Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

Предстаник позивача 07.02.2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, примусове виселення. Підставою звернення до суду з позовом вважає те, що [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 28 липня 2004 року державним нотаріусом Монастирищенської державної нотаріальної контори, є власником житлового будинку під [ADDRESS]. У встановленому законом порядку право власності на належний позивачу будинок він зареєстрував в Монастирищенському виробничому підрозділі Черкаського обласного об'єднаного БТІ, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.08.2004 року. За адресою, належного позивачу, домоволодіння на реєстраційному обліку перебувають, окрім нього, ще й відповідач, його колишня дружина [PERSON], [INFO] Шлюб розірвано рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області 13.01.2014 року. Житловий будинок під [ADDRESS], не є спільною власністю подружжя, адже був придбаний позивачем до укладення шлюбу. Шлюб з відповідачем вони уклали 10.10.2005 року. Після розлучення відповідач залишилась проживати у будинку позивача та мала достатньо часу для того, щоб переїхати до іншого житла, але вона цього не зробила. На момент подачі позову у [PERSON] зародились нові відносини та він планує створити нову сім'ю, але проживати з новою дружиною в своєму будинку він не може, адже добровільно відповідач залишити будинок не бажає. [PERSON] фактично, маючи у власності житловий будинок, вимушений орендувати житло, адже відповідач чинить перешкоди у користуванні майном позивача. Таким чином, вважає, що [PERSON] має законне право звернутись до суду з позовом про втрату відповідачем права користування жилим приміщенням та примусове її виселення. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до наведеної норми Конституції України вважає, що суд в праві захистити порушене відповідачкою право власності. Відповідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення. Відповідно до наведених норм матеріального права, ЦК України, також передбачає захист порушеного права позивача у судовому порядку і визначає шлях поновлення цього права. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З 12.08.2004 року позивач є законним власником вказаного домоволодіння. Його право власності на вказане майно підтверджується правовстановлюючими документами. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивач набув права власності на зазначене домоволодіння на підставі правочину, який посвідчено нотаріально. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до зазначених норм [PERSON] належить право володіння, користування та розпорядження домоволодінням під [ADDRESS]. Але, на сьогоднішній день, це право обмежене відповідачем [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У зв'язку з тим що, [PERSON] є одноособовим власником будинку під [ADDRESS], він має всі, передбачені законом, права вимагати усунення будь-яких порушень права власності. Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме : подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи), які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до ст.109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Так як, відповідач в добровільному порядку відмовляється виселитись з житлового будинку належного на праві приватної власності позивачу, та в випадку, якщо суд визнає її такою, що втратила право користування вищезазначеним домоволодінням, є всі підстави для її виселення в судовому порядку. Таким чином, позивач має право вимагати усунення перешкод в користуванні своєю власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням відповідача [PERSON] та примусове її виселенн. Просить позбавити права користування будинком під [ADDRESS] [PERSON] та виселити [PERSON] з житлового будинку під [ADDRESS]. 22.03.2018 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив, відповідно до якого 07.02.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до неї, [PERSON], про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, примусове виселення. Позивач свої вимоги обгрунтовує тим, що має у власності будинок по [ADDRESS], в якому вона залишилася проживати після розірвання з позивачем шлюбу, тобто після 13.01.2014 року. Доказом своїх вимог позивач надав суду копію будинкової книги, в якій зазначено, що в будинку [ADDRESS] зареєстровані виключно вона і позивач. Вважає позовні вимоги з даного приводу необгрунтованими, оскільки, позивачем зазначені не всі обставини справи та приховані обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення питання по суті. Так, позивачем зазначено, що він, маючи у власності будинок, вимушений орендувати житло, оскільки, вона перешкоджає йому в користуванні даним будинком. Вказана інформація не відповідає дійсності, так як позивачем не зазначено в який саме спосіб вона вчиняє таку перешкоду. Позивач ніколи до неї не звертався про усунення конкретних перешкод, які він вбачає, і які вона вчиняє. Крім того, позивач фактично не проживає за вказаною адресою, оскільки зазначив адресу проживання по [ADDRESS], а ще раніше перебував тривалий час у розшуку. Тому, посилання позивача на обставини, що вона перешкоджає йому в користуванні його житлом, за умови, що він в ньому сам не проживає, є надуманими та безпідставними. Не відповідають дійсності й ті обставини, що вона втратила право користування жилим приміщенням та підлягає примусовому виселенню. На даний час вона проживає у вказаному будинку разом з малолітньою донькою, [PERSON], [INFO], про що свідчить відповідна відмітка в будинковій книзі на вказаний будинок. Вона є інвалідом 3-ї групи з дитинства, іншого житла в неї не має, що також підтверджується відповідними доказами, які вона додає. Винаймати будь-яке житло не має можливості, так як на її утриманні, окрім доньки [PERSON], перебуває син-[PERSON], [INFO]. У даному будинку вона проживає безперервно. Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Відповідно до ч.3 ст.64 ЖК України, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати у займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім 'ї. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Оскільки, вона після розлучення з відповідачем, з даного будинку нікуди не від'їжджала та не залишала вказане місце проживання, законних підстав визнавати її особою, яка втратила право користування житлом, у позивача немає. Всі комунальні платежі (постачання електроенергії, газу та користування телефоном) оплачує виключно вона, що вказує на дотримання нею обов'язків під час проживання в даному будинку. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Виселення її з даного будинку прямо вплине на права малолітньої доньки [PERSON], адже вона не зможе залишитися проживати в будинку разом з відповідачем через відсутність належного утримання та виховання дитини зі сторони відповідача. З відповідача стягуються аліменти, які він сплачує не в повному обсязі, що свідчить про перебування доньки на її утриманні. Крім того, відповідач жодним чином не зазначив у своїй позовній заяві про те, де фактично буде проживати їхня донька, після її виселення, чим права дитини залишено поза увагою. У даному випадку, невизначеність самим позивачем, щодо того, з ким і на яких умовах залишиться проживати їхня донька, вказує на порушення прав дитини, що є не припустимим. Також вважає, що у позивача відсутні законні підстави в судовому порядку виселяти її з його будинку. Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Позивачем не надано доказів, що вона систематично руйнує чи псує жиле приміщення, чи використовує його не за призначенням, чи будь-яким іншим чином створює умови, які є неможливими для проживання в будинку інших осіб, зокрема самого позивача. Відсутність таких доказів вказує на безпідставність позовних вимог. На підставі викладеного, вважає позовні вимоги [PERSON] та його представника не обгрунтованими, безпідставними і такими, які не відповідають вимогам діючого законодавства, а тому в цілому позов до задоволення не підлягає. Просить в задоволені позовних вимог [PERSON] та його представника відмовити повністю. У судовому засіданні позивач позовні вимоги та пояснення, дані його представником, підтримав, які відповідають обставиним, зазначеним у позовній заяві. Додатково пояснив, що він одного разу прийшов до будинку, зайшов у веранду, але відповідач не дозволила зайти йому у будинок. Більше він туди не заходив, чи змінені замки в будинку, йому невідомо. Проживає на даний час у батьків. З новою сім"єю не може заселитися у свою власність. Заселення відповідача відбулось за його згодою, як дружини, він особисто реєстрував відповідача у житловому будинку. Відповідач проживає безперервно у його будинку, приблизно з часу одруження. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, просить його задоволити та дав пояснення аналогічні обставинам, зазначеним у позовній заяві. Просить позов задоволити. Вважає, що положення ст.64 ЖК УРСР застосовуються лише до договорів найму, чого у даному випадку немає. У судовому засіданні відповідач позов не визнала, просить відмовити у його задоволенні, так як будинок є їх спільною сумісною власністю подружжя. Будинок вони купляли на спільні кошти. З позовом про поділ майна подружжя з часу розірвання шлюбу до суду не зверталась. Визнає, що не пускає позивача до будинку, так як він травмує їх спільну дитину. Підтримує пояснення свого представника. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, просить відмовити у його задоволенні та дав пояснення аналогічні обставинам, зазначеним у відзиві на позов. Заслухавши виступи сторін та їх представників, пояснення, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного: - відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; - пояснення сторін та їх представників, не допитаних в якості свідків, не є доказами, у відповідності до ст. 76 ЦПК України; - тому суд, при вирішенні спору, виходить із письмових доказів, наданих сторонами та досліджених судом ; -згідно договору купівлі-продажу будинку серії ВВК №474153 від 28.07.2004 року позивач є власником будинку [ADDRESS] (а.с.10-11); -відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном; - згідно ч.3 ст.64 ЖК УРСР якщо особи перестали бути членами сім"ї наймача, але продовжують проживачти в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов"язки як наймач і члени його сім"ї, тобто припинення членства у сім"ї не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням; - ЖК УРСР передбачає підставу визнання особи такої, що втратила право на користування жилим приміщенням, у випадку її відсутності без поважних причин у житлі понад 6 місяців; - ЦК України передбачає підставу визнання особи такої, що втратила право на користування жилим приміщенням, у випадку її відсутності без поважних причин у житлі понад 1 рік; - позивачем суду доказів, що відповідач без поважних причин не проживала у жилому приміщенні у строки - 6 місяців чи 1 рік, не надано; -статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що розірвання шлюбу з власником житлового будинку не позбавляє права наймача, у даному випадку відповідача, проживання у житловому будинку позивача; -згідно ст.157 ЖК Української РСР у членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення; -оскільки, відповідач [PERSON] на момент її реєстрації у будинку перебувала у зареєстрованому шлюбі із позивачем [PERSON], тобто, була членом сім'ї власника (співвласника) квартири, факт розірвання шлюбу між сторонами не позбавляє її права користування спірним приміщенням; -відповідно до ч.1 ст.116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливе для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення; -тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача; -позивачем доказів того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, суду не надано; -згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (з останніми змінами від 25.05.1998 року) "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на те всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду; -крім цього, згідно ч.3 ст.116 ЖК УРСР особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення»; - суд вважає, що згода позивача на вселення відповідача була надана, оскільки власником будинку є саме він, відповідач зареєстрована у домоволодінні після реєстрації шлюбу з позивачем, позивачем суду доказів самовільного вселення відповідача у приміщення та доказів оспорювання ним її права на проживання після її вселення не надано; - Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», зазначив, що, будучи зареєстрованими у спірній квартирі, заявники у цій справі уклали договір найму. ЄСПЛ вважає встановленим, що визнання договору найму недійсним і подальше виселення становить втручання у їхні права, що гарантуються статтею 8 Конвенції". Тому суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст.64 ЖК УРСР; -згідно п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення); - суду доказів, передбачених ст.76 ЦПК України, наявності підстав, для примусового виселення відповідача, передбачених ст.ст. 116,157 ЖК УРСР, як і для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщеннм відповідно ст.ст.71-72 ЖК УРСР та ст.405 ЦК України, а також доказів, передбачених ст.76 ЦПК України, порушення прав позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, не надано та судом у судовому засіданні не встановлено, а тому суд вважає, що позов не підлягає до задоволення в повному обсязі; - суд вважає за необхідне роз"яснити позивачу його право звернення до суду з позовом про його вселення, у випадку наявності перешкод для проживання зі сторони будь-якого із осіб; -відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати покладають на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог за умови подання попереднього розрахунку судових витрат. Відповідачем розрахунок не подано, позов не задоволено, тому суд вважає за необхідне судові витрати покласти на сторони, які їх сплатили. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed