Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-31 00:00:00

Представник Банку звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, який обгрунтував наступним чином. Відповідно до укладеного договору № б/н від 12.02.2008 року між Закритим Акціонерним Товариством Комерційний Банк "ПриватБанк" (правонаступником прав та обов'язків якого є Публічне Акціонерне Товариство Комерційний Банк "ПриватБанк") та [PERSON], останній 12.02.2008 року отримав кредит у розмірі 5 000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір. Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Однак відповідач в порушення Умов надання банківських послуг, не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, а тому станом на 28.02.2014 року має заборгованість - 12 882.38 грн., яка складається з наступного: 3609.15 грн. - заборгованість за кредитом; 6421.69 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2000.00 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 250.00 грн. - штраф (фіксована частина); 601.54 грн. - штраф (процентна складова). Вказану заборгованість відповідач добровільно не погашає, тому Банк просив суд у примусовому порядку присудити із відповідача вищевказану заборгованість за кредитним договором приєднання. В судове засідання представник позивача не з'явився, в адресованій суду заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив суд розгляд справи проводити у його відсутності, у разі неявки відповідача надав згоду на заочний розгляд справи. В судове засідання відповідач та його представник не з'явились. В запереченні, яке представник відповідача надав суду, позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу. Свою позицію з вирішення даного спору представник відповідача висловив у письмовому запереченні, яке додане до матеріалів цивільної справи, яке аргументував з огляду на таке. Вимоги позовної заяви вважають незаконними та необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Позивач стверджує те, що ним пред'явлено вимоги про стягнення заборгованості по укладеному з відповідачем договору б/н від 12.02.2008 року, який вважає дійсним, оскільки відповідач не проінформував позивача про припинення його дії, тому в порядку п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг після спливу 12 місяців строку його дії договір був автоматично пролонгований на такий же термін. Викладені обставини не відповідають дійсності та спростовуються наступним. Так, 12.02.2008 року відповідачем було підписано з позивачем вищевказаний договір, на підставі якого отримано банківську картку СЮ1ЛЗ № [NUMBER]. 17.02.2009 року у відповідача було викрадено вищевказану банківську картку разом з іншими документами, про що свідчить довідка Староміського РВ УМВС України у Вінницькій області № 2239 від 02.03.2009 року, тому відповідач звернувся до позивача з проханням заблокувати його картковий рахунок та повідомленням про бажання розірвати вищевказаний договір. У зв'язку з тривалим ігноруванням вимог відповідача щодо закриття рахунку і ненадання інформації про стан заборгованості 30.03.2010 року позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій повідомив про неможливість користування карткою у зв'язку з її викраденням, просив припинити дію договору, повідомити суму заборгованості і розрахунковий рахунок для її сплати в безготівковій формі. У відповіді на дану заяву від 01.04.2010 року відповідач відмовив у її задоволенні, при цьому в подальшому позивачу вдалось у співробітників банку отримати усну інформацію про суму наявної заборгованості. Зрештою, 05.05.2010 року відповідач перерахував позивачу платіжним дорученням № 10 - 960 грн. і 06.05.2010 року платіжним дорученням №11 - 4000 грн. в рахунок погашення основного боргу (суми кредитного ліміту) по кредитній картці № [NUMBER], виданої 07.04.2008 року [PERSON]. 22.06.2010 року відповідач звернувся до позивача із заявою, в якій повідомив, що 17.02.2009 року було викрадено його картку, про що належним чином повідомив банк з проханням заблокувати рахунок, що було зроблено і з цього часу він карткою не користується, заборгованість перед банком погашена, у зв'язку з чим відповідач просив припинити дію GOLD картки та рахунку по основній картці № [NUMBER]. У відповіді на дану заяву від 19.07.2010 року позивач повідомив відповідача, що зможе закрити картковий рахунок лише після повернення ним картки, для чого запропонував звернутись особисто до банку, де письмово підтвердити намір закрити Картрахунок. Відповідач після цього особисто звернувся до співробітників банку, однак останні зажадали від нього повернення картки з метою закриття карткового рахунку, що відповідач не зміг зробити і зв'язку з її втратою. Після цього, на протязі майже чотирьох років позивач не пред'являв відповідачу жодних претензій і в 2014 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Позивач хибно стверджує, що договір від 12.02.2008 року є чинним, оскільки відповідач повідомив його письмово про небажання продовжувати строк його дії, а відтак в силу Закону договір є припинений у зв'язку з відсутністю його пролонгування. Як наслідок всі нарахування, які позивач проводив позивачу після припинення договору є безпідставними, так як не ґрунтуються на чинному договорі. Більш того, неправомірними є нарахування додаткових платежів за користування коштами за картковим рахунком, який є заблокованим. Зрештою, позивач щодо кожного платежу по існуючій на його погляд заборгованості мав право звернутись до суду з межах відведених законом строків позовної давності, однак таким правом своєчасно не скористався, що має наслідком подання позовної заяви зі спливом загального трирічного строку позовної давності щодо поточної заборгованості за кредитом, відсотків, а також з пропуском спеціального річного строку позовної давності щодо пені, тому в порядку ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, відповідач просив про застосування строків позовної давності як самостійної підстави відмови у позові, зазначивши, що кредитний договір від 12.02.2008 року було припинено 14.02.2011 року, у зв'язку з тим, що у 2010 році відповідач направляв позивачу повідомлення про небажання його пролонгування на новий строк, а відтак 14.02.2014 року сплив граничний строк позовної давності для пред'явлення позовних вимог за цим кредитним договором. Звернення відповідача з позовом до позивача призвело до укладеного відповідачем із адвокатом Договору про надання правової допомоги і сплати витрат на правову допомогу в розмірі 974,40 грн., що підтверджено документально, у зв'язку із чим відповідач просив суд стягнути з позивача на користь відповідача у разі відмови в задоволенні позову понесені витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 974,40 грн. Ураховуючи те, що сторони скористались наданими їм ч.2 ст.158 ЦПК України, правами заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому здійснює його на підставі зібраних у справі доказів у даному судовому засіданні. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи, давши оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності дійшов до висновку про таке. 12.02.2008 року відповідно до поданої [PERSON] Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом [PERSON] у заяві. Відповідно до умов такого договору, підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 3.3. Умов та Правил надання банківських послуг. Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк є правонаступником Закритого Акціонерного Товариства Комерційний Банк "ПриватБанк", про що зазначено у п.1.1. Статуту ПАТ КБ "ПриватБанк" та 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін (номер запису в ЄДРПОУ 12241050038006727). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до укладеного договору № б/н від 12.02.2008 року, Банк встановив кредитний ліміт за Договором із [PERSON] в розмірі 5 000 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Обставини щодо укладення публічного договору приєднання, розміру кредитного ліміту, розміру щодо сплати відсотків за користування кредитом, передачі позивачем відповідачеві грошових коштів та отримання відповідачем у розмірі обумовленому договором не заперечувалось сторонами, а тому у відповідності до приписів ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають. За правилами ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Із здобутих у справі доказів судом встановлено, що 05.05.10 року відповідно до Платіжного доручення №10 та 06.05.2010 року відповідно до Платіжного доручення №11, [PERSON] в рахунок погашення основного боргу (суми кредитного ліміту) по кредитній картці [NUMBER] виданої 07.04.2008 року вніс грошові кошти до Банку у розмірі відповідно 960 гривень та 4 000 гривень. Обставини щодо внесення відповідачем платежів у вищевказаних розмірах у рахунок погашення кредитної заборгованості доведено також Випискою із особового рахунку відповідача, яка надана позивачем (а.с.103). Також судом встановлено, що із вказаної дати відповідачем жодних проплат не здійснювалось. На пропозицію відповідача від 22.06.2010 року про припинення дії договору, у зв'язку із втратою картки та погашенням повністю боргу. На пропозицію відповідача, позивач не пристав, обґрунтувавши незгоду тим, що відповідно до п.9.5. Умов відповідний Картрахунок може бути закритий на підставі Заяви Держателя, або Банк має право закрити Картрахунок письмово повідомивши Держателя. При цьому Держатель повинен, не пізніше 30 днів від дня повідомлення повернути Карту в Банк, після чого обслуговування Карти припиняється. Держатель повинен погасити всі види заборгованостей перед Банком, у т.ч. ті, що виникли протягом 30 днів з моменту повернення Карти. Банк закриває Картрахунок у строк не раніше ніж 30 днів від дня припинення обслуговування Карти. Судом з'ясовано, що сторони спору встановили відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Однак, зобов'язання припиняється не будь-яким виконанням, а лише виконанням, проведеним належним чином. Основні критерії належності виконання містяться у ст. 526 ЦКУ, відповідно до якої належно виконаним буде вважатися зобов'язання, яке виконано відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З аналізу даної норми слідує, що неналежно проведене виконання не припиняє зобов'язання, а лише тягне за собою покладення на боржника нових обов'язків, які становлять міри цивільно-правової відповідальності (відшкодування збитків, стягнення неустойки тощо). Суд дійшов до висновку, що сторони не дійшли згоди щодо припинення зобов'язання, а внесений відповідачем платіж не погасив повністю заборгованість, на що вказує Виписка по його рахунку (а.с.103). Крім того, твердження відповідача про втрату GOLD картки також не доведені певними засобами доказування, оскільки згідно Довідки Староміського районного відділу міліції, банківська картка GOLD не значилась серед вилучених документів та знайдених речей, що зберігались у відділку. У той же час сторонами вказаного договору було узгоджено строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням чергових платежів кожного місяця до 25 числа слідуючого за звітним. Отже, сторони встановили як строки виконання боржником повністю договору кредиту, який пролонговано, так і окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Здобуті у справі доказів вказують на те, що останній платіж відповідачем було внесено 06.05.2010 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся до суду 26.03.2014 року, тобто по збігу більш як трьох років. Представник відповідача надав суду заяву про застосування до позовних вимог Банку наслідків спливу позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що до кредиту застосовуються загальна позовна давність тривалістю у три роки. Згідно з умовами кредитного договору, що укладений між сторонами спору, позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені Договором та Правилами, які є його невід'ємною частиною. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного 25 числа місяця, в рахунок якого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Отже, аналізуючи умови договору укладеного між сторонами спору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, тобто в даному випадку з 25.05.2010 року. Таку ж правову позицію було висловлено у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі за №6-116цс13, про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка в силу правил ст.360-7 ЦПК України є обов'язкова для всіх судів України. Аналогічні висновки містяться у постановах Вищого господарського суду України від 12 грудня 2012 року та від 7 березня 2013 року. Отже, сплив строку позовної давності є очевидним. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Представник позивача у позовній заяві не вказує на поважність причин пропуску строку позовної давності. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Враховуючи обставини викладені вище, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, у зв'язку зі спливом строку позовної давності, оскільки про її застосування заявив представник відповідача, а підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності представником позивача не наведено. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується правилами ст.88 ЦПК України, а тому судові витрати у вигляді судового збору відносить на рахунок позивача. Вирішуючи питання судових витрат у вигляді понесених відповідачем витрат на правову допомогу, суд виходить із наступного. 11.07.2014 року між відповідачем та адвокатом [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги та сплачено витрати на правову допомогу в розмірі 974,40 грн., в підтвердження чого надано квитанцію до прибуткового касового ордеру від 31.07.2014 року (додаток № 9) та розрахунок часу витраченого на надання правової допомоги від 31.07.2014 року (додаток № 10). З наданого розрахунку вбачається те, що витрати на правову допомогу обраховані згідно вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» і складаються з гонорару сплаченого за вчинення окремих процесуальних дій, а саме підготовки заяв, клопотань, заперечень на позовну заяву тощо, на які витрачено 2 години, що обраховано згідно п. 3.1 договору в розмірі 974.40 грн. наступним чином: 1218 грн. * 0,4 * 2, а тому у разі відмови в задоволенні позову, такі витрати підлягають до стягнення із позивача на користь відповідача.

Outcome: approved