Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

\~ \~ \~ \~15.04.2019 до суду надійшла вищевказана позовна заява, в якій позивач, вказуючи, що був найманим працівником відповідача під час відбуття покарання в виді позбавлення волі просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в зв`язку з затримкою видачі трудової книжки. \~ \~ \~ \~Зокрема, позивач вказує, що з 12.08.2015 по 29.08.2017 відбував покарання у державній установі «Шосткинська виправна колонія (№66)». З березня 2017 року по 29.08.2017 позивача було працевлаштовано у державній установі «Шосткинська виправна колонія (№66)». Вказує, що факт перебування у трудових відносинах з відповідачем має підтвердити сам відповідач, а також це підтверджується довідкою з реєстру застрахованих осіб за формою ОК-5 та договором добровільного страхування від нещасних випадків від 06.04.2017. Позивач зазначає, що працював по день фактичного звільнення з Шосткинської виправної колонії. Роботодавцем було порушено обов`язок щодо вручення трудової книжки у день звільнення. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 17.04.2019 відкрито провадження та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. \~ \~ \~ \~10.05.2019 надійшов відзив на позов в якому відповідач заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, вказуючи, що позивач відбував покарання в ШВК № 66 та не був працівником відповідача. Відповідач, вказує, що позивач в період відбування покарання був на підставі ст. 118 КВК України залучений до суспільно-корисної праці та відповідно до ст. 122 КВК України підлягав загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Також вказує, що Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників не передбачено ведення трудових книжок на засуджених осіб. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом на підставі довідки про звільнення /а.с. 7/ встановлено, що позивач в період з 12.08.2015 по 29.08.2017 відбував покарання в виді позбавлення волі в Дежавній установі "Шосткинська виправна колонія" (№ 66). 06.04.2017 між [PERSON] та ТДВ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ДОВІРА - ПОЛІС" було укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків. Відповідач визнає, що [PERSON] під час відбування покарання залучався до суспільно-корисної праці. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Кримінально-виконавчого кодексу України (КВК України) виправні колонії виконують покарання у виді позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі. Відповідно до частини 2 ст. 13 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням ряду особливостей, зокрема, підпункт 6 - трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства. Відповідно до ст. 8 КВК України засуджені мають право на оплачувану працю згідно із законодавством про працю. Законодавство про працю поширюється на засуджених у частині, що стосується умов праці. Частиною 1 ст. 120 КВК України передбачено, що праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 2 КЗпП України закріплені основні трудові права працівників. Зокрема, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Системний аналіз вищевказаних норм дозволяє суду зробити висновок про те, що норми КЗпП України, зокрема, щодо підстав припинення трудових відносин та норми ст. 47 КЗпП України (в частині ведення та видачі трудових книжок) та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників на осіб, які залучаються до суспільно-корисної праці під час відбування покарання в виді позбавлення волі, не поширюються. Та оставина, що позивач підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, що вбачається з наданої ним довідки /а.с. 6/ не суперечить висновку, який зробив суд, адже, в силу прямої вказівки Закону (ст. 8 КВК України) законодавство про працю поширюється на засуджених у частині, що стосується умов праці. Встановлення вищевказаних обставин свідчить про необгрунтованість позовних вимог, що має наслідком відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed