Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

7 квітня 2016 року до Ржищівського міського суду Київської області надійшов уточнений у подальшому позов [PERSON], обґрунтовуючи який позивач вказувала, що з 15 липня 2014 року вона працювала в ДП "Сільськогосподарське підприємство" на посаді бухгалтера. 10 березня 2016 року її було звільнено за прогул без поважних причин (п.4 ст. 40 КЗпПУ). Позивач вважала своє звільнення неправомірним та таким, що грубо порушує законодавство. Вказувала на те, що 9 березня 2016 року вона себе погано почувала, оскільки перебувала у стані вагітності, була непрацездатна, про що телефоном повідомила керівника підприємства, при цьому повідомила, що при виході на роботу напише заяву про надання відпустки за власний рахунок, на що отримала згоду. 11 березня 2016 року вона вийшла на роботу, але їй повідомили, що вона звільнена за прогул 10 березня 2016 року, видали трудову книжку та наказ про звільнення. До роботи не допустили, нічого не пояснивши. Вважала, що звільнення відбулось через її вагітність. Оскільки по вині відповідача вона вимушено не працювала з 11 березня 2016 року, тому відповідач повинен сплатити середній заробіток за кожен день з розрахунку 197 грн 62 коп. Крім того, вважала, що їй завдано великої і тяжкої по наслідкам моральної шкоди. Звільнення призвело до моральних страждань, переживань, вона втратила нормальні життєві зв'язки в результаті чого повинна прикласти додаткові моральні та фізичні зусилля, щоб опанувати свій моральний та фізичний стан та організувати і налагодити звичайний спосіб життя. 23 лютого 2016 року на прийомі у лікаря-гінеколога зі скаргами на фізичні болі лікарем встановлено, що болі в районі живота, температура тіла 37,3-37,5, термін вагітності 13 тижнів, загроза переривання вагітності. Було рекомендовано лікування на денному стаціонарі та утриматись від поїздок на громадському транспорті. З цього приводу вона проходила курс лікування. 9 березня 2016 року вона знову погано почувалась, у зв'язку із чим пройшла обстеження у лікаря-гінеколога та вживала ліки. 11 березня 2016 року вийшла на роботу, дізнавшись, що звільнена, у неї стався нервовий стрес, що призвів до різкого погіршення здоров'я, моральних страждань, головних болей, підвищення тиску, почувала себе дискомфортно. В результаті поганого самопочуття вона звернулась до лікаря, де лікувалась до цього часу. Позивач дуже переживає про фізичний та психічний стан своєї майбутньої дитини, який може бути наслідком моральних та фізичних страждань, вона втратила нормальні життєві зв'язки, колег по роботі, які її підтримували та саму роботу і заробітну плату. Знайти роботу на даний час неможливо. Розмір моральної шкоди вона оцінювала у сумі 37 тис. грн. Посилаючись на ст. ст. 24, 43 Конституції України, ст. ст. 40, 147, 184, 235, 237-1 КЗпП України позивач просила суд: поновити її на роботі в ДП "Сільськогосподарське підприємство" Кагарлицької ВК № 115 на посаді бухгалтера, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 223 грн 57 коп за кожен день вимушеного прогулу, стягнути на відшкодування моральної шкоди 37 тис. грн. 20 квітня 2016 року до Ржищівського міського суду Київської області надійшло заперечення на позов відповідача, у якому вказано, що позивач надавала до установи листок непрацездатності, серії АГЩ № 365052 від 14 січня 2016 року по 29 січня 2016 року, в якому вказано, що причиною непрацездатності є захворювання загальне-1. У позовній заяві позивач посилається на те, що вона відвідувала лікаря-гінеколога з приводу скарг на болі в животі, однак про свою вагітність вона не повідомляла ні директора, ні начальника сектору по роботі з персоналом. 9 березня 2016 року позивач телефоном повідомила, що вона в лікарні в м. Києві, наступного дня вона надасть довідку про пропущений день. 10 березня 2016 року вона на роботу не з'явилась, тому було складено акт № 1 від 10 березня 2016 року про невихід на роботу [PERSON] без поважної причини, на телефонні дзвінки не відповідала. Також 10 березня 2016 року ними було складено аналогічні акти № 2 та № 3 із фіксацією часу. 10 березня 2016 року начальником сектора по роботі з персоналом капітаном внутрішньої служби [PERSON] було проведено службове розслідування, за висновками якого було вирішено відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України звільнити із займаної посади позивача. В ході розслідування було зібрано профспілковий комітет первинної профспілкової організації КВК (№115) Всеукраїнської профспілки персоналу органів та установ пенітанціарної служби у кількості 14 чоловік. Комітетом було надано згоду на звільнення позивача у зв'язку з прогулом без поважних причин, що підтверджується протоколом №1 від 10 березня 2016 року. Відповідач вважає, що звільнення позивача є законним. На момент ознайомлення позивача з наказом про звільнення від 10 березня 2016 року не було надано ніяких даних про її вагітність, а для поширення на неї пільг, передбачених для вагітних жінок статтями 184, 185, 186 КЗпП України необхідно підтвердження факту вагітності. До того ж позивачу 11 березня 2016 року о 9 год 10 хв. в присутності працівників бухгалтерії було запропоновано надати письмові пояснення за фактом не виходу на роботу 10 березня 2016 року без поважної причини, однак вона відповіла, що пояснень надавати не буде. Актом № 5 від 11 березня 2016 року підтверджується відмова дати пояснення. У зв'язку з викладеним представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] У судове засідання позивач не з'явилась, хоча про час і місце судового засідання повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Уточнивши позовні вимоги просив стягнути із відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 223 грн 57 коп. за кожен день, розмір середнього заробітку складає за період з 10 березня 2016 року по 28 квітня 2016 року, що складає за 38 робочих днів у розмірі 8 496 грн 66 коп. Крім того, вказував, що причини відсутності [PERSON] на роботі 10 березня 2016 року є поважними через її стан вагітності близько 15-16 тижнів. У позивача не було відібрано пояснення причин невиходу на роботу. Звільнення без згоди працівника є підставою для поновлення на роботі. Зазначав про те, що протокол № 1 засідання профкому та висновок службового розслідування суперечать один одному. Також вказував, що після того, як [PERSON] дізналась про своє звільнення, а саме: 11 березня 2016 року у неї погіршився стан здоров'я, 21 березня 2016 року вона зверталась до лікаря-терапевта, де після огляду було встановлено підвищений тиск, встановлено діагноз - вегетно-судинна дистонія та було призначено лікування. Крім того, мати позивача є пенсіонером, інвалідом, лікується та переживає про стан здоров'я дочки. У зв'язку з цим розмір на відшкодування моральної шкоди позивач оцінювала у 37 тис. грн. Вимоги щодо поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць підлягають негайному виконанню відповідно до ч. 2 ст. 367 ЦПК України. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги [PERSON] не визнала, підтримувала подане письмове заперечення та просила у задоволення позовних вимог відмовити. Вказувала, що про вагітність [PERSON] нікого не повідомила, також факт вагітності не підтверджений листками непрацездатності, по зовнішньому вигляді стан вагітності був непомітний. Актом № 4 було зафіксовано відмову [PERSON] підписувати будь-які документи. Довідку від 5 лютого 2016 року вона не подавала. Вони намагались дозвонитись до неї 10 березня 2016 року, однак ніякого документального підтвердження цьому немає. Крім того, згідно довідки від 26 квітня 2016 року середньоденна заробітна плата позивача складає 150, 61 грн. Третя особа у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне. Згідно витягу з наказу № 18 о/с-пр від 15 липня 2014 року та копії трудової книжки [PERSON] встановлено, що позивач прийнята на посаду бухгалтера з іспитовим строком два місяці (а.с. 4, 32). Згідно листка непрацездатності від 29 січня 2016 року встановлено, що [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні з 14 січня 2016 року по 29 січня 2016 року з діагнозом - захворювання загальне - 1 (а.с. 52). Згідно листка непрацездатності від 23 лютого 2016 року встановлено, що [PERSON] перебувала на амбулаторному лікуванні з 23 лютого 2016 року по 3 березня 2016 року з діагнозом - захворювання загальне - 1; лікарем-гінекологом [PERSON] вчинено 3 записи щодо часу звільнення від роботи (а.с. 12). Згідно довідки поліклінічного відділення Ржищівської міської лікарні від 4 квітня 2016 року встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку в Ржищівській жіночій консультації з приводу вагітності із 10 лютого 2016 року. Станом на 4 квітня 2016 року термін вагітності становить 19 тижнів (а.с.10). Згідно запису лікаря-гінеколога в картці [PERSON] встановлено, що 23 лютого 2016 року термін вагітності 13 тижнів. Загроза переривання вагітності (а.с.11). Ці ж обставини підтверджуються випискою із медичної картки [PERSON] (а.с. 104). Згідно довідки, виданої поліклінічним відділенням Ржищівської міської лікарні 14 березня 2016 року встановлено, що [PERSON] знаходилась на прийомі у лікаря акушера-гінеколога 10 березня 2016 року. Вагітність 15-16 тижнів (а.с.13). Як встановлено судом з копій актів Кагарлицької ВК № 115, 10 березня 2016 року було складено акти № 1, №2, № 3 про відсутність [PERSON] на роботі без поважних причин, на телефонні дзвінки не відповідає (а.с. 34, 37, 40). Згідно висновку службового розслідування за фактом невиходу на роботу без поважної причини бухгалтера підприємства Кагарлицької ВК № 115 [PERSON] від 10 березня 2016 року встановлено, що начальник сектору по роботі з персоналом капітан внутрішньої служби [PERSON] проведено службове розслідування за фактом відсутності на роботі без поважної причини бухгалтера підприємства [PERSON] З висновку встановлено, що на засіданні профспілкового комітету Кагарлицької ВК (№115) питання невиходу на роботу без поважної причини [PERSON], бухгалтера підприємства розглянуто о 13 годині 20 хвилин (Протокол № 1 від 10 березня 2016 року). За результатами службового розслідування начальник сектору по роботі з персоналом Кагарлицької ВК (№115) капітан вн. служби [PERSON] вважала би за потрібне відповідно до вищезгаданого проступку бухгалтера підприємства [PERSON] звільнити із займаної посади за прогули без поважних причин за п.4 ст. 40 КЗпП України (а.с.41-42). Згідно подання щодо зборів членів профспілкового комітету та розгляду питання про порушення трудового розпорядку бухгалтером підприємства [PERSON] та протоколу № 1 засідання профкому Кагарлицької ВК № 115 від 10 березня 2016 року встановлено, що за результатами зборів профкому вирішено: відповідно до висновку службового розслідування від 10 березня 2016 року про відсутність на робочому місці з 08 години 00 хвилин по 11 годину 15 хвилин без поважних причин бухгалтера ДП Кагарлицької ВЕ (№115), надано згоду на звільнення бухгалтера підприємства [PERSON] за п.4 ст. 40 КЗпП України (а.с.47, 48-49). Згідно копії наказу № 7 від 4 січня 2016 року встановлено, що для працівників Кагарлицької ВК (№115), які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу 40 годинну норму тривалості робочого часу на тиждень з наступним режимом: початок роботи- 8.00, перерва на обід - 12.30-13.18, кінець роботи - 17.00, кінець роботи у п'ятницю - 16.00 (а.с.43-44). Згідно звіту робочого часу за 10 березня 2016 року встановлено, що [PERSON] у даному звіті відсутня (а.с.61-66). Згідно наказу № 142 від 18 лютого 2016 року та копії трудової книжки [PERSON] встановлено, що за неналежне виконання своїх функціональних обов'язків бухгалтеру підприємства [PERSON] оголошено догану (а.с.50), згідно акту № 12 від 18 лютого 2016 року підтверджується, що [PERSON] відмовилась ставити свій підпис у наказі № 142 від 18 лютого 2016 року (а.с.4, 51). Згідно акту № 4 від 11 березня 2016 року встановлено, що складено акт про те, що 11 березня 2016 року о 10 годині 45 хвилин бухгалтеру підприємства [PERSON] в присутності працівників бухгалтерії було запропоновано поставити свій підпис у наказі про звільнення від 10 березня 2016 року № 3 о/с-пр та ознайомитись із висновком службового розслідування. Після того, як вона прочитала висновок службового розслідування та наказ в категоричній формі відмовилась ставити свій підпис в будь-яких документах (а.с.60). Відповідно до акту №5 від 11 березня 2016 року встановлено, що складено акт про те, що 11 березня 2016 року о 09 годині 10 хвилин бухгалтеру підприємства [PERSON] в присутності працівників бухгалтерії було запропоновано надати письмове пояснення за фактом невиходу на роботу 10 березня 2016 року без поважної причини, на що позивач відповіла, що пояснень надавати не буде (а.с.56). У відповідності до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Частиною 1 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. За змістом ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускаєтьсяі, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 18 постанови Пленусу Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом, і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не повязували звільнення. Як вбачається із наказу № 3-о/с-пр від 10 березня 2016 року [PERSON] 10 березня 2016 року звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогули без поважних причин) (а.с.3-4). У судовому засіданні представник відповідача, заперечуючи проти позову, посилалась на застосуванні до позивача саме дисциплінарного стягнення у виді звільнення за прогул без поважних причин. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору тощо (п. 22 указаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України). Відповідно до п. 4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно роз'яснень, викладених у п. 22 указаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України здійснюється в порядку застосування дисциплінарних стягнень, зокрема при такому стягненні та звільненні працівника, роботодавець повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого працівником проступку, заподіяну ним шкоду, обставини за яких вчинено проступок, і врахувати попередню роботу працівника. Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причин його відсутності. Згідно ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. За ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку. Однак, як встановлено з матеріалів справи, а саме актів № 4 та № 5 від 10 березня 2016 року (а.с. 56, 60), то актом № 4 підтведжено, що [PERSON] запропоновано підписатись у наказі про звільнення від 10 березня 2016 року, а актом № 5 підтверджено, що [PERSON] запропоновано надати письмові пояснення з приводу відсутності на роботі 10 березня 2016 року. Отже ці акти складено після видачі наказу про звільнення, що суперечить вимогам ст. 149 КЗпП України. Відповідач позбавив [PERSON] можливості пояснити до застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення причини відсутності на роботі 10 березня 2016 року. Отже, перевіряючи законність наказу підприємства Кагарлицької ВК (№ 115)УДПС України в м. Києві та Київській області № 3 о/с-пр від 10 березня 2016 року "По особовому складу", судом установлено порушення відповідачем ст.ст. 147-149 КЗпП України, а саме: застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з порушенням вимог законодавства України. Крім того, частиною 1 - 3 ст. 43 КЗпП України зазначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи (а.с. 48-49), в порушення ст. 43 КЗпП України подання щодо звільнення позивача з роботи розглянуто на засіданні профкому КВК №115 10 березня 2016 року у її відсутність, письмової заяви [PERSON] про розгляд подання у її відсутності матеріали справи не містять. Висновок службового розслідування 10 березня 2016 року (а.с. 41) та протокол №1 засідання профкому (а.с. 48) суперечать один одному, оскільки обидва містять посилання одне на одного. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разi звільнення без законної пiдстави або незаконного переведення на iншу роботу працiвник повинен бути поновлений на попереднiй роботi органом, який розглядає трудовий спiр. Виходячи з наведених обставин, які підтверджуються матеріалами справи, при ухваленні даного рішення, судом ураховано відсутність факту чіткого проведення процедури звільнення позивача із займаної посади відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, з дотриманням розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ураховуючи відсутність в матеріалах справи доказів виконання відповідачем покладеного на нього законом обовязку щодо вжиття заходів передбачених ст. ст. 43, 147-149, ч. 3 ст. 183 КЗпП України, та/або доказів відсутності у відповідача такої можливості, та приймаючи до уваги вищенаведені порушення, допущені відповідачем при звільненні позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд дійшов висновку про задоволення вимог [PERSON] в частині поновлення на роботі на посаді бухгалтера ДП "Сільськогосподарське підприємство" Кагарлицької ВК № 115. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Крім того, положеннями розд. ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Саме до цього зводиться правовий висновок, що висловлений в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2012 року у справі №6-87 цс11 і що згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обовязковим для судів, які зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Ураховуючи, що звільнення позивача відбулось 10 березня 2016 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме за січень та лютий 2016 року. З довідки ДП "Сільськогосподарське підприємство" від 6 квітня 2016 року № 43-3-16/П-3 вбачається, що [PERSON] нарахована заробітна плата за січень 2016 року 3 817 грн 09 коп., за лютий 2016 року - 5 125 грн 60 коп. (а.с.26). Враховуючи вказаний розмір нарахованої заробітної плати [PERSON] за січень та лютий 2016 року, а також кількість відпрацьованих робочих днів у січні-лютому 2016 року, а саме: 40 робочих днів (норми тривалості робочого часу на 2016 рік (а.с.7)) та довідку від 26 квітня 2016 року, розмір нарахованої матеріальної допомоги 2 918 грн 37 коп. (а.с.59), що не враховуються згідно пп. б) п. 4 зазначеної вище постанови Кабінету Міністрів України №100, - середньодення заробітна плата [PERSON] складає 150 грн 61 коп., тобто: 3 817 грн 09 коп. + 5 125 грн 60 коп. - 2 918 грн 37 коп. / 40 днів = 150 грн 61 коп.). Отже, суд приймає до уваги розрахунок середньоденної заробітної плати згідно довідки від 26 квітня 2016 року (а.с.115). Відповідно до п.32 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Розмір допомоги по тимчасовій непрацездатності за періоди з 14 січня 2016 року по 29 січня 2016 року та з 23 лютого 2016 року по 3 березня 2016 року складає 1 696 грн 38 коп. (а.с.99). Отже, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розрахунковому періоді, а саме: з 10 березня 2016 року по 28 квітня 2016 року, складає 3 725 грн 58 коп. (150 грн. 61 коп. х 36 днів = 5 421 грн 96 коп; 5 421 грн 96 коп. - 1 696 грн 58 коп. = 3 725 грн 58 коп.), що підлягають стягненню з відповідача на відшкодування позивачу. Враховуючи те, що період, за який нараховано розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає приблизно півтора місяця, то суд приходить до висновку, що можливо допустити до негайного виконання стягнення усього розміру нарахованого відшкодування, що передбачено п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України. Негайному виконанню підлягає також рішення в частині поновлення на роботі відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України. Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то суд виходив з такого. Позивач моральну шкоду в розмірі 37 тис. грн. обґрунтовувала фізичними та душевними стражданнями внаслідок її звільнення. Суд на підставі ст. 237-1 КЗпП України, постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вважає за необхідне задовольнити позов [PERSON] про відшкодування моральної шкоди частково, враховуючи при цьому характер та глибину фізичних і моральних страждань позивача, тяжкість вимушених змін у її житті, повязаних зі звільненням у стані вагітності. Факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань підтверджується наданими позивачем довідками щодо амбулаторного лікування у лікаря-терапевта із діагнозом вегетно-судинної дистонії (а.с. 14-17, 105, 111, 112). Разом із тим, суд не враховує доводи представника позивача щодо завдання моральної шкоди матері позивача, яка є пенсіонером та інвалідом 3 групи, а також пред'явлені докази (а.с. 108, 109), оскільки ці доводи не перебувають у причинному зв'язку із вимогами позивача про відшкодування моральної шкоди за ст. 237-1 КЗпП України. Отже, враховуючи вищевикладене, зважаючи на вимоги розумності і справедливості, суд вважає, що відшкодування моральної шкоди на користь позивача можливе в сумі 15 тис. грн, оскільки позивачем доведено, що неправомірними діями відповідача, їй було завдано моральної шкоди, яка полягає у фізичних та душевних стражданнях. В решті вимог слід відмовити за необгрунтованістю. Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення позову, та у звязку з тим, \~що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави у розмірі 551 грн. 20 за вимоги майнового характеру, яка подана фізичною особою. На підставі викладеного та

Outcome: partial