Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

07 грудня 2020 року позивач [PERSON] , в інтересах якої діє законний представник [PERSON] звернулася до суду з позовом до Бучацької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Бучацької РДА, в якому просила визнати за [PERSON] , [INFO] , право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що починаючи з [INFO], а саме з часу смерті її матері - [PERSON] , [PERSON] на підставі наказу Служби у справах дітей Бучацької РДА №84 від 26.12.2007 набула статусу дитини-сироти. На момент смерті матері, [PERSON] проживала та була зареєстрована разом із матір`ю, за адресою: [ADDRESS] . Згідно рішення виконавчого комітету Бучацької міської ради №1391 від 27.12.2007, [PERSON] , яка була опікуном [PERSON] , визнано відповідальною за збереження та використання неприватизованого приміщення загальною площею 20 кв.м в [ADDRESS] . На підставі розпорядження голови Бучацької РДА №433 від 06.08.2009 відбулась заміна опікуна та призначено опікуном неповнолітньої [PERSON] рідну сестру її матері [PERSON] , після чого остання забрала на проживання та виховання [PERSON] за місцем свого проживання в м. Івано-Франківськ. Розпорядженням голови Бучацької РДА №848-од від 05.12.2012 за дитиною-сиротою [PERSON] закріплено право на житло за адресою [ADDRESS] . Проте, згідно довідки, виданої Бучацькою міською радою №183 від 31.05.2019, [PERSON] , [INFO] , зареєстрованою чи знятою з реєстраційного обліку в міській раді не значиться. Зважаючи на те, що відповідачем не визнається факт реєстрації позивача у даному житловому приміщенні та наявності в неї права користування цим житловим приміщенням, вона змушена звертатися до суду за захистом свого порушеного права. За наведених обставин позовні вимоги просить задовольнити. Ухвалою Бучацького районного суду від 10 грудня 2020 року у даній справі відкрито провадження та прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. Від представника Бучацької міської ради Гирі Ю.П. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позову у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту. Обґрунтовує вимоги тим, що [PERSON] на момент смерті матері [PERSON] проживала разом із нею в [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Бариської сільської ради №88 від 20.12.2007 р. та виконавчого комітету Бучацької міської ради №1391 від 27.12.2007 було встановлено постійним опікуном позивачки її бабусю [PERSON] , 1942 року народження, та визнано її відповідальною за збереження та використання неприватизованого житлового приміщення загальною площею 20 кв.м. в [ADDRESS] , квартиронаймачем якого була позивачка. Після смерті бабусі позивачки, розпорядженням голови Бучацької РДА №433 від 06.08.2009 р. та №494 від 10.09.2009 призначено [PERSON] , тітку позивачки, опікуном дитини-сироти [PERSON] та закріплено право на житло за позивачкою за вищезазначеною адресою, відповідальним за збереження якого призначено опікуна. Житловим Кодексом передбачається, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника. Така ж норма закріплена і у ЗУ "Про охорону дитинства". Однак, рішенням виконавчого комітету Бучацької міської ради №120 від 31.03.2011, затверджено протокол установчих зборів товариства співжителів багатоквартирного будинку " [INFO] " та надано дозвіл на приватизацію житлового фонду за адресою: [ADDRESS] , згідно списку. З метою з`ясування результату приватизація та наявності неприватизованої житлової площі квартири (кімнати) [NUMBER] міська рада зверталась із запитом до КП "Бучацьке бюро технічної інвентаризації" про надання такої інформації. Згідно інформації наданої КП "Бучацьке РБТІ" №02 від 11.01.2021, житловий будинок за такою адресою складається із 23 квартир, на які зареєстровано право власності та зазначено у списку всіх співвласників квартир, проте [PERSON] у даному списку немає. В подальшому, при розмові із колишнім секретарем виконавчого комітету Бучацької міської ради [PERSON] з`ясувалось, що спірна житлова площа кімнати (квартири) [NUMBER] в колишньому гуртожитку, зараз багатоквартирному будинку в процесі приватизації увійшла до складу житлової площі квартири [NUMBER] , яка належить на праві спільної часткової власності [PERSON] . Після цього міська рада знову звернулась із запитом до КП "Бучацьке РБТІ" щодо надання копій документів, які містять інформацію, де вказується загальна площа квартир будинку та копію правовстановлюючих документів на квартиру [NUMBER] . За даними відповіді, у списку жителів гуртожитку [PERSON] відсутня, а вказана квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у розмірі 1/4 частки кожному з них. Враховуючи, що спірна житлова площа кімнати (квартири) [NUMBER] в колишньому гуртожитку, зараз багатоквартирному будинку в процесі приватизації увійшла до складу житлової площі квартири [NUMBER] , яка належить на праві спільної часткової власності вищевказаним громадянам, той факт, що рішення виконавчого комітету Бучацької міської ради, яким надавався дозвіл на приватизацію та свідоцтво про право власності на квартиру не скасовані, даний спір не може бути вирішено в межах цього позову, оскільки звернення позивача з позовом про визнання за особою права користування житловим приміщенням у випадку його задоволення не позбавляє права власності на квартиру [NUMBER] її співвласників, фактично не поновлює прав позивачки. Ухвалою Бучацького районного суду від 20 січня 2021 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до Бучацької міської ради, третя особа Служба у справах дітей Бучацької міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням,визнано поважним причини пропуску строку на подання відповідачем відзиву на позов та поновлено його, прийнято відзив та позов, який направлений представником відповідача 15 січня 2021 року на адресу іншим учасникам та суд. 29 січня 2021 року від представника позивача - адвоката Гресько В.В. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій сторона позивача не погоджується із вимогами відповідача у відзиві та мотивами, на яких ґрунтуються такі вимоги, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначає про те, що зі змісту поданих представником відповідача документів, які долучені до відзиву неможливо встановити факт того, що квартира [NUMBER] увійшла саме до квартири [NUMBER] , таке не підтверджується жодним належним та допустимим засобом доказування, а отже є припущенням та не може братися до уваги. Рішенням виконавчого комітету Бучацької міської ради №120 від 31.03.2011 "Про розгляд заяви голови товариства співжителів " [INFO] " було затверджено протокол установчих зборів жителів квартир будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] від 15.03.2011, однак, зміст даного протоколу є невідомим, представником відповідача не було його додано до відзиву. Водночас, список жителів гуртожитку [ADDRESS] не містить в собі даних про позивачку. Тобто, відповідач, знаючи, що малолітня [PERSON] є наймачем квартири [NUMBER] в даному будинку, яка в силу вимог законодавства зберігається за нею, не включив її у вказаний список. Це підтверджує те, що відповідачем не визнається право позивачки на користування даною житловою площею. Щодо листа КП "Бучацьке БТІ" від 11.01.2021 №02, згідно якого інформація щодо приватизованих житлових приміщень (квартир), зокрема, квартири [NUMBER] в БТІ відсутня, аналіз вказаних документів дає підстави стверджувати, що відповідач надав дозвіл певним особам на приватизацію квартири, наймачем якої була малолітня позивачка, водночас, право користування цією квартирою зберігалося за нею як дитиною-сиротою і не могло бути порушеним. Будь-які відомості про позбавлення позивачки права користування цим житлом - відсутні. Поведінка відповідача по відношенню до позивача є протиправною, відтак її порушене право підлягає поновленню шляхом визнання за нею права користування вказаним житлом. Служба у справах дітей Бучацької РДА, як орган опіки і піклування, не вживала достатніх заходів щодо контролю за захистом житлових прав позивачки. Внаслідок такої бездіяльності було допущено приватизацію квартири, яка перебувала в користуванні позивачки, навіть дізнавшись про вказану ситуацію, орган опіки і піклування не вживав жодних заходів, спрямованих на припинення порушення та відновлення житлових прав позивачки. Крім того, твердження відповідача про неефективність обраного позивачкою способу захисту порушеного її права є помилковим, голослівним і ґрунтується на припущеннях. 04 лютого 2021 року від представника відповідача - [PERSON] до канцелярії суду надійшло заперечення в якому такий просить у задоволенні позову відмовити у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту. Із постанови Пленуму ВСУ від 12.04.1985 р. №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", на яку посилається позивач у позовній заяві, у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом віднесених його власником або уповноваженим органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК України належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду, тому міська рада не є відповідним органом, в контексті даних правовідносин, а отже і не є належним відповідачем по даній справі. У випадку задоволення позову Бучацька міська рада не зможе реалізувати, як відповідач по справі, чи виконати судове рішення щодо забезпечення прав позивачки на користування спірною житловою площею, оскільки після приватизації гуртожитку в 2011 році, він набув статусу багатоквартирного будинку, суб`єктами права власності якого є співвласники квартир цього будинку. Законодавством України не передбачено права органу місцевого самоврядування втручатися в приватну власність громадян, зокрема, в частині встановлення права користування житловим приміщенням. 18 лютого 2021 року на електронну адресу суду від представника позивача - [PERSON] надійшли додаткові пояснення. Вказує, що із матеріалів справи слідує те, що саме орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням житла позивачки був відповідальний за його збереження. Так, зокрема, 27.03.2009 на підставі протоколу №3 Комісії з питань захисту прав дитини Бучацької РДА було затверджено Індивідуальний план соціального захисту дитини, яка опинилася у складних життєвих обставинах, дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування на період з 01.03.2009 до 01.01.2021. В даному плані було зазначено, що [PERSON] , [INFO] , є квартиронаймачем неприватизованої квартири. Розв`язання питань захисту майнових прав дитини було покладено на орган опіки та піклування, міський голова Оверко О.С. - залучений спеціаліст. Тому, саме Бучацька міська рада є відповідальною за збереження та повернення в користування житла, яке належить позивачці. Крім того, стверджуючи про те, що Бучацька міська рада не є належним відповідачем, останній не вказує особу, яка повинна бути, на його думку, належним відповідачем, не заявляє відповідні клопотання. Щодо способу захисту пояснив, що оскільки в позивачки відсутні документи, які засвідчують її право користування житловим приміщенням, яке їй належить в будинку [ADDRESS] , вважає, що наявні фактичні та правові підстави для визнання за нею права користування вказаним житловим приміщенням в судовому порядку. Даний спосіб захисту є ефективним та спрямованим на захист її права користування житловим приміщенням. Обраний спосіб жодним чином не позбавляє її права звернутися в майбутньому до суду про усунення перешкод в реалізації права користування житлом, шляхом скасування свідоцтва про право власності. Один спосіб захисту порушених прав не суперечить іншому. Крім того, рішення про визнання права, за своєю правовою природою, не передбачає заходів його примусового виконання. Таке рішення є констатуючим та передбачає лише визнання за особою певного права. Отже, твердження представника відповідача про те, що Бучацька міська рада не в змозі реалізувати чи виконати судове рішення у даній справі не відповідає дійсності, оскільки рішення суду у справі про визнання права не покладає жодних обов`язків на відповідача щодо вчинення певних дій або утримання від них. Ухвалою Бучацького районного суду від [NUMBER] лютого 2021 року до участі у цивільній справі за позовом [PERSON] до Бучацької міської ради, третя особа Служба у справах дітей Бучацької міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням, залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Бучацького районного суду від 11 березня 2021 року у даній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Представник позивача [PERSON] - адвокат Гресько В.В., будучи присутній в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив, а також наданих ним суду додаткових поясненнях. Представник Бучацької міської ради Гиря Ю.П. в судовому засідання заперечив проти позову, просить відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченні. Представник третьої особи Служби у справах дітей Бучацької міської ради Банах Н.В., будучи присутньою в судовому засіданні пояснила, що дійсно орган опіки та піклування здійснює захист житлових та майнових прав дітей сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування. В 2007 році, коли позивачка набула статусу дитини- сироти , було прийнято розпорядження про захист її житлових і майнових прав, тобто, закріплено право на житло та призначено опікуна відповідальною за житло та майно. Усі рішення по збереженню майна приймалися на підставі довідок Бучацької міської ради. Також приймалось рішення головою Бучацької РДА про закріплення права на житло та призначення опікуна. Їй відомо про те, що комісія один раз приїжджала в житлове приміщення, яке було закріплене за дитиною, для того, щоб описати майно, яке залишилось. Бабця забрала дівчинку проживати в с. Бариш і коли протягом періоду до 2009 року вони відвідували дитину, здійснюючи обстеження умов її проживання, то робили це за місцем знаходження в с. Бариш, наявна довідка, яка підтверджує, що дитина там проживала без реєстрації з бабусею. Під час обстеження, спілкування з опікуном вони завжди цікавляться станом житла. Потрапити в житло вони не мали можливості, бо воно було закритим, тому вони цікавились в опікуна, чи вона підтримує це житло, на що їм поступила відповідь, що все добре, житло зберігається закрите. У 2019 році, коли вони звернулись в міську раду щодо обстеження умов проживання, оскільки діти з 16 років можуть бути поставлені на квартирну чергу, як такі, що потребують покращення житлових умов, їм стало відомо, що дитина залишилась без житла. При розмові з опікуном їм була надана відповідь, що дитина всім забезпечена, все у неї є, вона нічого не потребує. Вказує на те, що органу опіки і піклування не було відомо, що житло продане. Їхні рішення приймаються на основі довідок органів місцевого самоврядування. При вирішенні справи покладається на думку суду. Третя особа [PERSON] , будучи присутньою в судовому засіданні вважає, що позов не підлягає до задоволення. Треті особи: [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Заяв про відкладення розгляду справи не надсилали. Третя особа [PERSON] в судове засідання не прибула, будучи належно повідомленою про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи [PERSON] - адвокатСуп М.Б. в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог, вказала, що ані з матеріалів справи, ані з позовної заяви не вбачається на підставі чого [PERSON] , будучи матір`ю [PERSON] , проживала у вказаному приміщенні, що це було за приміщення, який правовий статус на той час воно мало: гуртожиток, житловий будинок, багатоквартирний будинок, правовстановлюючі документи відсутні як у позивача, так і у відповідача. Доказів того, що це було відомче житло, яке було підпорядковане органам місцевого самоврядування - Бучацькій міській раді, немає. Зазначає, що в акті опису майна від 2009 року, який у неї викликає сумнів, опікун не записаний, його підпис відсутній. Крім того, служба у справах дітей не вжили заходів щодо перевірки, чи це майно взагалі наявне, оскільки в рішенні виконкому Бучацької міської ради від 31.03.2011 у п.2 чітко вказано про затвердження протоколу установчих зборів жителів будинку №14 та видачу ордерів, тобто на той час вже було видано ордери того гуртожитку, де в переліку вказаних осіб позивачка відсутня. Як опікун, так і служба у справах дітей і Бучацька міська рада, допустили той факт, що дитина не мала зареєстрованого місця проживання, оскільки довідки суперечать одна одній, а саме відповідно до однієї довідки, за дитиною закріплено майно, в другій зазначено про те, що дитина проживає без реєстрації з бабусею в с.Бариш, а в третій - що дівчинка числиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Зважаючи на те, що дитина не була зареєстрована у спірному приміщенні, бо про це свідчить довідка Бучацької міської ради, за якою вона не числиться зареєстрована, тому на час приватизації її не було в переліку осіб, які мають право на приватизацію такого житлового фонду. Опікун, в свою чергу, будучи відповідальною за збереження майна, не вчинила жодних заходів для того, щоб зареєструвати дитину належним чином у вказаному приміщенні, починаючи з 2009 року, коли вона взяла її під свою опіку, не вживала заходів щодо видачі їй ордера, будь-якого правовстановлюючого документу. На сьогоднішній день немає майна, про яке стверджує позивач, немає приміщення № [NUMBER] де зареєстровано цю дитину, а тому позов на сьогоднішній день є безпідставним. Опікун, Служба у справах дітей та Бучацька міська рада формально виконували свої обов`язки, просто переписуючи довідки. На сьогоднішній день порушується право її довірительки, яка є належним власником майна, вона там зареєстрована і проживає, а опікуни [PERSON] впродовж дванадцяти років не зробили нічого, щоб захистити її право на житло, тому позов є безпідставним. Крім того, рішення неможливо буде виконати, так як зараз гуртожитку немає, квартира [ADDRESS] відсутня. Належних технічних документів, які б підтверджували, що була кімната [NUMBER] , та що така увійшла в кімнату № [NUMBER] немає, ця обставина стоїть під сумнівом. Тому, просить відмовити у позові. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , яка була допитана в судовому засіданні як свідок за її згодою пояснила, що з матір`ю позивачки були сусідами, [PERSON] працювала на цукровому заводі, потім завагітніла і їй надали кімнату в гуртожитку, де проживала й вона з сім`єю. Дитиною переважно опікувалась бабуся, бо вона була не в змозі, оскільки захворіла та згодом померла. Зі слів сусідів їй відомо, що бабуся взяла дівчинку до себе в село під опіку. Також, сусіди казали, що бабуся була попереджена, коли йшла мова про приватизацію, але вона зовсім ніякої ініціативи не проявляла, не приїжджала і не цікавилася тією кімнатою. Потім вона приїхала з покупцем, однак він не купив квартири. Сусіди сказали бабці, аби та продала квартиру їй, так як не хотіли, щоб у будинку селився хтось чужий. Вказала, що вона дійсно була в цьому заінтересована, домовилась з бабусею позивачки купини їхню кімнату за 3500 доларів США, про що остання надала їй розписку. Щодо відсутності у розписці інформації, що дані кошти (3,5 тис. доларів США) саме за квартиру, вказала, що їй не було відомо, що таку інформацію потрібно зазначати. Жодних претензій, в тому числі від органу опіки та піклування, до неї не було. З опікунської ради після смерті [PERSON] приїжджали приблизно у 2008 році, про інші випадки їй невідомо. Вказала, що заселилась в квартиру [NUMBER] до приватизації. Голова гуртожитку їй сказала, що бабця не хотіла приписувати там дитину. Вказала, що оскільки думали, що квартира їхня, підтримували її жилий стан. На даний час у квартирі [NUMBER] проживає її донька з чоловіком та дитиною. Зазначила, що оселилась по [ADDRESS] коли [PERSON] там жила. Остання там проживала близько 1,5-2 роки. Пояснила, що гуртожиток належав до цукрового заводу коли вона туди вселилася. У 1993 чи 1994 році її чоловік отримав кімнату в гуртожитку, оскільки працював на цукровому заводі та написав заяву з проханням надати йому кімнату. Зазначила, що бабуся з дитиною там не проживала. Про заміну опікуна вона нічого не знала, їй про це сказала секретар м/р. На момент смерті [PERSON] проживала сама. До приватизації її номер кімнати був [NUMBER] або [NUMBER], цього добре не пам`ятає. Після приватизації, квартирі був присвоєний номер - [NUMBER]. Кімната [NUMBER] ввійшла до складу кімнати [NUMBER] до приватизації. Приватизацією займалася голова гуртожитку. Погодження на приватизацію квартири отримали у міській раді. Будь-яких документів при приватизації вона не надавала і не мала, її про це не питали і проблем ні в кого не виникало. Будь-яких документів на підставі яких вона користувалась даним гуртожитком не мала, єдине що надавала це паспорт і ідентифікаційний код. Працівники органу опіки та піклування жодного разу до неї не навідувались. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. У статті 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої-другої статті 61, статей 64, 65 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом із наймачем. За змістом статті 65 ЖК УРСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Житлові права охороняються законом за винятком випадків, коли вони здійснюються всупереч із призначенням цих прав чи з порушення. Так, [INFO] у м.Бучач Тернопільської області народилась [PERSON] , батьком записаний - [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 04 лютого 2003 року). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 29 листопада 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Бучацького районного управління юстиції Тернопільської області, [PERSON] померла [INFO] у м.Бучач Тернопільської області. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] була вселена у неприватизовану спірну квартиру (гуртожиток), що розташована по [ADDRESS] , як член сім`ї - донька померлої [PERSON] , яка була основним квартиронаймачем. Згідно виписки з наказу Служби у справах дітей Бучацької районної державної адміністрації №84 від 26 грудня 2007 року, дитину-сироту [PERSON] , [INFO] , жительку с.Бариш Бучацького району поставлено на облік. Присвоєно обліково-статистичній картці дитини обліковий номер 07025. Рішенням виконавчого комітету Бариської сільської ради №88 від 20 грудня 2007 року "Про встановлення постійної опіки над внукою [PERSON] » у відповідності до Законів України, висновку опікунської ради при виконкомі Бариської сільської ради та на підставі заяви, встановлено постійним опікуном [PERSON] , 1942 р.н., пенсіонерку, над її внучкою, дочкою її покійної доньки - [PERSON] , [INFO] , мати котрої померла [INFO] , а батько в свідоцтві про народження дитини записаний зі слів матері на підставі ст.135 СК України. Згідно рішення сільської ради Бучацького району Тернопільської області №6 від 15 січня 2008 року, [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини позбавленої батьківського піклування, оскільки мати, яка була одиначкою, померла. Рішенням виконавчого комітету Бучацької міської ради Тернопільської області від 27 грудня 2007 року №1391, [PERSON] визнано відповідальною за збереження та використання не приватизованого житлового приміщення загальною площею 20 кв.м. в [ADDRESS] , квартиронаймачем якого є малолітня [PERSON] у зв`язку з тим, що вона являється круглою сиротою, а [PERSON] призначено її опікуном. За даними індивідуального плану соціального захисту дитини, яка опинилась у складних життєвих обставинах, дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування на період з 01.03.2009 р. до 01.01.2011 р., затвердженого на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини від 27.03.2009, протокол №3, в графі «розв`язання питань захисту майнових прав дитини» зазначено про те, що рішенням виконкому Бучацької міської ради від 27.12.2007 №1391 «Про призначення [PERSON] , жительки с.Бариш, відповідальною за збереження та використання в [ADDRESS] , квартиронаймачем якого є малолітня [PERSON] , [INFO] » визнано [PERSON] (опікуна неповнолітньої) відповідальною за збереження та використання неприватизованого житлового приміщення загальною площею 20 кв.м в [ADDRESS] , квартиронаймачем якої є малолітня [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої виконавчим комітетом Бучацької міської ради 15 червня 2009 року, до складу сім`ї/зареєстрованих за адресою [ADDRESS] входить одна особа - [PERSON] , [INFO] . За даними акту опису майна неповнолітнього, що залишилось після смерті матері [PERSON] , складеного 15.06.2009 секретарем виконавчого комітету Бучацької міської ради Черемшинською Л.Є. в присутності понятих [PERSON] . Та [PERSON] та яке належить [PERSON] , яка проживає у [ADDRESS] (без реєстрації) та зареєстрована в [ADDRESS] , до переліку майна входить: телевізор, два дивани, двохдверна шафа, тумбочка, газова плитка, кухонний сервант, кухонний стіл, журнальний стіл. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №1039 від 09.06.2009, виданої Бариською сільською радою, у домогосподарстві у с.Бариш, власником якого є [PERSON] , проживає з [INFO] року без реєстрації внука [PERSON] , [INFO] . Крім того, до складу сім`ї/зареєстрованих входять: син [PERSON] , [INFO] , невістка [PERSON] , [INFO] , внука [PERSON] , [INFO] та внука [PERSON] , [INFO] . Розпорядженням голови районної державної адміністрації №433 від 06 серпня 2009 року [PERSON] , [INFO] , жительку [ADDRESS] , призначено опікуном дитини-сироти [PERSON] , [INFO] , жительки м.Бучач Тернопільської області, для захисту її прав та інтересів. За даними розпорядження голови районної державної адміністрації від 10 вересня 2009 року №494 [PERSON] , [INFO] , уродженці м.Бучач Тернопільської області, надано статус дитини-сироти за підставою: свідоцтво про смерть матері [PERSON] від 29 листопада 2007 року № [NUMBER] , серія [NUMBER] , батько - довідка відділу реєстрації актів цивільного стану Бучацького районного управління юстиції від 29.11.2007 року №138/70 про те, що реєстрація проводилася відповідно до ст.135 Сімейного кодексу України. Відповідно до розпорядження голови районної державної адміністрації від 05 грудня 2012 року №848-од, за [PERSON] закріплено право на житло за адресою: [ADDRESS] і призначено відповідальною за збереження житла та майна її опікуна [PERSON] . Згідно форми витягу з електронної обліково-статистичної картки дитини від 06.07.2020 №275/01-12 Служби у справах дітей Бучацької РДА, [PERSON] взято на облік згідно Наказу №84 від 26.12.2007, тип обліку: облік дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Причина взяття на облік: смерть матері, батько записаний згідно ч.1 ст.135 СК України. Як вбачається з обліково-статистичної картки дитини № [NUMBER] , [PERSON] взято на облік дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування 18.01.2008 на підставі Наказу №84 від 26 грудня 2007 року. Офіційний статус дитини [PERSON] - дитина- сирота з [INFO]. Особа, яка внесла дані - [PERSON] . Дитину забезпечено житлом, а саме їй належить неприватизована квартира в м.Бучач. На підставі рішення виконавчого комітету Бучацької міської ради від 27.12.2007 №1391 встановлено опіку над вказаним домоволодінням. На підставі рішення від 20.12.2007 №88, виданого виконкомом Бариської сільської ради Бучацького району Тернопільської області «Про встановлення опіки», дитину влаштовано у сім`ю опікуна у с.Бариш Бучацького району Тернопільської області. Дитина отримує державну соціальну допомогу: пенсію по втраті годувальника та соціальну допомогу дітям позбавленим батьківського піклування. Із обліково-статистичної картки дитини №0113780, роздрукованої 06 листопада 2020 року керівником служби у справах дітей Бучацької райдержадміністарції слідує, що [PERSON] , на підставі Наказу №84 від 26 грудня 2007 року, взято на облік 26.12.2007 року. 20.12.2007 року, на підставі рішення від 20.12.2007 року №88, виданого виконкомом Бариської сільської ради Бучацького району Тернопільської області «Про встановлення опіки», [PERSON] була влаштована в сім`ї опікуна [PERSON] у с.Бариш Бучацького району Тернопільської області. 21.05.2009 вона вибула з сім`ї опікуна [PERSON] із с.Бариш Бучацького району Тернопільської області та [INFO] , на підставі розпорядження голови Бучацької РДА від 06.08.2019 р. №433, була влаштована в сім`ї нового опікуна [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Дитина відповідальна, товариська, активна, скромна, весела, врівноважена та розсудлива, проживає за вказаною адресою та навчається у 10-Б класі Івано-Франківської ЗОШ І-ІІІ ст. У графі «відомості про наявність майна, в т.ч. житла, що належить дитині на праві власності (користування)» зазначено: неприватизована квартира в [ADDRESS] . В графі «заходи щодо збереження рухомого чи нерухомого майна» вказано: рішення виконавчого комітету Бучацької міської ради від 27.12.2007 №1391. Згідно рішення №120 від 31 березня 2011 року виконавчого комітету Бучацької міської ради, затверджено протокол установчих зборів жителів квартир будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] від 15.03.2011 року, видано ордери на квартири жителям вищевказаного будинку, згідно списку, та дозволено проведення приватизації у ньому квартир. За даними списку жителів гуртожитку [ADDRESS] , затвердженого підписом голови Бучацької міської ради, що є додатком №1 до рішення №120 від 31 березня 2011 року, до такого входить [PERSON] , позивач [PERSON] у даному списку відсутня. Згідно списку жителів гуртожитку [ADDRESS] , які претендують на приватизацію, затвердженого підписом голови товариства співжителів «[INFO]», до жителів вказаного гуртожитку відносяться сімдесят осіб, в т. ч. і [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , позивач [PERSON] у даному списку відсутня. Як вбачається з листа КП "Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації" від 11 січня 2021 року №02, надано інформацію щодо власників квартир зареєстрованих в БТІ за адресою: [ADDRESS] , а саме: у квартирі [NUMBER] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яким належить по 1/4 частці кожному.Інформація щодо неприватизованих жилих приміщень (квартир), зокрема, квартири [NUMBER] в БТІ відсутня. Отже, все вищенаведене свідчить про те, що дитина-сирота [PERSON] була квартиронаймачем житлового приміщення в [ADDRESS] і таке право малолітньої перебувало під контролем відповідних державних органів, що свідчить про те, що відповідач не лише визнав за позивачкою факт її реєстрації в квартирі за вищевказаною адресою, а й вживав заходів для збереження даного майна, призначаючи відповідальних осіб за його збереження, а відтак не мав права вчиняти дії на відчуження вищевказаного житлового приміщення, зокрема затверджувати протокол установчих зборів жителів квартир будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] від 15.03.2011, видавати ордера на квартири жителям вищевказаного будинку, згідно списку, та надавати дозвіл на проведення приватизації у ньому квартир, за відсутності в такому списку малолітньої дитини-сироти [PERSON] , всупереч її інтересам. Однак, за даними довідок №183 від 31 травня 2019 року та №346 від 05 серпня 2020 року, виданих Бучацькою міською радою Тернопільської області, згідно діючої адресної картотеки міської ради [PERSON] зареєстрованою чи знятою з реєстрації за адресою: [ADDRESS] не значиться. Проте, такі довідки суд оцінює критично та вважає їх такими, що суперечать даним довідок, які були видані відповідачем попередньо, а також визнанням відповідачем такого факту. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судовому засіданні заявила, що кімната [ADDRESS] , квартиронаймачем якої була малолітня дитина-сирота [PERSON] , в процесі приватизації увійшла до складу житлової площі квартири [NUMBER] за вказаною адресою, в якій проживала вона з сім`єю на підтвердження чого надала наступні документи. Відповідно до свідоцтва на нерухоме майно від 07.07.2011, виданого КП "Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації", на підставі розпорядження начальника Бучацького районного бюро технічної інвентаризації, будинок [ADDRESS] , загальною площею 36,4 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м., належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/4 частці кожному з них. Із витягу про державну реєстрацію прав КП "Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації", номер витягу 30539775 від 07.07.2011, на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 07.07.2011, квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/4 частці кожному з них. За даними експлікації внутрішніх площ до плану житлового дому 11, кв [ADDRESS] , загальна площа вказаного домоволодіння (кухня - 16,5 кв.м, кімната - 19,9 кв.м) становить 36,4 кв.м, житлова 19,9 кв.м. та підсобна 16,5 кв.м. За даними списку жителів гуртожитку по [ADDRESS] , затвердженого підписом Голови товариства співжителів «[INFO]», під [NUMBER] зазначено [PERSON] , загальна площа її домоволодіння становить 36,4, житлова площа - 19,9. Як вбачається із інвентаризаційної справи КП " Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації" від 2011 року буд. [ADDRESS] , у даній квартирі зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Проте, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кімната [ADDRESS] , квартиронаймачем якої була малолітня дитина-сирота [PERSON] , в процесі приватизації дійсно увійшла до складу житлової площі квартири [NUMBER] за вказаною адресою, яка на даний час на праві спільної часткової власності належить сім`ї [PERSON] , суду не надано та в матеріалах такі відсутні. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні вказала на те, що вищевказану спірну житлову кімнату [ADDRESS] вона купила в опікуна малолітньої [PERSON] - [PERSON] , яка не бажала, щоб дитина там проживала. На підтвердження такого до матеріалів справи долучила розписку надану 10 травня 2009 року [PERSON] наступного змісту: «Я, [PERSON] взяла гроші у сумі 3,500 доларів у [PERSON] і ніякої претензії не буде мати до неї». Проте, зі змісту даної розписки неможливо встановити дійсну волю [PERSON] на відчуження спірної житлової кімнати, а відтак така не може братись судом до уваги. Твердження представника відповідача про те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту на увагу не заслуговує, оскільки таким не надано суду та в матеріалах справи відсутні достовірні докази, які б свідчили та беззаперечно підтверджували той факт, що в процесі приватизації спірна квартира [ADDRESS], 11 увійшла в склад квартири [NUMBER] за вказаною адресою. Згідно зі ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. У відповідності до приписів ст. 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно із положеннями ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно- правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» місце проживання дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, - місцезнаходження закладу для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, жиле приміщення дитячого будинку сімейного типу, прийомної сім`ї, опікунів або піклувальників, житло, в якому дитина проживає, інше житло. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 77 ЦК України піклування припиняється у разі досягнення фізичною особою повноліття. Положеннями ст. 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Вимогами ст. ст. 310, 311 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Житло фізичної особи є недоторканним. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України). Приписи ст. 64 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) встановлюють, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Так само, положеннями ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст. [NUMBER] Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» за дітьми- сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування за місцем знаходження житла дітей несуть відповідальність за збереження з зазначеного у частині першій цієї статті житла і повернення його дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа після завершення терміну перебування у сім`ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім`ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей. Згідно із пунктом 3 ч. 3 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 247 Сімейного кодексу України дитина, над якою встановлено опіку або піклування, має право на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону. Частиною першою статті 11 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачено, що держава забезпечує дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа, які до передачі під опіку чи піклування, влаштування в дитячі будинки сімейного типу, прийомні сім`ї, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, призову на строкову військову службу в Збройні Сили України, взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк мали впорядковане житло, що зберігалося за ними, невідкладне вселення їх у ці приміщення і повернення їм майна, що знаходилося в цих приміщеннях на день передачі дітей під опіку чи піклування, влаштування в дитячі будинки сімейного типу, прийомні сім`ї, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, призову на строкову військову службу в Збройних Силах України, взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк. Аналогічне правило передбачене й в ч. З ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства»: у разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім`ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім`ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім`ї. Посилання відповідача, представника третьої особи й представника органу опіки та піклування Бучацької міської ради на той факт, що дитина тривалий час не проживала у спірному житловому приміщенні та опікуни таким житлом не цікавились та не вживали заходів щодо його збереження на увагу не заслуговують, оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання. Така проживала за місцем проживання опікунів, спочатку в с. Бариш Бучацького району з бабусею [PERSON] , а після її смерті в м. Івано-Франківську з сестрою її матері [PERSON] , тому факт її не проживання у спірній квартирі не є підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з опікуном, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). Враховуючи вищевикладене, а також необхідність дотримання принципу правової визначеності в правовідносинах найму житла, суд приходить до висновку, що вимоги позивача законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved