Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: Жовтневий відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, Заводський відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про звільнення майна з під арешту. В позові зазначено, що 03 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та гр. [PERSON] був укладений кредитний договір № 010/17-43/371, згідно з яким, останньому надано кредит у сумі 85 000,00 доларів США із сплатою 13,00% відсотків річних, строком до 02.07.2017року. Кредитний договір підписано обома сторонами та скріплений печаткою Банку. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору, 04 липня 2007 року між Банком та [PERSON], [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого, предметом договору іпотеки є: нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить іпотекодавцям на праві приватної власності в рівних частках, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 720436, виданого Виконавчим комітетом Запорізької міської ради 21.04.2006 року. Зазначений договір іпотеки, 04 липня 2007 року посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] Запорізького міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 1350. Як стало відомо Банку, з інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майн, на іпотечне майно державним виконавцем Коломієць С.С. Жовтневого ВДВС Запорізького МУЮ накладено арешти в межах виконавчого провадження, зокрема арешт нерухомого майна від 23.07.2012р., що накладений відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 33506388 (Єдиний реєстр заборон відчуження -об'єктів нерухомого маїтна, реєстраційний номер 12770632 від 23.07.2012р.) та державним виконавцем Цибулькіним В.С. Заводського ВДВС Миколаївського МУЮ накладено арешти в межах виконавчого провадження, зокрема арешт нерухомого майна від 12.03.2012р., що накладений відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 31597514 (Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, реєстраційний номер 12258917 від 12.03.2012р.). У судовому засіданні представник позивача наполягаючи на фактах, викладених у позові та посилаючись на норми Закону, доводив суду, що державними виконавцями проігноровано вимоги частини 1 статті 54 ЗУ «Про виконавче провадження», за яким звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя. А відповідно до ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Крім того, статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження" визначено порядок та допустимість звернення стягнення на майно боржника в порядку примусового виконання, а саме: для задоволення вимог стягувачів, що не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у двох випадках: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. До того ж, представник позивача надав суду ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2012 року відповідно до якої на користь Банка було звернуте стягнення на заставне майна, а саме: нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вважаючи, що накладення арешту на нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та відповідно, звернення на його стягнення не підпадає під жоден із зазначених вище випадків, просив суд позов задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з"явилися, незважаючи на належне повідомлення відповідачів про день та час розгляду справи. З письмовими заявами про розгляд справи за їх відсутністю до суду не зверталися. За такими обставинами суд, зі згоди позивача у порядку ст. 224-226 ЦПК України ухвалює у справі заочне рішення. Представники третіх осіб у судове засідання також не з"явилися за невідомими суду обставинами. Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухав пояснення позивача, дослідивши докази в обґрунтування своїх вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке: Відповідно до закону цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є: договори та інші правочини (ч.1,2 ст. 11 ЦК України) Законом припускається можливість застосування судової форми захисту цивільних справ та інтересів. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи зі змісту та розуміння цієї норми Закону слід, що при тому існувало порушення цього права. Частиною 7 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що спори, які виникають у виконавчому провадженні щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. У судовому засіданні було встановлено та підтверджено письмовими доказами, що між Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та гр. [PERSON] існували кредитні правовідносини ( кредитний договір № 010/17-43/371 віл 03.07.2007 року). В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору, 04 липня 2007 року між Банком та [PERSON], [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого, предметом договору іпотеки є: нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить іпотекодавцям на праві приватної власності в рівних частках, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 720436, виданого Виконавчим комітетом Запорізької міської ради 21.04.2006 року. Зазначений договір іпотеки, 04 липня 2007 року посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] Запорізького міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 1350. З наданого суду інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майн, на іпотечне майно державним виконавцем Коломієць С.С. Жовтневого ВДВС Запорізького МУЮ накладено арешти в межах виконавчого провадження, зокрема арешт нерухомого майна від 23.07.2012р., що накладений відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 33506388 (Єдиний реєстр заборон відчуження -об'єктів нерухомого майна, реєстраційний номер 12770632 від 23.07.2012р.) та державним виконавцем Цибулькіним В.С. Заводського ВДВС Миколаївського МУЮ накладено арешти в межах виконавчого провадження, зокрема арешт нерухомого майна від 12.03.2012р., що накладений відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 31597514 (Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, реєстраційний номер 12258917 від 12.03.2012р.). Проте, наклавши арешт на зазначену вище нерухомість, державні виконавці Жовтневого ВДВС Запорізького МУЮ та Заводського ВДВС Миколаївського МУЮ не пересвідчились в тому, що нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], перебуває в заставі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької ОД «Райффайзен Банк Аваль», чим порушили вимоги ч. 4 статті 54 ЗУ «Про виконавче провадження», саме: про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Крім того, у відповідності до ч.1 статті 54 ЗУ «Про виконавче провадження», - звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - іпотекодержателя. Дана норма закону не була виконана державними виконавцями, що призвело до порушення прав стягувача - іпотекодержателя. Законом України "Про виконавче провадження" (ст..54) чітко визначає порядок та допустимість звернення стягнення на майно боржника в порядку примусового виконання, а саме: для задоволення вимог стягувачів, що не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у двох випадках: у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів та коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. З наданої позивачем ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2012 року вбачається, що на користь банка було звернуте стягнення на заставне майна, а саме: нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а відтак, накладення арешту на нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та відповідно, звернення на його стягнення не підпадає під жоден із зазначених вище випадків. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Отже висновки суду узгоджуються із зібраними у справі доказами і не суперечать вимогам законодавства. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем при звернені з заявою до суду, а саме судовий збір у розмірі 243,60 гривень.

Outcome: approved