Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON], подав до Кельменецького районного суду позовну заяву у якій просить визнати недійсним Кредитний договір №014/05/240 від 27 квітня 2007 року із змінами та доповненнями, які внесені Додатковими угодами №1 від 24 грудня 2007 року, №014/05/240/5 від 05 вересня 2012 року та №014/05/240/6 від 29 липня 2013 року. В якості підстав позову позивач зазначив, що умови договору не відповідають вимогам закону та є несправедливими щодо споживача. Позивач вважає, що договір суперечить ч.2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" та постанові НБУ №168 від 10.05.2007 року, оскільки у договорі не зазначено повної інформації про умови кредиту та орієнтовну сукупну вартість кредиту, ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів" , оскільки умови договору є несправедливими та містять істотний дисбаланс між правами і обов'язками сторін, ст. 21 Закону України „Про захист прав споживачів", оскільки порушують права споживача у кредитному договорі. Банк не вказав в договорі або в додатках до нього сукупну вартість кредиту, вартість всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань позивача. Крім того, згідно вимог Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року позивач як споживач не був повідомлений про валютні ризики. Позивач вважає порушення його прав умову договору про укладення договорів страхування лише з страховими компаніями погодженими банком до співпраці. Також позивач вважає несправедливим п.п. 1.3.4 договору яким передбачено, що звіт про проведення незалежної оцінки складається працівниками банку, або оціночними компаніями погодженими банком до співпраці. Крім того, пунктом 1.4.1.6 передбачено право банку у випадку зміни економічних умов та вартості ресурсів на ринку позичкового капіталу без укладення додаткових договорів та погодження з позичальником змінити умови договору щодо розміру процентної ставки, чим також порушуються права позивача. [PERSON] вважає, що йому як споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою. Позивач [PERSON] до суду не з'явився. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позов з підстав зазначених у позовній заяві та додатково пояснила, що кредитний договір суперечить вимогам ст. 4, ч.2 ст. 11, ст. 18, ст. 21 Закону України „Про захист прав споживачів", постанові НБК від 10.05.2007 року №168, ст. 6 Закону України „Про страхування", ч.3 ст. 55 Закону України „Про банки і банківську діяльність". Представник відповідача Кушнірюк Ю.Д. в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що договір між сторонами був укладений до прийняття постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року. Після укладення договору між сторонами неодноразово були укладені додаткові угоди у яких виконано всі вимоги постанови НБУ №168. Банк не збільшував в односторонньому порядку відсоткову ставку за кредитним договором. З привод порушення вимог закону України „Про страхування" представник відповідача пояснив, що позивач взагалі не застрахував предмет іпотеки. Судом досліджені наступні докази: копія кредитного договору №014/05/240 від 27 квітня 2007 року укладеного між ВАТ „Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON], копія додаткової угоди №1 від 24 грудня 2007 року до кредитного договору №014/05/240 від 27 квітня 2007 року, копія додаткової угоди №014/05/240/5 від 05 вересня 2012 року до кредитного договору №014/05/240 від 27 квітня 2007 року, копія додатку №1 до додаткової угоди №014/05/240/5 від 05 вересня 2012 року до кредитного договору №014/05/240 від 27 квітня 2007 року, копія додатку №2 до додаткової угоди №014/05/240/5 від 05 вересня 2012 року до кредитного договору №014/05/240 від 27 квітня 2007 року, копія додаткової угоди №014/05/240/6 від 29 липня 2013 року до кредитного договору №014/05/240 від 27 квітня 2007 року, копія додатку №1 додаткової угоди №014/05/240/6 від 29 липня 2013 року до кредитного договору №014/05/240 від 27 квітня 2007 року, копія додатку №2 додаткової угоди №014/05/240/6 від 29 липня 2013 року до кредитного договору №014/05/240 від 27 квітня 2007 року. Судом встановлено, що 27 квітня 2007 року між ВАТ „Райффайзен Банк Аваль" , правонаступником якого в даний час є публічне акціонерне товариство „Райффайзен Банк Аваль" та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №014/05/240. 24 грудня 2007 року сторони уклали додаткову угоду №1 до вищевказаного кредитного договору. 25 вересня 2012 року сторони уклали додаткову угоду №014/05/240/05 до вищевказаного кредитного договору. 29 липня 2013 року сторони уклали додаткову угоду №014/05/240/6 до вищевказаного кредитного договору. Відповідно до кредитного договору та додаткових угод ВАТ „Райффайзен Банк Аваль" надав [PERSON] кредит в сумі 122 000 доларів США. Кредит був наданий на строк до 26 квітня 2017 року. Процентна ставка за користування кредитом складала 13 відсотків річних. Разова комісія за надання кредиту склала 0,99% від розміру кредиту. [PERSON] належним чином не виконував свої обов'язки за кредитним договором, а саме несвоєчасно повертав кредитні кошти та не сплачував своєчасно відсотки за користування кредитом. Згідно рішення Кельменецького районного суду від 22 травня 2014 року, яке набрало законної сили, з [PERSON] на користь ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" стягнуто 688408 гривень 24 копійки заборгованості за кредитним договором та 3654 гривні судового збору. Вказані обставини стверджуються дослідженими судом доказами та не заперечуються сторонами. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня, проте Конституцією України не визначено обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 1054 Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, тобто, обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону передбачають можливість здійснення банками кредитних операцій від свого імені, на власних умовах та на власний ризик незалежно від виду валюти, яка використовується, на підставі банківської ліцензії та не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті). Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Суд вважає, що посилання позивача в позовній заяві, його представника в судовому засіданні, як на підставу для визнання недійсним в цілому кредитного договору на ті обставини, що договір суперечить ст. 4, ч.2 ст. 11, ст. 18, ст. 21 Закону України „Про захист прав споживачів", постанові НБУ від 10.05.2007 року №168, ст.. 6 Закону України „Про страхування", ч.3 ст. 55 Закону України „Про банки і банківську діяльність" є безпідставними. Зокрема, постанова правління Нацбанку України №168 від 10.05.2007 р. „Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" була прийнята після укладення оспорюваного договору і немає зворотної дії в часі. За положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Доводи позивача та його представника, що угода містить дискримінаційні умови по відношенню до позивача, суд вважає надуманими. Зокрема позивач не надав суду доказів, які б стверджували, що його права порушені. Згідно вимог ст.. 3 і ст.. 15 ЦК України , в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а позивач не довів, що його права порушуються, істотність такого порушення. За змістом положень ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Разом з тим, позивач не вимагає визнання недійсними окремих положень договору. Посилання позивача щодо ненадання йому інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту спростовуються додатками до додаткових угод до кредитного договору у яких наявна інформація щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту. Закон України „Про захист прав споживачів" в редакції чинній на момент укладення договору не містить вимог щодо надання позичальнику інформації про валютні ризики. Таким чином, позивачем не надано доказів недійсності оспорюваного договору та(або) його нікчемності. Ризик валютних коливань на час укладення кредитного договору мають обидві сторони договору (кредитор і позичальник). Зміни валютного ринку під час виконання кредитного договору не можуть бути визнані підставою для зміни або розірвання раніше укладеного договору або звільнення однієї із сторін від виконання взятих на себе зобов'язань, якщо сторона вважає, що такі зміни відбуваються не на її користь. Враховуючи наведене, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Згідно ч.1. ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.ст. 192, 203, 526 ЦК України 2003 року,

Outcome: dismissed