Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

20.12.2018 року до суду з Приморського районного суду міста Одеси було передано за підсудністю вищезазначений позов, яким адвокат Племениченко Г.В. в інтересах позивача [PERSON] просив рішенням суду про стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати та заробітної плати за весь час затримки її виплати по день фактичного розрахунку, посилаючись на те, що позивач працював у Приватному підприємстві "Альянс Херсонбуд" на посаді головного геодезиста з 19.09.2016р. до 04.09.2018року, - коли звільнився за власним бажанням, що підтверджується його трудовою книжкою, при цьому заробітну плату завжди отримував на картковий банківський рахунок в АТ "ОТП БАНТ", проте, при звільненні, відповідач не в повному обсязі сплатив позивачу заробітну плату, що підтверджується довідкою про перераховані податки за період виплати заробітної плати, які були перераховані державі лише по травень 2018року включно. При зверненні до відповідача позивачу було відмовлено у виплаті заробітної плати за відпрацьований період до звільнення, у зв`язу з чим позивач, вважає, що заборгованість відповідача перед ним становить на час звернення до суду - в розмірі 11826,38грн. У зв`язку з відмовою відповідача виплатити цю заборгованість позивач, змушений був звернутися до ГУ держпраці в Херсонській області з заявою про порушення його трудових прав, та отримав відповідь, що перевіркою фактів, викладених ним, позивачем, встановлено, що він, позивач, отримав розрахунок по заробітній платі в повному обсязі згідно відомості про виплату йому нарахованої суми, відомость містить його, позивача власний підпис. Проте, стверджує позивач, відповідач ніколи не розраховувався з працівниками по заробітній платі за допомогою відомостей про сплату готівки - завжди кошти перераховувалися на карткові рахунки працівників, та й він, стверджує позивач, ніколи не підписував ніяких відомостей про отримання готівки, тому вважає, що інспектору держпраці відповідачем надано підроблену відомость з підробленим підписом, і тому він з відповідною заявою звернувся до правоохоронних органів. В ході розгляду справи судом представником позивача суду надано розрахунок суми, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з врахуванням часу, що минув з дня звільнення позивача і до дня ухвалення судом рішення. 21.01.2019 року від представника позивача надійшло клопотання заяву про участь позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання про витребування доказів - матеріали перевірки головним управлінням держпраці в Херсонській області відповідача за заявою позивача. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити, відповідач, що був належним чином повідомлений судом про час, дату й місце судового засідання, про що в матеріалах справи є відповідні докази - поштові повідомлення про отриманнявідповідачем судових повісток, - до суду не направив свого представника для участі у судовому заксіданні, буд-яки письмових заяв, пояснень чи заперечень щодо підстав та предмету позову - суду не направляв. Вислухавши у судовому засіданні пояснення позивача та його представника, витребувавши за їх клопотанням з ГУ держпраці в Херсонській області матеріалів перевірки відповідача - щодо виплати позивачу заробітної плати, розглянувши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обгрунтовані належними доказами і підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, проте позивач стверджує, що відповідач цього не зробив. Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація має виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тому позивач та його представник просять стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату в розмірі грошової суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 11826 гривень 38коп. з утриманням податків, страхових внесків та інших обов`язкових платежів; середній заробіток за весь період затримки розрахунку з моменту звільнення 04.09.2018 року по дату стягнення - 18.04.2019 року - у сумі 27981 гривню 80коп.; моральну шкоду в розмірі 10000 (десяти тисяч) гривень; та судові витрати, що складаються з витрат на оплату професійної правничої допомоги - в сумі 5600 гривень Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем - приватним підприємством "Альянс Херсонбуд" - працював на посаді головного геодезиста з 19.09.2016р. до 04.09.2018року, - коли звільнився за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, що підтверджується його трудовою книжкою (а.с.11-12) та наказом по ПП "АЛЬЯНС ХЕРСОНСТРОЙ" від 04.09.2018р. за №59 про звільнення позивача за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП (а.с.96), при цьому заробітну плату позивач отримував на картковий банківський рахунок в АТ "ОТП БАНТ", що підтверджується клпією звіту-рахунтку АТ "ОТП БАНКу" за період з 01.01 по 08.11.2018 року (а.с.13-14), з чого вбачається, що позивач останній раз від відповідача в якості заробітної плати отримав 35042грн. 09.08.2018-го, тобто. заробітну плату за травень, що зазначено у банківській довідці. З наданих суду ГУ держпраці в Херсонській області доказів - матеріалів перевірки відповідача - щодо виплати позивачу заробітної плати вбачається, що матеріали перевірки дійсно містять копію документу "вставний аркуш до додатку №19, відомості№19 від 04.09.2018р. (а.с.98) про отримання позивачем [PERSON] готівки в розмірі 11826,38грн., цей додаток до відомості містить підпис, який, як стверджує позивач, проставляв не він, і цей підпис на його власний підпис не схожий, в чому зазначено було й у позові; крім того, позивач пояснив, що заяво на звільнення він писав власноруч, матеріали перевірки місьтять копію начебто його заяви про звільнення, яка надрукована і містить підпис, який він, позивач, ніколи під цим текстом не проставляв. Відповідачем це твердження позивача і його представника не спростовані будь-якими письмовими поясненнями. Приписами ст.43Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч.1ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Позивач стверджує, що в день сого звільнення, у порушення ст.116 КЗпП України він не отримав належні йлму суми заробітної плати, і відповідачем це твердження не спростовано, що є підставою для стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі та, з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України, - є підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки нарахованої. але невиплаченої позивачу заробітної плати. Відповідно до розрахункового листа, копія якого знаходиться в матеріалах справи, відповідачем позивачу при звільненні було нараховано 11826,38грн., які, у супереч звичайного порядку на підприємстві, не були перераховані на картковий рахунок позивача, що підтверджується вищевказаною банківською довідкою. Позивач стверджує, що готівку в касі підприємства - відлповідача чи у бухгалтера ніколи не отримував, тому й ніколи не розписувався ні в яких відомостях про отримання готівки. Відповідач це твердження не спростувував жодними поясненнями, не надавши суду будь-яких відзивів чи пояснень на позов та доказів. Тому суд виходячи з вищевикладеного, виходячи з вимог ЦПК україни щодо змагальності судового процесу при розгляді позовних вимог щодо захисту прав, а також за відсутності заперечень відповідача та відсутності висновків почеркознавчої експертизи, про призначення якої сторони не заявляли, дійшов висновку, що Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд не вбачає підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення, атакож зазначаючи, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця (в разі виявлення цього факту) не виключає його відповідальності. Відповідно до п.21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої повязана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку з ним відповідача дійсно становить 27981,80грн., тому суд не може не погодитися з наданим представником позивача розрахунком. Статтями12-13 та 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 83 ЦПК України передбачено, що "Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються", а тому докази, що не були надані сторонами суду першої інстанції не можуть в подальшому подаватись судам інших інстанцій і такі докази не можуть бути покладені в основу їхніх рішень. Отже, вирішуючи позов у межах заявлених вимог та враховуючи надані докази і пояснення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні, середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню. Не позбавлені законних підстав й вимоги позову про стягнення моральної шкоди за несвоєчасну затримку виплати заробітної плати, оскільки, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України N 5 від 25 травня 2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи наведене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 11826,38 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 27981,8 грн. Крім того, на підставі вимог ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі оплани роботи адвоката, що підтверджуються наданими суду доказами. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 768,40 грн.

Outcome: approved