Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відповідача [PERSON] про визнання грошових коштів спільним майном подружжя та стягнення 1/2 частини спільного майна подружжя стверджуючи, що 31. 08. 2004 року між сторонами був укладений повторно шлюб, який рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 07. 09. 2011 року був розірваний. В період вказаного шлюбу, відповідач [PERSON] запропонувала позивачу оформити на ім'я позивача кредит у банківській установі для придбання торгівельного кіоску в с. Стасі Диканського району з метою зайняття підприємницькою діяльністю по місцю проживання - в с. Писарівщина Диканського району. Далі, вказаний кредит було оформлено на позивача відповідно до кредитного договору № 1/1120462 від 30. 06. 2011 року в ПАТ "Креді Агріколь Банк" та видано кредитні кошти в сумі 28 305 грн. 43 коп., які позивач віддав відповідачу. Потім, після розірвання шлюбу,07.09.2011 року позивач вказаний кредит погасив самостійно разом із відповідними відсотками та комісією, які в загальній сумі складають 56 045 грн. 30 коп. Позивач вказує, що він неодноразово звертався до відповідача з приводу повернення йому 1/2 частини від суми сплаченого кредиту, на що остання постійно заперечує проти повернення грошей у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду. Крім того позивач просить стягти з відповідача судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити виходячи із змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів, наголошуючи при цьому, що кредитні кошти позивачем бралися для сімейних потреб і були передані відповідачу [PERSON] для зберігання та використання їх за призначенням. Не повернення позивачу на його вимогу відповідачем зазначених коштів з метою погашення кредитних зобов'язань перед банком, так як заплановане придбання майна на потреби сім'ї не відбулося, що змусило позивача погашати кредит самостійно за власні кошти вже після розірвання шлюбу з відповідачем. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні вимоги позивача не визнали та заперечували проти їх задоволення. Свої заперечення вони мотивували тим, що дійсно після отримання кредиту позивачем [PERSON] на потреби сім'ї, вказані грошові кошти знаходились на зберіганні у відповідача по справі, але кіоск для торгівлі відповідачем придбаний не був так як позивач одного дня після повернення з роботи, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, шляхом застосування погроз, змусив відповідача повернути йому зазначені кредитні кошти. Куди він їх подів відповідачу не відомо. Після розірвання повторного шлюбу з відповідачем будь-яких коштів на погашення кредитних зобов'язань відповідач на рахунок в банк не вносила. Докази які б підтверджували передачу отриманих відповідачем від позивача кредитних коштів, які були знову повернуті позивачу у відповідача по справі відсутні. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідка та дослідивши наявні по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача слід задоволити частково з наступних підстав. За змістом положень статей 10, 11 та 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справу на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі і які мають відповідати критеріям належності та допустимості. Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що сторони 31 серпня 2004 року перебували в зареєстрованому повторному шлюбі, який було надалі розірвано, що стверджується копією рішення Диканського районного суду від 07. 09. 2011 року. В період шлюбу 30. 06. 2011 року між ПАТ "Креді Агріколь Банк" та позивачем було укладено кредитний договір № 1/1120462, згідно якого [PERSON] в інтересах сім'ї отримав кредитні кошти в сумі 28 305 грн. 43 коп. строком на 3 роки з кінцевим терміном повернення до 29. 06. 2014 року з метою придбання для відповідача [PERSON], кіоску для здійснення торгівлі по місцю проживання. Даного факту не заперечували в судовому засіданні як позивач так і відповідач. Також про цей факт відповідачка [PERSON] особисто вказала у письмовій відповіді на звернення представника позивача від 17. 04 2014 року. Ці обставини також підтверджуються показаннями в судовому засіданні свідка [PERSON], яка пояснила, що кредит позивачем [PERSON] був отриманий для потреб сім'ї та письмовими поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] Відповідно до графіка погашення заборгованості за кредитним договором починаючи з 26 липня 2011 року позивач особисто почав погашати кредит в інтересах сім'ї до 30 серпня 2011року. Далі починаючи з 30 вересня 2011 року і до 21. 05. 2014 року позивач особисто здійснював погашення заборгованості за кредитним договором, і таким чином повністю достроково погасив кредит в загальній сумі 56 045 грн. 30 коп., що підтверджується копією квитанції банку за № 205611. Згідно положень частини першої статті 60 Сімейного Кодексу України та частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності і кожний із подружжя на підставі статті 63 Сімейного кодексу України має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, на підставі частини другої статті 370 Цивільного кодексу України та частини першої статті 70 Сімейного кодексу України, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У відповідності до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Таким чином, дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом. Тобто, якщо подружжя взяло кредит у банку, такий кредит за законом є спільно нажитим майном і підлягає поділу так само як і будь-яке інше майно. Отже вказана сума коштів сплачена позивачем [PERSON] після розірвання шлюбу на погашення кредитного зобов'язання, яке було ним укладено в шлюбі на потреби сім'ї підлягає пропорційному розподілу ним та відповідачем в співвідношенні по 1/2 частині за виключенням тієї суми коштів, яку позивач сплатив перебуваючи в шлюбі після отримання кредиту,що становить становить 26391грн. 65коп. ( 56 045 грн. 30 коп. - 3262 грн. 00 коп.):2) . Суд не бере до уваги твердження відповідача [PERSON] та її представника, що отримані позивачем кошти для спільних потреб сім'ї, які знаходилися в неї, і які вона мала намір використати на придбання кіоску для проведення торгівлі за місцем свого проживання були відібрані в неї позивачем під час спільного сімейного їх проживання однією сім'єю, коли останній знаходився в стані алкогольного сп'яніння, після чого використав їх на власні потреби, а тому відповідач не повинна проводити будь-які відшкодування по кредитним зобов'язанням, які повністю сплатив позивач по справі (ст.65 ч. 4.СК України). Відповідно до п. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Крім того, відповідно до чинного законодавства майно набуте подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні чоловік ні дружина не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте в шлюбі. Коли відповідач [PERSON] довела б суду, що майно у вигляді кредитних коштів позивачем [PERSON] було отримано лише для своїх особистих потреб тоді б презумпція права спільної сумісної власності на це майно була б спростована. Як було встановлено в суді, що відповідачка та її представник не надали суду належних доказів про те, що отримані позивачем кошти для спільних потреб сім'ї були останнім використанні лише на особисті його потреби то презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишається непохитною. Те, що кредит брався для спільних потреб сім'ї не заперечувалось в судовому засіданні ні сторонами, ні поясненнями свідків по справі. Суд вважає, що вказане твердження відповідача та її представника є надуманим і спробою уникнути відповідальності щодо відшкодування частини коштів отриманих за кредитним договором під час шлюбу з позивачем. Не відповідає дійсності і твердження позивачки, щодо зловживання позивачем алкогольними напоями в 2011 році, є можливою причиною самостійного використання ним отриманих на сімейні потреби кредитних коштів, бо як вбачається з належних доказів наданих як відповідачем так і позивачем у вигляді характеристик та довідок, які суд бере до уваги, позивач є працездатною особою, працює, з отриманої заробітної плати систематично сплачує аліменти на утримання дітей, за місцем свого проживання і роботи тривалий час характеризується позитивно, самостійно сплатив кредитне зобов'язання не зважаючи на те, що кредит в банку ним був отриманий під час шлюбу в інтересах сім'ї. Наведене вище свідчить, що це твердження відповідача [PERSON] є безпідставне і заявлене нею з метою перекласти свою частину кредитного зобов'язання отриманого в ПАТ "Креді Агріколь Банк" на позивача по справі. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial