Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом позбавлення користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником 9/50 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування частини житлового будинку від 04.03.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Черкаського МНО Лічевецькою Л.Г. та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.03.2003 року. За інформацією будинкової книги в будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 26.12.1990 року; [PERSON] , [INFO] , з 16.04.2011 року; [PERSON] , [INFO] , з 16.04.2011 року. Однак фактично за вказаною адресою проживає лише [PERSON] [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою не проживають з 2013 року по теперішній час. Вказав, що відповідачі відносно нього є особами, що не входять до складу членів його сім`ї, а є родичами його колишньої дружини. Відмітив, що даний житловий будинок ніколи не був місцем фактичного проживання відповідачів, як постійне місце перебування. Зв`язку з вищевказаним будинком відповідачі не мають вже тривалий час, він не є їхнім місцем проживання та перебування, в будинку немає їх особистих речей. Житлові умови в будинку не спрямовані на забезпечення житлом для дитини. Частина будинку не облаштована аби дитина могла в ньому повноцінно проживати, немає окремого місця для спання, місця для навчання та розвитку. Частина будинку пристосована виключно для нього, адже він був позбавлений можливості проживати у квартирі та вимушений був повернутися жити в будинок. Вказав, що реєстрація відповідачів у належній йому на праві приватної власності частині житлового будинку порушує його права та призводить до нарахування комунальних платежів, він позбавлений права оформити компенсацію для сплати комунальних платежів за газопостачання. Відповідачі зареєстровані були у спірному житлі і набули право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, адже для позивача вони не були членами сім`ї, проте відношення між сторонами змінилося на грубе відношення до позивача, який фактично був викинутий з квартири, де разом проживали, де і на даний час проживає відповідачка з донькою. У відповідача наявне власне приватне майно, яким вона володіє спільно зі своєю рідною матір`ю [PERSON] на праві спільної часткової власності. [PERSON] має у власності 9/20 частини домоволодіння [ADDRESS] . Рівнозначність власного майна відповідає належній йому частці в будинку [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] успадкувала нерухоме майно після свого батька [PERSON] . Тому маючи власне житло не створила належних умов для зняття з реєстрації в належному йому майні, а продовжує чинити перешкоди. Просить суд усунути перешкоди у здійсненні правом приватної власності [PERSON] шляхом позбавлення [PERSON] та [PERSON] права користування жилим приміщенням в 9/20 частин житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] ; судові витрати стягнути з відповідача [PERSON] . Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.11.2020 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. У передбачений законодавством термін відповідачі відзиву до суду не скерували. Представник позивача - адвокат Давигора С.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила усунути [PERSON] перешкоди в користуванні власністю, та позбавити відповідачів права користування жилим приміщенням в 9/20 частин житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] . Проти вимоги щодо стягнення з відповідачки [PERSON] судових витрат відмовилася. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення. Вказала, що самостійно знятися з місця реєстрації не має змоги. Зазначила, що вони з донькою мають постійне місце проживання, забезпечені житлом, а тому права дитини не будуть порушені. Представник відповідача - адвокат Дрига Л.В. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог щодо позбавлення відповідачів права користування частиною будинку по [ADDRESS] . Вказала, що [PERSON] не чинила перешкоди позивачу здійсненні права приватної власності, мала наміри з донькою знятися з місця реєстрації самостійно, однак без згоди батька позбавлена такої можливості. Представник третьої особи Дахновська Т.В. в судовому засіданні вказувала на необхідність врахування інтересів дитини при винесені рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] на підставі Договору дарування частини житлового будинку від 04.03.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Лічевецькою Л.Г., зареєстровано в реєстрі за № 794, на праві приватної власності належить 9/50 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд [ADDRESS] . Відповідно до копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] , в зазначеному будинку зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , з 26.12.1990 року; [PERSON] , [INFO] , з 16.04.2011 року; [PERSON] , [INFO] , з 16.04.2011 року. Згідно з довідкою з місця проживання та про склад сім`ї № 307 від 02.09.2020, виданого комітетом самоорганізації населення мікрорайону «Митниця» зазначено, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою [ADDRESS] , але фактично за цією адресою проживає [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] за цією адресою не проживають з 2013 року по теперішній час. Відповідно до Акту опитування сусідів № 307 від 2/09, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою [ADDRESS] , але за місцем реєстрації не проживають з 2013 року по теперішній час. Як з`ясовано в судовому засіданні, відповідачі не є членами сім`ї позивача, вони були членами сім`ї колишньої дружини позивача [PERSON] , проте залишаються зареєстрованими в будинку й не вживають заходів для зняття з реєстраційного обліку, внаслідок чого позивач вимушений сплачувати за відповідачів, як зареєстрованих осіб, житлово-комунальні послуги. Так, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Власникові, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч.2 ст. 317 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Правовою підставою позовних вимог є положення статті 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідношення і його наявність в момент подання та розгляду позову. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності статусу члена сім`ї власника цього майна, втрачаючи родинний зв`язок з членом сім`ї власника та домовленості з ним про користування житлом, особа втрачає право на користування житлом. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком/житлом та обсяг цих прав залежить від згоди власника будинку/житла на право проживання члена сім`ї та користування житлом в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Крім того, Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 235/9835/15-ц (провадження № 61-8142св18) дійшов наступного висновку, що аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ст.401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Підстави припинення сервітуту визначені у ст. 406 ЦК України. Ними, зокрема являються: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмова від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; сплив строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, а тому [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї [PERSON] . В судовому засіданні з`ясовано, що відповідач [PERSON] має власне житло. Так, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.01.2009 [PERSON] успадкувала від [PERSON] 9/20 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд в [ADDRESS] . Частиною 2 та 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. [PERSON] в судовому засіданні підвередила факт того, що вони з донькою проживають за іншою адресою, вона має житло та може відповідно і забезпечити реєстрацію своєї дитини - неповнолітньої доньки [PERSON] на теперішній час. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентним (уповноваженим державою) органом, зокрема, на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням та ін.). Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved