Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить виселити відповідачів з квартири [ADDRESS] та стягнути судові витрати. В судовому засіданні представник позивача Колодій Ю.А. позов підтримала повністю та пояснила, що 16 травня 2008 року банком було надано відповідачці [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 35000 доларів США строком до 06.03.2013 року, а остання зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строк та в порядку, встановленому кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 березня 2008 року з відповідачами був укладений договір іпотеки, предметом якого стала квартира [ADDRESS]. У зв'язку із неналежним виконанням відповідачкою [PERSON] умов кредитного договору за нею виникла заборгованість. Рішенням суду від 05.03.2012 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено частково та звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки банком. В частині виселення відповідачів відмовлено. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Дану вимогу відповідачі отримали 20.08.2014 року у передбачений 30-денний строк. Однак, вимоги банку щодо виселення не виконали. Крім того, щодо дії мораторію на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, то позивач вважає, що мораторій не скасовує підстави для виселення, а його застосування проводиться на стадії виконання рішення. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, однак її представник за довіреністю [PERSON] позов не визнав, надавши письмові заперечення та пояснив, що по даній справі вже було прийнято рішення, позивачу було відмовлено в позові про виселення відповідачів з іпотечної квартири, а відповідно до ст.223 ч.2 ЦПК України не може заявлятися в суді та сама ж позовна вимога, з того самого предмету та з тих самих підстав. Виконавчий лист в частині звернення стягнення на іпотечне майно у встановлений річний строк до виконання не пред'явлено, тобто рішення від 05.03.2012 року не виконано. Крім того, 07.06.2014 року набрав чинності ЗУ «Про мораторій про стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого не може буди примусово стягнуте нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки за кредитним зобов'язанням в іноземній валюті. У відповідачів іншого нерухомого житлового майна немає, хоча в даній квартирі вони не проживають. В даній квартирі колектором банку поселена інша особа. Тому, представник відповідачки просить у позові відмовити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, судова повістка повернулась з відміткою пошти - за закінчення терміну зберігання. Як вбачається з матеріалів справи позивачем було надано адресу відповідачів за місцем їх реєстрації. Інших відомостей щодо місця перебування чи проживання даних осіб немає. Відповідно до п.3 ч.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Отже, суд вважає, що відповідачі були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Повідомлень про причини неявки від них не надходило. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачки [PERSON] - [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 березня 2008 року між Приватбанком та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитну угоду №2008-004, згідно умов якої останній надано кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 35000 доларів США строком до 06.03.2013 року, а [PERSON] зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строк та в порядку, встановленому кредитним договором /а.с.7-9/. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між Приватбанком та [PERSON], [PERSON], [PERSON] 04.07.2008 року було укладено договір іпотеки, згідно якого в іпотеку банку передано нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] /а.с.12-14/. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 05.03.2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2008-004 від 07 березня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від власного імені будь-якій особі - покупцю, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, отримувати матеріали технічної документації, технічного паспорту, отримувати витяги з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, та інших прав, необхідних для здійснення продажу. Також рішенням суду було відмовлено у виселенні відповідачів з квартири [ADDRESS], оскільки порушено процедуру добровільного звільнення житлового приміщення. Дане рішення набрало законної сили 22.05.2012 року /а.с.15-18/. Як вбачається з довідок, виданих 06 листопада 2014 року директором ТОВ «Житломасив» та відділом міграційної служби за адресою: [ADDRESS] зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] /а.с.30-32, 45/. Ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно ст. 109 Житлового Кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Тому, 12 серпня 2014 року іпотекодержателем був направлений відповідачам лист з проханням в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги добровільно звільнити квартиру [ADDRESS] /а.с.19/. Даний лист-повідомлення був направлений позивачем 15.08.2014 року та отриманий 20 серпня 2014 року уповноваженою особою за довіреністю [PERSON], що підтверджується повідомлення начальника Укрпошти та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення /а.с.19-22/. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2012 року №5 при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з ч.4 ст.9, ст.109 ЖК України, ст.ст.39-40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. Рішенням суду від 05.03.2012 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки, рішення набрало законної сили, банком дотримано вимоги досудового врегулювання спору, добровільно відповідачі не виселились. Відповідно до положень ч.4 ст. 78 Закону України „Про виконавче провадження", виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. У судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] підтвердив, що хоча відповідачі і не живуть у вищевказаній квартирі, але там знаходиться їх майно. Отже, оскільки відповідачі в добровільному порядку не звільнили житлове приміщення, рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки набрало законної сили, їх слід виселити. Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають в ньому. Щодо заявлених доводів представника відповідачки [PERSON] про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з набранням чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то вони не заслуговують на увагу, оскільки рішення про звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки було ухвалено ще в 2012 році, набрало законної сили і не виконане. Тобто у даному випадку стягнення звернуто на предмет іпотеки до набрання чинності Законом України від 07.06.2014 року. Крім того, умовою застосування даного Закону є, зокрема, те, що це майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яка перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Як вбачається з матеріалів справи предметом договору іпотеки є квартира [ADDRESS], проте як пояснив представник відповідачки [PERSON] в квартирі відповідачі не проживають, що дає суду підстави вважати, що у відповідачів є інше незареєстроване житло, а іпотечна квартира не є їх постійним місцем проживання. Крім того, предметом позову є не звернення стягнення на майно, а виселення з житлового будинку як наслідок невиконання рішення суду. Положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, осмкільки вони регулюються ст.ст.33, 40 Закону України "Про іпотеку" та ст.109 ЖК України. Посилання представника відповідача на те, що судом вже розглядалась справа про виселення відповідачів зі спірної квартири, а тому цей позов повторно не може бути заявлений в суді, є безпідставними. Банк, заявивши первісний позов про виселення відповідачів з іпотечної квартири, порушив процедуру, що має передувати вимозі про виселення, а саме: письмово не попередив відповідачів про звільнення квартири в добровільному порядку протягом місяця. З цих підстав суд відмовив у позові. Але, на теперішній час процедура, що має передувати пред'явленню позову про виселення з іпотечної квартири, позивачем дотримана. А тому, він вправі звернутись повторно до суду з позовом про виселення. Не приймає суд до уваги і посилання представника відповідача на те, що протягом року виконавчий лист за рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не пред'явлено до примусового виконання. У даному випадку позивач за рішенням суду проводить процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки самостійно, без отримання виконавчого листа, шляхом продажу предмета іпотеки самим банком. Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про необхідність виселити відповідачів з квартири [ADDRESS]. Що стосується заявленої вимоги про виселення інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі, суд її не приймає до уваги, оскільки інші особи, що можливо проживають у квартирі залучені до участі у справі не були, письмово іпотекодержателем про необхідність виселення з житлового приміщення вони не повідомлялися, і взагалі, відомостей про те, що крім відповідачів ще хтось проживає в спірній квартирі суду не надано. Згідно вимог ст.88 ЦПК України з відповідачів слід стягнути в рівних частках витрати по справі у розмірі 365 грн. 40 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved