна реєстрація прав на нього. Законом №1952-ІV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання й підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст.2). Положення ч.2 ст.331 ЦК слід розуміти у системному зв`язку із положенням ст.182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Відповідно до ч.3 ст.3 закону №1952-ІV права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація. Згідно ч.4 ст.334 ЦК України (в редакції Закону від 11.02.2010р. №1878-VI «Про внесення змін до Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до Закону. Державна реєстрація правочинів щодо нерухомості з 01.01.2013р. зазначеним законом скасована. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі N 6-251цс15. Виходячи з викладеного судом встановлено, що відповідачі набули право власності на спірні приміщення на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування від [PERSON] якому у свою чергу ці приміщення належали згідно свідоцтва про власності №37879268 на нерухоме майно від 21.05.2015р., а до цього - на підставі рішення суду від 14.10.2010р. , яке було в подальшому скасовано. З огляду на те, що зареєстроване право власності за [PERSON] було на підставі виконання судового рішення, то вирішення питання про правомірність такої реєстрації безпосередньо залежить від законності судового рішення, і від дотримання вимог, передбачених законодавством. Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною п`ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Отже, володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада. Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи, зокрема, місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, Одеська міська рада має діяти у межах повноважень щодо здійснення від імені територіальної громади м. Одеси права власності в її інтересах і виключно у спосіб, передбачений законом. У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно ч. 1 ст. ст. 56 ЦПК України, у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч.1 ст.3 , ст..321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права. При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Відповідно до статей 317,319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1статті 388 ЦК України). На думку суду, за змістом зазначеної норми таким випадком вибуття майна з володіння власника поза його волею може бути рішення суду, ухваленого щодо цього майна. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України. При цьому, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). І в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідалася або могла довідатися особа, право якої порушене. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018, № 522/2110/15-ц|14-247цс18, дійшла висновку, що на вимоги про витребування майна поширюється припис статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів, а реалізація права на їх оскарження не має ставити під сумнів стабільність цивільного обороту. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає незастосовним сформульований у постанові від 5 жовтня 2016 року у справі N 916/2129/15 (N 3-604гс16) висновок Верховного Суду України про те, що позовна давність не поширюється на правовідносини, пов`язані з витребуванням майна за статтею 388 ЦК України. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що для забезпечення єдності судової практики вона вже відступила від вказаного висновку Верховного Суду України (див. пункт 42 постанови від 17 жовтня 2018 року у справі N 362/44/17). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. (ст. 2 ЦПК). Згідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Як встановили судом у справі, Одеська міська рада дізналася про наявність судового рішення від 11.08.2006р. 20.02.2009р. а про судове рішення від 14.10.2010р. у справі N 2-5590/10 дізнались 18.07.2010 Р. про що вказали у заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження від 21.07.2010р. з подачею апеляційної скарги. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.08.2011р. апеляційну скаргу Одеської міської ради повернули, та судом їх було залучено до участі у справі як третя особа , та по справі 10.04.2013р. Приморький районний суд м.Одеси позов [PERSON] був задоволений. Згідно рішення апеляційного суду Одеської області від 27.11.2013р. за апеляційною скаргою заступника прокурора Приморського району м.Одеси в інтересах Одеської міської ради рішення суду від 10.04.2013р. скасовано та прийнято нове рішення - яким у позові відмовлено. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави суду зробити висновок про те, що позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи-носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, при цьому позовна. При цьому трирічний строк позовної давності розповсюджується і на вимоги про витребування майна у порядку ст.ст. 387 та 388 ЦК України. Такий висновок, погоджується з висновками Велика Палата Верховного суду, у постанові від 20 листопада 2018 року, у справі № 907/50/16. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Dacia S.R.L." проти Молдови" від 18 березня 2008 року (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява N 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або повинні були би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77). Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином суд , враховуючи заяву представника відповідачів про застосування строку позовної давності, приходить до висновку що приписи про позовну давність поширюються на вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння. І такий висновок суду у цій справі підтверджується висновками Велика Палата Верховного Суду від 05.12.2018, № 522/2110/15-ц|14-247цс18,. Згідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Між тим, оскільки на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову саме з підстав пропущення строку позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed