Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

До Малиновського районного суду м.Одеси надійшов позов [PERSON] до АТ «Укрсиббанк», ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» про визнання договорів недійсними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] , загальною площею 52,6 кв.м., житловою площею 28,5 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12 квітня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б., зареєстрованого в реєстрі за №935, а також квартира [ADDRESS] , загальною площею 42,0 кв.м., житловою площею 31,6 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12 квітня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б., зареєстрованого в реєстрі за №940. Вищевказані квартири 12.04.2007 року були передані за договором іпотеки Акціонерному комерційному інноваційному банку «Укрсиббанк», як забезпечення за зобов`язаннями [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту №1114038900 від 12.04.2007 року, згідно з яким позивач отримав кредит у розмірі 148 500 (сто сорок вісім тисяч п`ятсот) швейцарських франків та договору про надання споживчого кредиту №11114078000 згідно з яким позивач отримав кредит у розмірі 98 517 (дев`яносто вісім тисяч п`ятсот сімнадцять) швейцарських франків. ПАТ «Укрсиббанк» 08.12.2011 року уклав договір купівлі-продажу прав вимоги з ПАТ «Дельта банк», згідно з яким права вимоги за кредитними договорами перейшли до ПАТ «Дельта банк». 16.09.2020 року [PERSON] стало відомо, що вказаними квартирами заволоділи представники ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» на підставі укладеного із ПАТ «Дельта Банк» договору №1496/к від 07.06.2019 року про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, а також договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки. Позивач вважає, що укладений між ПАТ «Укрсиббанк» у якості продавця, та АТ «Дельта Банк», у якості покупця, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. договір відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 08.12.2011 року має у собі усі ознаки договору факторингу та укладений в порушення постанови №231 Держмінфінпослуг, згідно якої предметом договорів факторингу могли бути тільки боргові зобов`язання об`єктів господарювання, а ніяк не фізичних осіб, у зв`язку з чим просив суд визнати його недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України. Також просив визнати недійсним договір №1496/К з двома додатками під №1 про відступлення прав вимоги від 07.06.2019 року, укладений між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»; договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 07.06.2019 року, укладений між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», зобов`язати ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» повернути [PERSON] квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , не чинити перешкоди у користуванні квартирами та стягнути з ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. Останні вимоги обґрунтовує правовими наслідками недійсності угоди укладеної між АТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 08.12.2011 року, а також тим, що рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 09.06.2011 року по справі №1519/2-1141/11 та кредитні договори та договір іпотеки втратили силу. Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 01.10.2020 року даний позов був переданий за підсудністю до Приморського районного суду м.Одеси. У порядку авторозподілу матеріали справи 08.10.2020 року надійшли до провадження судді Домусчі Л.В. Ухвалою суду від 13.10.2020 року провадження у справі було відкрито з призначенням до розгляду в підготовчому засіданні на 09.11.2020 року. Разом із позовом позивачем було заявлено до суду клопотання про забезпечення позову, про витребування доказів. Ухвалою суду від 13.10.2020 року заяву позивача про забезпечення позову - задоволено. До розгляду справи по суті забезпечено позов шляхом накладення арешту на наступні об`єкти нерухомого майна: - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,6 кв.м, житловою площею 28,5 кв.м; та - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 42,0 кв.м, житловою площею 31,6 кв.м. На адресу суду 02.11.2020 року надійшов відзив АТ «Укрсиббанк» (а.с.101-132, т.1), згідно з яким позов не визнали та просили відмовити в повному обсязі. Зазначили, що судова практика, на яку посилається позивач у своєму позові, а саме постанова ВП ВС від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12 не стосується предмету позову, а також не підтверджує припинення кредитних договорів, втрату ними чинності або неможливість передачі права вимоги за ними новому кредитору. Щодо договору між АКІБ «Укрсиббанк» (поточна назва АТ «Укрсиббанк») та АТ «Дельта Банк» від 08.12.2011 року про відступлення прав вимоги за договорами про надання споживчого кредиту №1114078000 та №1114038900, а також всіма договорами забезпечення за ними, у відповідності до яких права кредитора перейшли до АТ «Дельта Банк» пояснили, що вони були укладені у повній відповідності вимогам чинного на той час законодавства, зокрема відповідають положенням ст.ст.512, 514 ЦК України, які регулюють порядок заміни кредитора у зобов`язанні, зауважуючи що реалізація такого права не вимагала згоди боржника, як відповідно до закону (ч.1 ст. 516 ЦК України), так і відповідно до самого договору. Щодо інших посилань позивача зауважили, що ним фактично оспорюється договір купівлі-продажу від 08.12.2011 року в цілому, не зважаючи на те, що вказаним договором визначалась передача прав вимоги не лише відносно позивача, а ще стосовно декількох тисяч боржників. По суті посилань зазначили, що на оспорюваний правочин не розповсюджується Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг", на яке посилається позивач, як на підставу своїх вимог, оскільки воно регламентувало віднесення певної сукупності операцій з фінансовими активами до фінансової послуги факторингу, а оспорюваний позивачем договір не має ознак договору факторингу та не може регулюватись нормами глави 73 ЦК України, оскільки в ньому відсутні істотні ознаки договору факторингу, а саме: спеціальний суб`єктний склад та плата на надану фінансову послугу, ознаки професійної діяльності стосовно платного викупу боргових зобов`язань за суму, значно нижчу номіналу, тому до вказаного правочину має застосовуватись законодавство, що регулює уступку права вимоги. Щодо інших посилань позивача, зокрема на процесуальні рішення в межах виконання рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 09.06.2011 року по справі №1519/2-1141/11, зазначає, що вказані питання стосувалися виключно зміни кредитора у виконавчому провадженні, що в жодному разі не означає припинення дії кредитних договорів, а тим паче - іпотечних, а сама ухвала Малиновського районного суду м.Одеси від 10.09.2020 року на яку посилається позивач на сьогоднішній день оскаржена та не набрала законної сили. Окрім іншого, представник АТ «Укрсиббанк» звертає увагу, що позивач чесно зізнається, що кредитні кошти він не повернув кредитору, ані початковому, ані новому і повертати їх вочевидь не збирався, а навпаки з 2009 року почав звертатись із позовами про визнання кредитних договорів недійсними та ін. Протокольною ухвалою суду від 09.11.2020 року задоволено клопотання представника позивача, приєднано до матеріалів справи відзив АТ «Укрсиббанк» та надано час на відповідь на відзив, розгляд справи відкладено на 14.12.2020 року. На адресу суду 09.11.2020 року надійшов відзив ТОВ «Фінансова компанія «Вектор плюс» (а.с.151-159а, т.1), в якому просили у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Зазначили, що набули права кредитора за договором про надання споживчого кредиту №11114078000 від 14.02.2007 року та за договором про надання споживчого кредиту №11140389000 від 12.04.2007 року, згідно укладеного між ними та ПАТ «Дельта Банк» договору №1496/к від 07.06.2019 року разом із яким ПАТ «Дельта Банк» також відступило й право вимоги за забезпечувальними договорами, зокрема за іпотечним договором від 12.04.2007 року, предметом якого є двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 52,6 кв.м., житловою 28,5 кв.м. та двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 42,0 кв.м., житловою 31,6 кв.м.. Щодо договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року зазначили, що укладений між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» в частині відступлення права вимоги за кредитним кредитними зобов`язаннями [PERSON] , зазначили, що даний договір був спрямований на набуття цивільних прав та обов`язків, зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства, при укладанні зазначеного договору сторонами було дотримано усіх норм чинного законодавства щодо таких правочинів, те саме стосується й договору №1496/к від 07.06.2019 року укладеного між ними та ПАТ «Дельта Банк». Зазначили, що посилання позивача на недотримання під час укладання договору купівлі-продажу вимог норм чинного законодавства регулюючих відносини факторингу є безпідставними, оскільки договір купівлі-продажу за своєю природою є комбінованим договором в якому врегульовані відносини у сфері купівлі-продажу, відступлення прав вимоги, іпотеки, тощо, а договір факторингу у відповідності до ч.1 ст.1077 ЦК України передбачає передання однією стороною грошових коштів у розпорядження іншої сторони за плату з зобов`язанням відступу права грошової вимоги до третьої особи (боржника). За таких обставин зазначають, що договір купівлі-продажу не може бути віднесений до факторингу, а також надають правове обґрунтування неможливості прийняття доводів позивача, навіть у випадку, якщо б між сторонами дійсно укладався договір факторингу. Окрім іншого, звертають увагу, що позивач звернувся із позовом у 2020 році, а договір який оскаржується було укладено 08.12.2011 року, як на підставу пропуску позивачем строків позовної давності. Ухвалою суду, повний текст якої складено 16.11.2020 року, було частково задоволено заяву [PERSON] про витребування доказів. Витребувано з ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс»: - належним чином засвідчену копію договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 07.06.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., реєстр №1181; - належним чином засвідчену копію договору №1496/К з двома додатками під №1 про відступлення прав вимоги від 07.06.2019 року; - для огляду у судовому засіданні оригінали кредитних справ, а саме: договорів про надання споживчого кредиту №1111407800 від 14.02.2007 року та №11140389000 від 12.04.2007 року; Іпотечного договору від 14.02.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кіріченко І.Є., реєстровий №1476, та Іпотечного договору від12.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б., реєстровий №944. Представник позивача - адв. Вознюк М.П. 08.12.2020 року надав суду заперечення на відзив ТОВ «ФК «Вектор плюс» та заперечення на відзив АТ «Укрсиббанк», в яких просив позов [PERSON] - задовольнити (а.с.160-171б, а.с.172-209, т.1). На виконання ухвали суду від 16.11.2020р. представник ТОВ «Фінансової компанії «Вектор плюс» 14.12.2020р. надав суду належним чином засвідчені копії договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 07.06.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., реєстровий №1181 та договору №1496/К з двома додатками під №1 про відступлення прав вимоги від 07.06.2019 року (а.с.224-230, т.1). Також, 14.12.2020 року представник ТОВ «ФК «Вектор плюс» надав суду заяву про зустрічне забезпечення та попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат. Протокольною ухвалою суду від 14.12.2020 року задоволено клопотання представника ТОВ «ФК «Вектор плюс» та прийнято попередній розрахунок судових витрат. На виконання ухвали суду від 16.11.2020 року прийнято належним чином засвідчені копії документів. Також частково задоволено клопотання представника позивача, розгляд справи відкладено на 01.03.2021 року. Ухвалою суду від 14.12.2020 року клопотання представника ТОВ «ФК «Вектор плюс» Шепітка Г.І. про зустрічне забезпечення позову - задоволено частково. Застосовано зустрічне забезпечення позову та зобов`язано [PERSON] внести на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн. В іншій частині - відмовлено. 23.12.2020 року представник позивача надав суду заяву про відвід судді. Ухвалою суду від 28.12.2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача - [PERSON] про відвід головуючого судді. Зупинено провадження по цивільній справі протягом двох днів для вирішення питання відповідно до ст.40 ЦПК України. Ухвалою суду від 31.12.2020 року (суддя Свячена Ю.Б.) відмовлено у задоволенні заяви представника позивача - [PERSON] про відвід головуючій судді Домусчі Л.В. по цивільній справі за позовом [PERSON] до АТ «Укрсиббанк», ПАТ «Дельта банк», ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» про визнання договорів недійсними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди. 22.12.2020 року [PERSON] надав суду клопотання про скасування зустрічного забезпечення позову від 14.12.2020 року. 14.01.2021 року представник ТОВ «ФК «Вектор плюс» надав заяву про скасування заходів забезпечення. Ухвалою суду від 22.01.2021 року скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 13.10.2020 року, у вигляді накладеного арешту на наступні об`єкти нерухомого майна: - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,6 кв.м., житловою площею 28,5 кв.м; - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 42,0 кв.м., житловою площею 31,6 кв.м.. Скасовано заходи зустрічного забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.12.2020 року, у вигляді зобов`язання [PERSON] внести на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн. [PERSON] 26.02.2021 року надав суду клопотання, яким просив долучити до справи заяву про зміну позовних вимог та визнати відповідачем Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (а.с.76-93, т.2). Протокольною ухвалою суду від 01.03.2021 року задоволено клопотання позивача, залучено в якості співвідповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, прийнято позов в новій редакції. Розгляд справи відкладено на 12.04.2021 року, у зв`язку з залученням співвідповідача та надання часу для ознайомлення сторонам. 10.03.2021 року від АТ «Укрсиббанк» на адресу суду надійшов відзив на заяву про зміну позовних вимог [PERSON] (а.с.192-197а, т.2). 26.03.2021 року на адресу суду надійшло клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою суду від 31.03.2021 року клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів - задоволено частково. Витребувано з ТОВ «ФК «Вектор плюс» копії матеріалів отриманих від ПАТ «Дельта Банк» при укладенні договору купівлі-продажу про відступлення прав вимоги №1496/К від 07.06.2019 року та договору відступлення прав іпотеки від 06.07.2019 року без номера. В іншій частині клопотання про витребування доказів - відмовлено. 06.04.2021 року представник ТОВ «ФК «Вектор плюс» на виконання ухвали суду від 31.03.2021 року надав суду витребувані матеріали (а.с.119-191, т.2). У підготовче засідання призначене на 12.04.2021 року з`явився представник ТОВ «ФК «Вектор плюс» - Шепітко Г.І., зазначив, що ним на виконання ухвали суду від 31.03.2021 року надано витребувані документи, просив долучити їх до матеріалів справи, у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення для ознайомлення з документами просив відмовити, оскільки такі документи позивач отримав завчасно 06.04.2021 року, та це є затягуванням розгляду справи, з приводу обов`язкової явки представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зазначив, що це їх право. Також просив долучити до матеріалів справи копії постанов Одеського апеляційного суду від 30.03.2021 року та від 08.04.2021 року. Постановою Одеського апеляційного суду від 30.03.2021 року, апеляційну скаргу адвоката Пивоварова В.І. в інтересах ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» задоволено, ухвалу суду від 13.10.2020 року про забезпечення позову скасовано, у заяві [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,6 кв.м., житловою площею 28,5 кв.м; та квартиру [ADDRESS] , загальною площею 42,0 кв.м., житловою площею 31,6 кв.м. - відмовлено. Постановою Одеського апеляційного суду від 08.04.2021 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, ухвалу суду від 14 грудня 2020 року, про застосування заходів зустрічного забезпечення - залишено без змін. У підготовче засідання з`явилася представник ПАТ «Укрсиббанк» - Прокоф`єва Л.В., повністю підтримала позицію представника ТОВ «ФК «Вектор плюс». У підготовче засідання з`явився [PERSON] та його представник - [PERSON] , який заявив клопотання про відкладення для надання часу для ознайомлення з документами, наданими представником ТОВ «ФК «Вектор плюс», також просив визнати обов`язковою явку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Протокольною ухвалою суду від 12.04.2021 року відмовлено представнику позивача у задоволенні клопотання про визнання обов`язковою явки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у зв`язку з його безпідставністю; відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення для ознайомлення з документами, оскільки такі документи позивач отримав завчасно 06.04.2021 року; прийнято відзив, який отримано 22.03.2021 року та долучено до матеріалів справи копії постанов Одеського апеляційного суду від 30.03.2021 року та від 08.04.2021 року. Ухвалою суду від 12.04.2021 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду на 22.06.2021 року. 12.04.2021 року [PERSON] через канцелярію суду надав заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 13.04.2021 року заяву позивача про забезпечення позову по даній справі - повернуто заявнику. На адресу суду 31.05.2021 року надійшов відзив на позов від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, згідно якого просили у задоволенні позову [PERSON] - відмовити в повному обсязі (а.с.230-241, т.2). 18.06.2021 року представник [PERSON] - адвокат Вознюк М.П. надав суду клопотання, в якому просив зупинити провадження по справі №521/16076/20 до розгляду кримінальної справи згідно кримінального провадження від 17.05.2021 року внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42021102060000051 на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва по справі №757/16845/21-к від 08.04.2021 року. У судове засідання призначене на 22.06.2021 року з`явилися [PERSON] та представник - адвокат Вознюк М.П., клопотання про зупинення провадження підтримали, просили задовольнити. Представники: АТ «Укрсиббанк» - Прокоф`єва Л.В., ТОВ «ФК «Вектор Плюс» - Галайчук Г.С. та Шепітко Г.І. у судовому засіданні заперечували проти клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі, у задоволенні зазначеного клопотання просили відмовити, вважаючи, що це є затягуванням процесу. Ухвалою суду від 22.06.2021 року у задоволенні клопотання представника позивача адвоката Вознюка М.П. про зупинення провадження по цивільній справі - відмовлено. Через неявку 08.09.2021 року представників Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» та відсутність відомостей про їх сповіщення, розгляд справи відкладено на 11.11.2021 року. Постановою Одеського апеляційного суду від 05.10.2021 року, апеляційну скаргу адвоката Вознюка М.П. в інтересах [PERSON] залишено без задоволення, ухвалу суду від 22 січня 2021 року, про скасування заходів забезпечення позову - залишено без змін. У судове засідання 11.11.2021 року з`явився [PERSON] , який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити за обставин, викладених у позові та заявах по суті справи. Представники АТ «Укрсиббанк» - Прокоф`єва Л.В. та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» - Шепітко Г.І. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві. Представники Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у судове засідання не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Верховний Суд у постанові від 1жовтня 2020року у справі №361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. З урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, належного сповіщення сторін, а також відсутність доказів поважності причин неявки представника позивача, суд ухвалив розглядати справу за відсутності представника позивача та представників Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення учасників процесу в судових засіданнях, суд приходить до наступних висновків. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належали: квартира [ADDRESS] , загальною площею 52,6 кв.м., житловою площею 28,5 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12 квітня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б., зареєстрованого в реєстрі за №935; квартира [ADDRESS] , загальною площею 42,0 кв.м., житловою площею 31,6 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12 квітня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б., зареєстрованого в реєстрі за №940. 14 лютого 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» (в теперішній час АТ «Укрсиббанк») в особі відділення № 557 Другого Одеського управління Південного регіонального департаменту АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено договір №11114078000 про отримання споживчого кредиту на суму 98 517 (дев`яносто вісім тисяч п`ятсот сімнадцять) швейцарських франків. 12 квітня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» (в теперішній час АТ «Укрсиббанк») в особі відділення № 557 Другого Одеського управління Південного регіонального департаменту АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено договір №11140389000 про отримання споживчого кредиту на суму 148 500 швейцарських франків. У забезпечення виконання зобов`язань за договорами про надання споживчого кредиту від 14 лютого 2007 року №11114078000 та 12 квітня 2007 року №11140389000 між АКІБ «Укрсиббанк» (в теперішній час АТ «Укрсиббанк») в особі відділення № 557 Другого Одеського управління Південного регіонального департаменту АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір від 12 квітня 2007 року, посвідченийприватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б., зареєстрованого в реєстрі за №944. Предметом іпотеки є вищевказані квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] . 12 квітня 2007 року на вказані квартири було накладено заборони відчуження до припинення чи розірвання іпотечного договору (зареєстровано приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б.в реєстрі заборон за №86, 87). Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 09.06.2011 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі №1519/2-1141/11 позов ПАТ «Укрсиббанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості було задоволено частково, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання Кредитних договорів недійсними було відмовлено. 08 грудня 2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» (в теперішній час АТ «Укрсиббанк») та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитами, за умовами якого ПАТ «Укрсиббанк» (в теперішній час АТ «Укрсиббанк») погоджується продати (відступити) права вимоги за кредитами та передати їх ПАТ «Дельта Банк», а ПАТ «Укрсиббанк» погоджується придбати права вимоги за кредитами, прийняти їх та сплатити ціну купівлі. Відповідно до умов договору, під правом вимоги за кредитами сторони визначили всі права вимоги продавця (ПАТ «Укрсиббанк») в якості кредитодавця по відношенню до позичальників за відповідними кредитними договорами, а також прав вимоги продавця (ПАТ «Укрсиббанк») по відношенню до осіб, що надають забезпечення, за відповідними договорами забезпечення. Згідно додатку №1 до акту приймання-передачі від 19.12.2011 року, укладеного на виконання вищевказаного договору купівлі-продажу права вимоги за кредитами до ПАТ «Дельта Банк» перейшли права вимоги зокрема за договорами про надання споживчого кредиту від 14 лютого 2007 року №11114078000 та 12 квітня 2007 року №11140389000 між АКІБ «Укрсиббанк» (в теперішній час АТ «Укрсиббанк») та іпотечним договором від 12 квітня 2007 року. Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» набуло права кредитора та іпотекодержателя у відносинах з [PERSON] . 07 червня 2019 року, відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом №UA-EA-2019-04-05-000009-b від 16.05.2019 року, між ПАТ «Дельта Банк», в особі представника, який діяв на підставі довіреності, виданої Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадировим Владиславом Володимировичем, з однієї сторони, та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», з іншої сторони, укладено договір №1496/к про відступлення прав вимоги. Згідно акту приймання передачі оригіналів кредитних договорів, договорів застави (іпотеки), поруки, тощо, за кредитами, право вимоги за якими придбано згідно протоколу торгів №UA-EA-2019-04-05-000009-b від 16.05.2019 року, перелік документів, переданих Новому кредитору з боку Банку (Первісного кредитора), відповідно до Договору №1496/к про відступлення прав вимоги від 07.06.2019 року, містить зокрема права вимоги за договорами про надання споживчого кредиту від 14 лютого 2007 року №11114078000 та 12 квітня 2007 року №11140389000 між АКІБ «Укрсиббанк» (в теперішній час АТ «Укрсиббанк») та [PERSON] . 07 червня 2019 року, на виконання умов договору №1496/к про відступлення прав вимоги, між ПАТ «Дельта Банк», в особі представника, який діяв на підставі довіреності, виданої Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадировим Владиславом Володимировичем та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено також договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., зареєстровано в реєстрі за №1181, відповідно до Додатку №1 якого, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» прийняли права вимоги, зокрема за іпотечним договором посвідченим 12.04.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б., зареєстрованим в реєстрі за №944. Таким чином, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» набуло права кредитора та іпотекодержателя у відносинах з [PERSON] щодо спірних квартир. Задовольняючи свої вимоги, як іпотекодержатель, 31.08.2020 року, в порядку ст.37 ЗУ «Про Іпотеку», ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» здійснило реєстрацію права власності на квартири, які є предметом іпотеки за собою в рахунок виконання основного зобов`язання. Суд вбачає, що підставою звернення до суду з відповідним позовом стало те, що позивач вважає договір відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 08.12.2011 року, укладений між ПАТ «Укрсиббанк» (в теперішній час АТ «Укрсиббанк») у якості продавця, та АТ «Дельта Банк», у якості покупця, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., таким, що має у собі ознаки договору факторингу та у якості основної вимоги просить визнати його недійсним з підстав заборони на вчинення таких правочинів згідно Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг", а інші позовні вимоги, зокрема визнання недійсним договору №1496/К з двома додатками під №1 про відступлення прав вимоги від 07.06.2019 року укладеного між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»; договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 07.06.2019 року, укладеного між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» згідно позову заявлено як похідні, за наслідками недійсності договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 08.12.2011 року, а також усними посиланнями позивача, що такі договори укладено на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», яка не є фінансовою установою. ОЦІНКА СУДУ щодо предмету спору та правовідносин. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Відповідно до частин першої та третьої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України). Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 656 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року справа № 909/968/16, договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, не є договором факторингу, а є правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до ст. 203 ЦК України зумовлює його недійсність. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 звернуто увагу на те, що договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3)відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" умови (пункт 48 Постанови). Разом з тим, якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому. Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Таким чином, виходячи зі змісту оспорюваних в межах даної справи договорів про відступлення прав вимоги, сторони укладали змішані за своєю правовою природою договори, які містить елементи різних договорів (ч. 2 ст. 628 ЦК України), зокрема, ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (за умовами якого продавець продав, а покупець придбав право вимоги) і договору відступлення права вимоги (цесії) (за умовами якого первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору). Така позиція суду узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19. За таких обставин суд доходить висновків що оспорювані договори не можна кваліфікувати як договори факторингу. Крім того, у цих оспорюваних договорах під ціною відступлення мається на увазі відступлення права вимоги за грошовими зобов`язаннями до боржника, які існують на момент відступлення права вимоги за умовами кредитних договорів. Тобто за спірними договорами відступається сума заборгованості боржника перед кредитором, яка вже виникла та несплачена боржником станом на день підписання договору про відступлення права вимоги. Отже, як договір відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 08.12.2011 року, укладений між ПАТ «Укрсиббанк» у якості продавця, та АТ «Дельта Банк», у якості покупця так і договір №1496/К про відступлення прав вимоги від 07.06.2019 року укладений між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 07.06.2019 року, укладеного між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» за своїми ознаками є договорами, за якими первісний кредитор у зобов`язаннях за кредитним договором і договором іпотеки замінений на відповідача як нового кредитора. Позивачем не доведено наявність в оспорюваних договорах відступлення права вимоги ознак факторингу, оскільки не доведено наявності мети в наданні фактором (новим кредитором) й отриманні клієнтом фінансової послуги; оспорюваний договір не передбачає оплату клієнтом наданої фактором (новим кредитором) фінансової послуги; в договорі не зазначено, що саме є винагородою фактора (нового кредитора). Також у договорі не зазначено жодних умов про те, що новий кредитор має право на отримання дисконту/відсотків чи розраховувати на будь-яку іншу фінансову вигоду, на яку може розраховувати фактор по договорам факторингу. Стосовно посилань позивача, що укладені на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» договори є недійсними з підстав того, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не є фінансовою установою суд виходить із наступного. Як вбачається з матеріалів справи, оспорювані договори були укладені відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом №UA-EA-2019-04-05-000009-b від 16.05.2019 року, між ПАТ «Дельта Банк», в особі представника, який діяв на підставі довіреності, виданої Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк». У вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду викладено правовий висновок про те, що "відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації". Так само в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №346/1305/19 (провадження № 14-181цс20) зроблено висновок про те, що «продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи». Також Великою палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 констатовано, що суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Крім того, положення нормативно-правових актів, які врегулювали процедуру ліквідації банку, допускають продаж на конкурсних засадах майна банку, що перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення виконання зобов`язання будь-яким суб`єктам правовідносин, зокрема і без статусу банку або іншої фінансової установи (постанова Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19). Суд критично оцінює й доводи позивача, що кредитні договори та договір іпотеки втратили силу після ухваленні рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 09.06.2011 року по справі №1519/2-1141/11, а також посилання на спірні питання щодо поновлення строків пред`явлення виконавчого листа за вищевказаним рішенням, оскільки вирішуючи даний спір, судом не досліджуються ані питання строків виконання зобов`язань, ані обґрунтованості розрахунків, оскільки оспорювані позивачем договори стосуються виключно зміни кредитора за договорами відступлення прав вимоги. Отже, аналізуючи встановлені по справі обставини та наведені норми чинного законодавства, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, оскільки відсутні правові підстави визнавати недійсними як договір відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 08.12.2011 року, укладений між ПАТ «Укрсиббанк» у якості продавця, та АТ «Дельта Банк», у якості покупця, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. так і договір №1496/К з двома додатками під №1 про відступлення прав вимоги від 07.06.2019 року укладений між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»; договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 07.06.2019 року, укладений між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Стосовно вимог позивача щодо повернення [PERSON] квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , не чинити перешкоди у користуванні квартирами та стягнення з ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 50 000 грн, то вони задоволенню не підлягають, як похідні від основних. Крім того, судом встановлено, що задовольняючи свої вимоги, як іпотекодержатель, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» діяли в порядку та у відповідності до ст.37 Закону України «Про Іпотеку». Так, відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Як вбачається із матеріалів справи, а саме пп.3 п.4.2 іпотечного договору від 17.02.2007 року сторони передбачили, що звернення стягнення може бути здійснено на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, про що відповідно до п. 5.3. Договору іпотекодержатель надсилає повідомлення. Таким чином ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» у передбачений законом порядок набуло право власності на спірні квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] . Окрім цього, суд погоджується із посиланнями представника ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та зазначає, що позивач дійсно звернувся із позовом у вересні 2020 році, а оспорюваний договір було укладено 08.12.2011 року, а також звертає увагу на ту обставину, що із заявами про поновлення строку позовної давності позивач не звертався, будь-яких пояснень з приводу пропуску та (або) не пропуску строку позовної давності, не надавав. Разом із тим, відповідно до роз`яснень, викладених в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову за недоведеністю позивачем тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, підстав для застосування строків позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строку позовної давності, суд не вбачає. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки усі інші позовні вимоги, позивач заявляв як похідні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed