Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

Позивач [PERSON] \~ 22\~січня 2020\~ року\~звернулася в\~Київський районний\~ суд\~м.\~Полтави з\~позовом до КП «Полтавський обласний клінічний шкірно-венерологічний диспансер Полтавської обласної ради» про визнання протиправною бездіяльності щодо не розгляду та ненадання відповіді, зобов`язання розглянути звернення з наданням відповіді (а.с. 1-2), яку уточнила в поданій до суду 5 лютого 2020 року заяві (а.с. 27-28). Позовна заява обґрунтована тим, що у вересні 2019 року з метою працевлаштування звернулася до КП «Полтавський обласний клінічний шкірно-венерологічний диспансер Полтавської обласної ради» в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», прохала надати інформацію щодо можливості її працевлаштування. Жодної відповіді на звернення не отримала. Вважає, що відповідачем по справі було порушено право на отримання інформації. В поданій до суду позовній заяві просила визнати протиправною бездіяльність Комунального підприємства «Полтавський обласний клінічний шкірно-венерологічний диспансер Полтавської обласної ради щодо не розгляду та ненадання відповіді на звернення [PERSON] , щодо працевлаштування. Просила також зобов`язати відповідача повторно розглянути її звернення з наданням відповіді. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 7 травня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачем відзив на позовну заяву не подавався. Суд, розглянувши матеріали позовної заяви та інші заяви по суті справи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у вересні 2019 року зверталася до відповідача КП «Полтавський обласний Клінічний шкірно-венерологічний диспансер із зверненням, в якому пропонувала ознайомитися з її резюме та просила повідомити, чи готовий відповідач працевлаштувати її та на яких умовах (а.с. 4). Також встановлено, відповідне звернення було отримане відповідачем 26 вересня 2019 року, що підтверджено повідомленням АТ «Укрпошта» від 21.11.2019 № 33-Г-18490 (а.с. 69, 74-75). Преамбулою Закону України «Про звернення громадян», на який посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, передбачено, що цей Закон регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення. Статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.\~ Відповідно до норм ст. 12 Закону України «Про звернення громадян» дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України", законами України "Про запобігання корупції", "Про виконавче провадження". Отже, норми Закону України «Про звернення громадян» не поширюються на порядок розгляду заяв, встановлений, зокрема, трудовим законодавством. Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України). Оскільки [PERSON] з власної ініціативи зверталась до КП «Полтавський обласний клінічний шкірно-венерологічний диспансер Полтавської обласної ради» зі зверненням з вимогою про її можливе працевлаштування у відповідача, це стосується трудових правовідносин. Враховуючи положення ст. 12 Закону України «Про звернення громадян» суд приходить до висновку, що відповідач не зобов`язаний надавати відповідь на звернення позивача, яке стосується її особистого працевлаштування та яке було направлено позивачем за її власною ініціативою. Підстави вважати, що права позивача порушені відповідачем та підлягають захисту відсутні, тому слід дійти до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Питання розподілу судових витрат між сторонами врегульовано нормами ст. 141 ЦПК України. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з відповідним позовом, судовий збір не сплачувала. Будь-які судові витрати позивач в справі не понесла. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 7 травня 2020 року відстрочено сплату судового збору в даній справі до ухвалення судового рішення в справі. Відповідно до норм ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судові витрати (судовий збір) за розгляд справи судом суд вважає за можливе компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed