Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

Позивач в судове засідання не з?явився, повідомлений про дату, час і місце судового засідання, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. У позовній заяві вказав, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 травня 2008 року підтверджене право власності відповідача на 2/5 частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою [ADDRESS] В наступний час [ADDRESS] змінена на [ADDRESS] . Також вказав, що саме вказана частина є предметом договору, укладеного між ним та відповідачем за розпискою від 15 червня 2018 року, у виконання якого від передав відповідачеві обумовлену сторонами вартість будинку в розмірі 200000 грн. Обов?язок про нотаріальне укладення договору, що передбачено розпискою на протязі 30 календарних днів відповідач не виконав, у зв?язку із чим просить визнати вказаний договір дійсним та визнати право власності [PERSON] на 2/5 частки незавершеного будівництвом житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями у стані 95 відсотків готовності за адресою [ADDRESS] . Відповідач в судове засідання не з?явився, повідомлений про дату, час і місце судового засідання, надав заяву про безумовне визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності. Вислухавши пояснення, суд вважає заявлені позовні вимоги обгрунтованими. У відповідності до вимог ст. 13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих у порядку, передбаченому ст. 81-89 ЦПК України. Долученим до матеріалів справи рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 травня 2008 року підтверджене право власності відповідача на 2/5 частки житлового будинку з незакінченим будівництвом, готовністю 95 відсотків, розташованого за адресою [ADDRESS] . В наступний час за розпорядженням Ізмаїльського міського голови №57р від 19 лютого 2016 року [ADDRESS] змінена на [ADDRESS]. Разом із тим, саме вказана частина є предметом договору, укладеного між сторонами за розпискою від 15 червня 2018 року, у виконання якого від передав відповідачеві обумовлену сторонами вартість будинку в розмірі 200000 грн. Обов?язок про нотаріальне укладення договору, що передбачено розпискою на протязі 30 календарних днів відповідач не виконав. Вимогами ст. 319 ч.2 ЦК України передбачено право власника вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За правилами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.. Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. За правилами ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі- продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Частиною 1 ст. 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Законом України за N9 1878 від 11 лютого 2010 року "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та інших законодавчих актів України" внесено зміни до Цивільного кодексу України, зокрема, в частинах 2, 3 статті 182 Цивільного кодексу України виключено вимогу про державну реєстрацію правочинів щодо нерухомості, виключено в частині 1 статті 657 Цивільного кодексу України вимогу щодо державної реєстрації правочинів, а частина 3 статті 640 Цивільного кодексу України викладено в такій редакції, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня його посвідчення. Вказаний закон набрав чинності з моменту його опублікування, але деякі його положення запроваджені з 01 січня 2012 року, а Законом № 4152 від 09 грудня 2011 року внесені зміни до Закону "Про внесення змін до Законів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та інших законодавчих актів України" щодо набуття чинності окремих його положень. Відповідно до статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. До 01 січня 2013 року для договорів купівлі-продажу нерухомого майна вимога щодо їх державної реєстрації була встановлена статтею 657 ЦК України. В редакції ст. 657 ЦК України, чинній станом на дату укладення спірного договору купівлі-продажу, така вимога була законом скасована, а чинність договору купівлі-продажу з його державною реєстрацією не пов`язується. Отже, з 01 січня 2013 року державна реєстрація не є елементом форми договору купівлі-продажу нерухомого майна. Роз?ясненнями у листі Верховного Суду України від 01 липня 2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» за загальним правилом право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 334 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (ч. З ст. 334 ЦК України). Нотаріальне посвідчення правочинів, що вчиняються у письмовій формі, є обов`язковим лише у випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 209 ЦК України). Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції Закону від 11 лютого 2010 р. N 1878-VІ "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та інших законодавчих актів України" (далі - Закон № 1878-VІ) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до закону. Державна ж реєстрація правочинів щодо нерухомості з 1 січня 2013 року зазначеним законом скасована. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ст. 220 ЦК України). У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до вимог ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ст. 19 цього ж Закону державна реєстрація прав проводиться в тому числі на підставі договорів та рішень судів, що набрали законної сили. Отже, відповідно до наведених вище законодавчих норм перехід права власності може відбуватися на підставі рішень судів. В подальшому такий перехід права власності підлягає державній реєстрації як факт офіційного визнання державою. Таким чином, між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість щодо усіх істотних умов Договору від 15 червня 2018 року, продавець передав покупцю, а останній прийняв нерухоме майно (Об`єкти нерухомості), які є предметом цього договору, тобто відбулося повне виконання умов договору з боку позивача, але відповідач ухилився від його нотаріального посвідчення, що дає підстави для визнання обумовленого договору дійсним в судовому порядку з вищенаведених підстав. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Враховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно- правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, держави, які ратифікували вказану Конвенцію, взяли на себе зобов`язання виконувати остаточні рішення Європейського суду з прав людини в будь-яких справах, у яких вони є сторонами. Наявність вказаного майна, що є предметом договору, підтверджено даними долученого до матеріалів справи технічного паспорта Ізмаїльського бюро технічної інвентаризації. Вказані обставини є такими, що зумовлюють задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141-142 ЦПК України розподіляються судові витрати.

Outcome: approved