Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Арбітражного керуючого [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями ліквідатора. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до кредитного договору № 59/А-07 від 27.12.2007 року, укладеному між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON], останній отримав кредит у розмірі 250000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.01.2014 року. Згідно п. 1.4. Кредитної угоди № 59/А-07 від 27.12.2007 року, кредит надавався на побутові цілі. В забезпечення виконання кредитного договору № 59/А-07 від 27.12.2007р., ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали договір іпотеки від 27.12.2007 року. Згідно з цим договором [PERSON] надав в іпотеку належні йому нежитлові приміщення загальною площею 73,1 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS], та нежитлові приміщення загальною площею 75,5 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Зазначене майно належало на праві власності [PERSON] При цьому сторони визначили, що вартість іпотеки за договором становить 1 550 034,38 грн. 30.11.2012 р. Господарським судом Харківської області було відкрито провадження у справі про банкрутство ФОП-[PERSON]. і 06.12.2012 р. ФОП-[PERSON]. було визнано банкрутом. Ліквідатором у справі про банкрутство було призначено [PERSON]. 28.12.2012 року ліквідатор [PERSON] здійснила реалізацію майна боржника [PERSON], яке знаходилось в іпотеці ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Ліквідатор замовила оцінку та здійснила продаж майна боржника не за ринковою, а за ліквідаційною вартістю. Згідно наданих ліквідатором документів нежитлові приміщення загальною площею 75,5 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS], було продано за ціною 163 300,00 грн., а нежитлові приміщення загальною площею 73,1 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS], - за 119 200,00 грн., а всього було реалізовано майна на загальну суму 282 500,00 грн. Вважає, що нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS], та за адресою: [ADDRESS], не могли бути реалізовані в межах процедури банкрутства і їх продаж є незаконним, а задоволення вимог банку повинно відбуватись в межах цивільного судочинства, а не процедури банкрутства. Також зазначає, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2011р. у справі № 2018/2-147/11/13 було звернено стягнення на іпотечне майно. Ліквідатором порушено порядок вчинення продажу іпотечного майна, вартість якого, згідно укладеного договору іпотеки становила 1 550 034,38 грн. Вартість продажу цього майна за ліквідаційною вартістю становила 282 500,00 грн. Таким чином, вважають, що незаконними діями ліквідатора банку було спричинено шкоду в розмірі 1 267 534,38 грн., що становить різницю між реальною вартістю іпотечного майна і вартістю, за яку це майно було продано в ліквідаційній процедурі. Просить визнати дії ліквідатора [PERSON] незаконними та стягнути завдані збитки в розмірі 1 267 543,38 грн., а також сплачений судовий збір в розмірі 3441, 00 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним у позові, проти доводів представника відповідача, викладених в запереченнях на позовну заяву та наданих у судовому засіданні, заперечувала. Просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а саме: визнати дії ліквідатора [PERSON] незаконними та стягнути завдані збитки в розмірі 1 267 543,38 грн., а також сплачений судовий збір в розмірі 3441, 00 грн. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, посилався на те, що відповідач [PERSON] не здійснювала оцінку майна, а лише її замовляла. Вважає невірним посилання позивача на нормативно-правові акти, які регулюють інвентаризаційний та бухгалтерський облік основних засобів, а не їх оцінку. Замовляючи ліквідаційну вартість майна банкрута, вона керувалась ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Вважає, що ліквідатор у справі про банкрутство не може нести відповідальність за достовірність оцінки майна, виконаної оцінювачем. Договір кредиту між [PERSON] та Банком було укладено 27.12.2007 року, до набрання чинності ст. 3-1 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а отже ліквідатор не повинен був повідомляти банк про продаж заставного майна та отримувати згоду на його відчуження. Посилався на практику Верховного Суду України, а саме: Постанову у справі № 6-58цс13 від 26.06.2013 року, предметом якої був спір про визнання правочинів недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння, при розгляді якої Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого відчуження майна переданого в іпотеку під час проведення ліквідаційної процедури боржника здійснюється у порядку, визначеному ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Постановою Господарського суду Харківської області по справі № 5023/5507/12 від 06.12.2012 року, якою ФОП [PERSON] було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, таким чином стягнення на предмет застави в порядку передбаченому ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» і ЗУ «Про іпотеку» окремо від провадження у справі про банкрутство не може здійснюватись, оскільки законодавство, яке регулює процедури банкрутства, не припускає задоволення цих вимог в індивідуальному порядку. Вважає, що позивач не довів наявність в діях арбітражного керуючого [PERSON] при здійсненні продажу майна банкрута протиправної поведінки, наявності шкоди та причинного зв'язку між противоправною поведінкою та завданою шкодою, як того вимагають положення ст. ст. 22, 1166 ЦК України. Позивач розрахував завдані збитки шляхом віднімання вартості продажу майна за ліквідаційною вартістю, яка становила 282 500, 00 грн., від вартості іпотечного майна, що належало [PERSON] у розмірі 1 550 034,38 грн., оскільки в 2007 року ринкова вартість майна була значно вищою ніж ринкова вартість іпотечного майна на день продажу. Заперечував проти посилань представника позивача на Постанову Верховного суду України від 21.01.2015 року, оскільки на момент укладення договору іпотеки та реалізації майна норми ст. 90 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не існувало, закон зворотньої дії немає, тому до даних правовідносин не можна застосувати практику Верховного суду України. Просив в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, та докази, надані в їх обґрунтування, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну юридичної або фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Юридичною підставою для відшкодування завданої шкоди є наявність правової норми, яка передбачає умови та порядок її відшкодування. Однією із основних умов є протиправна поведінка, настання негативних наслідків у вигляді шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою, а також вина особи, яка спричинила шкоду. Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору № 59/А-07 від 27.12.2007 року, укладеному між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON], останній отримав кредит у розмірі 250000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.01.2014 року. Згідно п. 1.4. Кредитної угоди № 59/А-07 від 27.12.2007 року, кредит надавався на побутові цілі. 27.12.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], в забезпечення виконання кредитного договору № 59/А-07 від 27.12.2007р., уклали договір іпотеки. Згідно з цим договором [PERSON] надав в іпотеку належне йому нежитлові приміщення загальною площею 73,1 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS], та нежитлові приміщення загальною площею 75,5 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Зазначене майно належало на праві власності [PERSON] При цьому сторони визначили, що вартість іпотеки за договором становить 1 550 034,38 грн. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2-400/11 було стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь банку 1 884 637,44 грн. Виконавчі листи пред'явлено до Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ на виконання. Крім того, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2011р. у справі № 2018/2-147/11/13 було звернено стягнення на іпотечне майно шляхом укладання банком від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. 30.11.2012 р. Господарським судом Харківської області було відкрито провадження у справі про банкрутство ФОП-[PERSON]. і 06.12.2012 р. ФОП-[PERSON]. було визнано банкрутом. Ліквідатором у справі про банкрутство було призначено [PERSON]. 28.12.2012 року ліквідатор [PERSON] здійснила реалізацію майна боржника [PERSON], яке знаходилось в іпотеці ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Відповідно до ч. 6 ст. 31 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" при реалізації своїх прав та обов'язків арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) зобов'язаний діяти сумлінно та розумно з урахуванням інтересів боржника та його кредиторів. Відповідно до ст. 29 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, що діяла на момент продажу) майно, на яке звертається стягнення у ліквідаційній процедурі, оцінюється арбітражним керуючим у порядку, встановленому законодавством про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність. Для здійснення оцінки майна арбітражний керуючий має право залучати на підставі договору суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання. Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" однією із істотних умов договору на проведення оцінки майна є вид вартості майна, що підлягає визначенню. При цьому, ліквідатор замовила оцінку та здійснила продаж майна боржника не за ринковою, а за ліквідаційною вартістю. Згідно укладеного договору іпотеки вартість нежитлових приміщень загальною площею 73,1 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS], та нежитлових приміщень загальною площею 75,5 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS], становила 1 550 034,38 грн. Натомість, згідно наданих ліквідатором документів нежитлові приміщення загальною площею 75,5 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS], було продано за ціною 163 300,00 грн., а нежитлові приміщення загальною площею 73,1 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS], - за 119 200,00 грн. Тобто, два об'єкти комерційної нерухомості загальною площею 151 кв.м. було реалізовано за ліквідаційною вартістю 282 500,00 грн. Відповідно до Наказу Міністерства промислової політики України від 11.09.2003 № 381 "Щодо забезпечення обліку основних засобів та інших необоротних активів" (п. 2.3 Додатку N 1 Методичних рекомендацій "Про проведення індексації та переоцінки об'єктів основних засобів"), ліквідаційна вартість - сума коштів або вартість інших активів, яку підприємство очікує отримати від реалізації (ліквідації) об'єкта після закінчення терміну його корисного використання (служби), за відрахуванням витрат, що пов'язані з продажем (ліквідацією). Аналогічне визначення ліквідаційної вартості міститься в Наказі Міністерства фінансів України від 27.04.2000 N 92 "Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби"". Тобто, ліквідаційна вартість застосовується до майна, яке підлягає ліквідації чи продажу у зв'язку із закінченням строку його корисного використання (служби), а не до майна боржника-банкрута, яке реалізується в процедурі банкрутства. Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" чи будь-яким іншим нормативно-правовим актом не передбачено здійснення оцінки майна банкрута під час проведення процедури банкрутства за ліквідаційною вартістю, відповідно ліквідатор діяв на власний розсуд і відповідальність. Відповідно до ч. 7 ст. 47 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, що діяла на момент визнання ФОП-[PERSON]. банкрутом та вчинення продажу) закріплено, що у разі визнання громадянина-підприємця банкрутом до складу ліквідаційної маси не включається майно громадянина-підприємця, яке перебуває у заставі за підставами, не пов'язаними із здійсненням такою особою підприємницької діяльності. Згідно ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» до складу грошових зобов'язань боржника не зараховуються зобов'язання боржника - фізичної особи - підприємця, що виникли безпосередньо у фізичної особи на підставах, не пов'язаних із здійсненням таким боржником підприємницької діяльності. Таким чином, банком реалізовано своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки і судом визначено спосіб реалізації іпотечного майна, що унеможливлює продаж цього майна в інший спосіб (зокрема, в ліквідаційній процедурі). Згідно ч. 9. ст. 11 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, що діяла на момент продажу іпотечного майна) кредитор, вимоги якого забезпечені іпотекою, має право заявити вимоги до боржника в частині, не забезпеченій іпотекою, або на суму різниці між розміром вимоги та виручкою, яка може бути отримана при продажу предмета іпотеки, якщо вартість предмета застави недостатня для повного задоволення його вимоги. Пунктом 2 розділу 6 прикінцевих положень Закону України «Про іпотеку» визначено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. Питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки при банкрутстві врегульовано ч. 2 ст. 33 Закону України «Про іпотеку». Таким чином застосуванню до спірних правовідносин підлягають саме норми Закону України «Про іпотеку»і такі висновки узгоджуються з роз'ясненнями, що дані в постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 15 «Про судову практику в справах про банкрутство». Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» визначені підстави припинення іпотеки, а саме: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відповідно до ст. ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно з ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що спірне майно було предметом договору іпотеки, який ніким не оспорений і не визнаний недійсним, а банк, як іпотекодержатель, згоди на його відчуження не давав. Обмежень для іпотекодержателя для звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки (після визнання договорів недійсними) до майнового поручителя немає, оскільки він не є конкурсним кредитором, тобто кредитором за вимогами до боржника, які виникли до порушення банкрутства, і які не забезпечені заставою. Лише після порушення справи про банкрутство можна звернутися із позовом про звернення стягнення на іпотеку. Вимоги, які може заявити кредитор у межах строку, передбаченого за ст. 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», зазначені в ч. 9 ст. 11 цього Закону. Зокрема, вимоги, які забезпечені заставою, можуть заявлятися лише в тій частині, що не забезпечені заставою. Отже, діючи в межах цього Закону, іпотекодержатель здійснює лише задоволення вимог, які не забезпечені вартістю застави. В частині вимог, які забезпечені іпотекою, іпотекодержатель не є конкурсним кредитором, а є поточним (за вимогами, які виникли після порушення справи про банкрутство). Тому його вимоги до боржника не можуть погашатися (припинятися) на підставі ст. 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності божника або визнання його банкрутом» майно банкрута, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси виключно для задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно зі ст.9 Закону України «Про іпотеку» Іпотекодавець (а отже і особи, які діють від його імені) має право відчужувати предмет іпотеки тільки за згодою Іпотекодержателя, але позивач своєї згоди на відчуження майна, яке знаходилося під іпотекою Арбітражному керуючому не надавав, крім того Арбітражний керуючий [PERSON] після продажу майна не перерахула кошти ПАТ «ПриватБанк». Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна без згоди іпотекодержателя є недійсним. Судом встановлено, що ПАТ «Приват Банк» як іпотекодержатель спірного нерухомого майна згоди на укладення договорів купівлі-продажу не надавав. Отже, вказаний договір укладався без участі банку, чим порушені права та охоронювані законом інтереси банку, як іпотекодержателя спірного майна. Крім того, ліквідатором порушено порядок вчинення продажу іпотечного майна, оскільки згідно ч. 5 ст. 31 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" ліквідатор зобов'язаний повідомляти заставного кредитора про час, місце та умови продажу заставного майна окремим рекомендованим листом з повідомленням про вручення, чого зроблено не було. Іпотекодержателя не тільки не повідомили про продаж іпотеки але і не ознайомили з оцінкою. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-210цс14. Відповідно до ст.. 370-7 ЦПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Оскільки спірне майно відчужено без згоди іпотекодержателя, що є порушенням наведених вище вимог закону, то такі дії ліквідатора не можна вважатися таким, що відповідають нормам чинного законодавства, а відтак є незаконними. Оскільки, ліквідатор [PERSON], не маючи жодної законної підстави для продажу майна банкрута за ліквідаційною вартістю, реалізувала в процедурі банкрутства іпотечне майно, не повідомивши про це іпотекодержателя. Суд відхиляє заперечення відповідача та представника відповідача щодо посилання на постанову Верховного Суду України у справі № 6-58цс13 від 26.06.2013 р., оскільки в даній постанові викладені обставини, які склалися між юридичними особами, предметом якої був спір про визнання правочинів недійсними, витребування майна із чужого незаконногго володіння, спірне майно, що було предметом іпотеки за договорами застави та іпотеки, укладеними між боржником та банком, відчужене в процесі ліквідаційної процедури боржника. В даному випадку суд застосовує практику Верховного Суду України у справі № 6-210цс14 від 21.01.2015 року, оскільки даній в постанові викладені обставини, аналогічні тим, які склалися в цих цивільних правовідносинах, а саме: продажу підлягає все майно фізичної особи, за винятком майна, що не включається до ліквідаційної маси, а також продаж майна був здійснений до внесення змін в ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», на що посилався відповідач як на підставу своїх заперечень. Також відповідач та представник відповідача не довели, що в 2007 року ринкова вартість спірного майна була значно вищою ніж ринкова вартість іпотечного майна на день продажу ліквідатором. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанка» знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи та підлягають задоволенню, а доводи та заперечення представника відповідача, не доведені та безпідставні, оскільки ніяких доказів на підтвердження цього, суду не надано, хоча відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України це є обов'язком відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved