Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

13 травня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до публічного акціонерного товариства комерційний банк (далі - ПАТ КБ) "Приватбанк", в якій просив визнати недійсними кредитний договір, іпотечний договір, укладені між ним та банком, визнати недійсним договір поруки, укладений між [PERSON] та відповідачем, виключити з реєстру обтяжень та зоборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором, зобов'язати ПАТ КБ "Приватбанк" зупинити нарахування пені, відсотків та штрафних санкцій за договором про надання споживчого кредиту та зобов'язати сторони повернути грошові кошти у розмірі, що вони сплатили чи отримали на виконання угод за договором про надання споживчого кредиту. В обгрунтування вимог [PERSON] зазначив, що 15.02.2008 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір про отримання кредитних коштів на споживсі цілі у розмірі 29900доларів США на строк з 15.02.2008 року до 15.02.2028року зі сплатою процентів у розмірі 12,59% річних. Зазначив також, що у забезпечення кредитного договору від 15.02.2008 року укладені договори поруки та іпотеки нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м.Татарбунари, вул.Новоселів,15. Посилаючись на те, що договір укладено з порушенням чинного законодавства, зокрема, щодо здійснення кредитування в іноземній валюті, зміст договору суперечить Закону України "Про захист прав споживачів", при підписанні договору порушені права позивача, банк безпідставно підняв відсоткову ставку, [PERSON] вважав, що кредитний договір та укладені у його забезпечення договори іпотеки та поруки підлягають визнанню недійсними. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася. Надала заяву, в якій проти задоволення позовних вимог заперечувала, вважаючи їх необгрунтованими та просила у позові відмовити. Крім того, надала заяву про застосування позовної давності у якості підстави для відмови у позові. Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 15 лютого 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ "Приватбанк" укладено кредитний договір №ODT0GA00000007, за умовами якого банк зобовязався надати позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк з 15.02.2008року по 15.02.2028року включно у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 37690дол.США, з яких: 29990дол.США - на споживчі цілі та 7790дол.США - на сплату страхових платежів у випадках, передбачених договором, а позивач повернути отриманий кредит у встановлений договором строк зі сплатою річної процентної ставки у розмірі 12%, винагород та комісій (а.с.а.с.11-16). Відповідно до п.8.1 цього Договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця шляхом надання банку коштів у розмірі 342дол.94центи США згідно з графіком погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії. Згідно з пунктом 8.3 Договору забезпеченням виконання [PERSON] зобовязань виступає іпотека будинку, що знаходиться за адресою: вул. Новоселів, 15, м.Татарбунари, Одеська область. Підпунктом 2.3.1 п.2.3 кредитного договору передбачено право банка в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, зокрема, при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме при зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення Договору. При цьому відповідач зобовязаний надіслати позивачу письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. З додатка №2 до кредитного договору, який є його невідємною частиною, слідує, що позивача ознайомлено з графіком погашення кредиту до 15.02.2028року із зазначенням дат погашення, розміру щомісячних платежів, винагород та відсотків (а.с.а.с.17-20). Сторонами не заперечується, що кредитні кошти [PERSON] отримав від банка у повному обсязі. З матеріалів справи вбачається, що при укладенні кредитного договору [PERSON] ознайомлено з загальною вартістю кредиту за 20-річний період користування кредитними коштами, що підтверджується його підписом під додатком №1 до Договору (а.с.21). Крім того, судом встановлено, що 15.02.2008року між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та ПАТ «Приватбанк» укладено договір іпотеки нерухомого майна у забезпечення згаданого кредитного договору, за умовами якого іпотекодавці є майновими поручителями за позивача (а.с.а.с.58-63). Відповідно до п.1 розділу І цього договору його предметом є надання іпотекодавцями в іпотеку будинку загальною площею 135,4кв.м., що знаходиться за адресою: вул.Новоселів, 15, м.Татарбунари, Одеська область, та належить їм на підставі свідоцтва про право власність від 22.12.1994року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Татарбунарської міської ради від 22.12.1994року №34. Судом також встановлено, що відповідачем з 10.06.2008 року та з 02.03.2009 року двічі підвищено річну процентну ставку за договором з 12% до 15,12% та з 15,12% до 17,52%, про що надіслано позивачу відповідні повідомлення (а.с.а.с.22,23). З матеріалів справи вбачається, що 29.07.2010року сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, за умовами якої починаючи з 29.07.2011року новий розмір річної відсоткової ставки за договором складає 14,62% (а.с.24). В судовому засіданні також встановлено, що закритому акціонерному товариству «ПриватБанк», правонаступником якого є відповідач у справі, згідно з банківською ліцензією Національного банку України (далі НБУ) від 04.12.2001року №22 та відповідно до дозволу НБУ від 29.07.2003 року №22-2, надано право здійснювати низку банківських операцій, передбачених положеннями Закону України «Про банки і банківську діяльність», в тому числі операції з валютними цінностями (а.с.а.с.36-38). Вирішуючи спір, що виник між сторонами із зобовязальних відносин, суд виходить з такого. За змістом ч.1 ст.16 Цивільного кодексу (далі ЦК) України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з п.2 ч.2 ст.16 ЦК України, є визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу. Згідно з цими вимогами зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Визначення поняття зобов'язання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Так, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ст.ст.526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору в установленний у зобовязанні строк. Зобовязання, згідно з ч.1 ст.524 ЦК України, має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. При цьому сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті (ч.2 ст.524 ЦК). Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 536 ЦК України визначено, крім іншого, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Положеннями статей 627, 629 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов догвороу з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, при цьому договір є обовязковим для виконанням сторонами. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.3 ст.1054 ЦК). Згідно зі ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладення оспорюваного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частинами 2 та 4 статті 11 цього Закону встановлено низку обовязків кредитодавця про надання споживачу інформації про кредит та вимог до змісту договору. Зокрема, кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмові формі про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови. .У договорі про надання споживчого кредиту повинні бути зазначені сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови визначені законодавством. Беручи до уваги те, що зміст кредитного договору, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам законодавства, відповідає вимогам, встановленим Законом України «Про захист прав споживачів», враховуючи, що сторони на момент його укладення мали необхідний обсяг дієздатності, доказів на підтвердження застосування будь-якого примусу відносно сторін при його укладенні в матеріалах справи немає, більш того, реальність договору підтверджується його подальшим виконанням обома сторонами протягом тривалого часу, суд вважає безпідставними доводи позивача щодо недійсності договору. Суд також критично оцінює доводи позивача щодо необґрунтованого завищення процентної ставки за договором, необізнаності [PERSON] з обтяженнями кредиту великими процентами, фактичного повернення ним за договором значно більше, ніж домовлено (30605,42доларів США), оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а саме дослідженим у судовому засіданні кредитним договором, положення якого передбачали можливість збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку за певних умов при дотриманні передбаченої договором процедури та детальним графіком погашення заборгованості, підписаним позивачем, із зазначенням загальної вартості кредиту на дату виконання зобовязання (29900доларів США сума кредиту та 52405,60 доларів США відсотки та винагороди). Крім того, слід зазначити, що за змістом ст.99 Конституції України та ст.192 ЦК України грошовою одиницєю України та законним платіжним засобом, обовязковим до приймання на всій території України, є грошова одиниця України гривня. При цьому іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК). Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, що діяла на час укладення договору) коштами є гроші у націоналній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статтями 47 та 49 цього Закону визначено перелік кредитних та банківських операцій, які банки мають право здійснювати на підставі банківської ліцензії, в тому числі операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, а також операції з валютними цінностями. Слід зазначити, що положення зазначених статей Закону жодних обмежень щодо можливості здійснення кредитних операцій залежно від певного виду валюти, не містять. За змістом ч.ч.1,2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року (в редакції, що діяла на час укладення спірного договору) Національний банк України видає комерційним банкам та іншим фінансовим установам генарльні та індивідуальні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. При цьому генеральні ліцензії надаються НБУ на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Частиною 4 ст.5 Декрету визначено перелік валютних операцій, на здійснення яких видаються індивідуальні ліцензії, до яких, крім інших, належить надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Пунктом 2.3 глави 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001 №275 (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) банки за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ, мають право, крім інших, здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі неторговельні операції з валютними цінностями; ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року №483 (в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Отже, за умови отримання відповідних банківських ліцензій та дозволів НБУ у встановленому порядку уповноважені банки набувають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, при цьому надання та одержання такого кредиту, сплата процентів за його користування не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу у жодній зі сторін кредитного договору. Зазначене узгоджується з правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі ВССУ), викладеною у п.11 постанови ВССУ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими посилання [PERSON] на відсутність у ПАТ КБ «Приватбанк» індивідуальної банківської ліцензції на здійснення операцій з кредитування у іноземній валюті як на підставу недійсності кредитного договору. З урахуванням того, що інші вимоги позивача про визнання недійсними забезпечувальних договорів іпотеки та поруки, про зобовязання відповідача зупинити нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за кредитним зобовязанням, а також про застосування реституції за недійсним договором, є похідними від позовної вимоги про визнання основного кредитного договору недійсним, підстав для задоволення якої немає, суд вважає, що у задоволенні цих вимог слід також відмовити. Вирішуючи питання про застосування позовної давності суд виходить з такого. Позовна давність, за змістом ст.256 ЦК України, є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК). Частиною 1 ст.261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч.5 ст.261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом ч.ч.4,5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності. З огляду на викладене, суд зазначає, що оскільки [PERSON] звернувся з позовною вимогою про визнання недійсним кредитного договору з підстав порушення його прав як споживача та не повязував визнання договору недійсним з невиконанням банком договірних зобовязань, до спірних правовідносин положення частини 5 ст.261 ЦК України не застосовуються. Оскілкьи позивач ознайомився з умовами кредитного договору, загальною вартістю кредиту та графіком його погашення під час укладення договору 15 лютого 2008 року, а також з додатковою угодою до договору 29 липня 2010 року, про що свідчать підписи [PERSON] під зазначеними документами, суд вважає що позивач міг довідатися про порушення свого права 29.07.2010року та повинен був звернутися за захистом свого права в межах загального строку позовної давності до 29 липня 2013 року. За відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження поважності причин пропущення позивачем трирічного строку для звернення за захистом свого права у судовому порядку, на думку суду, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено ПАТ КБ «Приватбанк», є окремою підставою для відмови [PERSON] у позові. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Частиною 1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення відповідачем судових витрат, підстави для їх стягнення з позивача відсутні. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed