Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

До суду надійшли позови: [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку в житловому будинку (надалі: позов - 1); [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно (надалі: позов - 2 (зустрічний); [PERSON] до Білозерської селищної ради Херсонської області, [PERSON] , [PERSON] , про скасування рішень та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно(надалі: позов - 3); [PERSON] до [PERSON] , Реєстраційної служби Білозерського районного управління юстиції, Комунального підприємства «Херсонське бюро технічної інвентаризації», Головного управління держгеокадастру у Херсонській області про визнання недійсним рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, скасування державної реєстрації земельної ділянки(надалі: позов - 4); [PERSON] до Білозерської селищної ради Херсонської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради (надалі: позов - 5); [PERSON] до Білозерської селищної ради, [PERSON] про визнання недійсним рішення селищної ради (надалі: позов - 6), В своїх позовних вимогах та запереченнях, заявах та клопотаннях сторони вказали: За позовом 1: 16.12.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку в житловому будинку, в якому зазначила, що 04.11.2005 року вони уклала шлюб з [PERSON] , з того часу по 19.05.2006 року вони проживали разом в житловому будинку, розташованому по [ADDRESS] , який належав позивачу на праві спільної часткової власності. 23.01.2007 року [PERSON] разом із іншими співвласниками вказаного будинку продали свою частку за 20200,00 грн., що було еквівалентно 4000 доларів США. Після цього, вона з чоловіком переїхали проживати в житловий будинок [ADDRESS] , зазначений в плані під літ. Б, загальною площею 38,1 кв.м., який належав свекру позивача - [PERSON] . Будинок літ. Б складав частину домоволодіння № 53 . Одразу після вселення в будинок, [PERSON] з чоловіком, як члени сім'ї власника житла та сам власник - [PERSON] в результаті спільної праці та за грошові кошти членів сім'ї, в тому за рахунок наданих виключно [PERSON] коштів, отриманих від продажу будинку, в період з 2007-2008 років здійснили реконструкцію (капітальний ремонт) зайнятого ними будинку (літ. Б), зокрема: здійснили прибудову житлових кімнат та ванної кімнати, туалету, виконали шпаклювання стін, вирівнювання (стяжку) підлоги, провели електрику, встановили металопластикові вікна, міжкімнатні та вхідні двері (2 шт.), здійснили перекриття даху, провели каналізацію, газове опалення, встановили радіатори обігріву та газовий котел. Крім того, в 2007 році [PERSON] забрала до себе на утримання свого батька [PERSON] , який на той час був хворий та потребував догляду. На прохання [PERSON] продала належну йому квартиру в м. Ялта за 45000 доларів США, які він їй подарував. Частину цих коштів в сумі 25 000 грн. вона витратила на реконструкцію (капітальний ремонт) будинку літ. Б. Вказані роботи були виконані саме за рахунок власних коштів [PERSON] , отриманих від продажу квартири батька, чоловік [PERSON] отримував незначну зарплатню, а пенсія [PERSON] була мінімальною. Таким чином, в період з 2007 по 2008 роки в результаті спільної праці, за грошові кошти членів сім'ї та особисті кошти [PERSON] будинок літ. Б по [ADDRESS] значно змінився: змінилася його вартість в сторону збільшення, змінилася загальна та жила площа будинку, зовнішній вигляд, змінився склад об`єктів домоволодіння. [INFO] [PERSON] помер, заповівши будинок [ADDRESS] чоловіку позивача - [PERSON] . Чоловік позивача звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, проте [INFO] помер, так і не встигнувши оформити право власності на спадщину. За життя чоловік заповіту не писав, спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є [PERSON] та його син від першого шлюбу [PERSON] . У зв`язку з тим, що будинок під літ. Б був реконструйований за участі [PERSON] у спільній праці членів сім`ї за належні їй грошові кошти, вартість будинку значно збільшилася, тож остання вважає що має право на частку домоволодіння, яка не може входити до складу спадщини після смерті чоловіка. Зважаючи на вищевикладене, [PERSON] просила суд: визнати за нею право власності на частку у домоволодінні, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , розмір якої визначити за допомогою судової будівельно-технічної експертизи. За позовом 2 (зустрічний): Позивач [PERSON] висловив свою позицію щодо первісного позову та мотивував і висунув свої вимоги. Так 22.05.2017 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно (том 1 а.с. 61-65). Свій позов обґрунтував наступним: Позивачка вказала, що у 2007 році, вона, як дружина [PERSON] , вселилася разом зі своїм чоловіком до домоволодіння свекра - [PERSON] за адресою [ADDRESS] , а саме: безпосередньо до житлового будинку, позначеного на технічному паспорті БТІ 2008 року літерою «Б».Також [PERSON] посилається на те, що вкладала власні кошти в капітальний ремонт будівлі під літ. «Б», зокрема, у здійснення прибудови житлових кімнат та ванної кімнати, туалету, у перекриття даху, проведення опалення тощо.При цьому, на обґрунтування позовних вимог щодо складу домоволодіння по [ADDRESS] , позивачка за первісним позовом посилається на правовстановлюючі документи, оформлені свого часу на попереднього власника [PERSON] , а також на зміст заповіту останнього, який посвідчено приватним нотаріусом Білозерського районного нотаріального округу Луб`янським В.А. 02 серпня 2008 року.За текстом зазначеного заповіту, 02 серпня 2008 року [PERSON] заповідав [PERSON] житловий будинок під літерою «Б» за адресою [ADDRESS] , а своєму іншому сину, [PERSON] , житловий будинок під літерою «А» за цією ж адресою ( [ADDRESS] ). У той же час, за матеріалами витребуваних судом інвентарних справ, станом на 02 серпня 2008 року [PERSON] не мав у власності житлового будинку під літерою «Б», а отже і не міг його заповідати, оскільки свідоцтво на право власності на два житлових будинки за адресою по [ADDRESS] , було йому видане лише 30 листопада 2008 року.При цьому, підставою для видачі даного свідоцтва стало прийняте за межами повноважень та всупереч вимог закону рішення виконкому Білозерської сільради № 63 від 29.05.2008 року, якому передували ще більш «цікаві» рішення № 75 від 25.05.2006 року; № 23 від 28.02.2008 року, яке скасоване за протестом прокурора рішенням № 134 від 27.11.2008 року), № 124 від 30.10.2008 року (пункти № 1.16, 3.21), № 50 від 24 квітня 2008 року, які на даний час [PERSON] оспорюються до суду.Без відома [PERSON] , як власника (з 2003 року) домоволодіння таземлекористувача земельної ділянки площею 0,0546 га за адресою [ADDRESS] , у 2008 році відбувається оформлення за [PERSON] права, власності на господарські будівлі, розташовані за адресою [ADDRESS] , як на житловий будинок за адресою [ADDRESS] . А позивачка за первісним позовом ще й намагається впевнено стверджувати, що вкладаючи кошти в самовільне будівництво на чужій земельній ділянці, вона набула права вимагати визнання її співвласником такого будівництва. У зв`язку із вказаними обставинами, з метою належного захисту своїх прав в даному судовому процесі, [PERSON] вважає за необхідне заявити зустрічний позов до [PERSON] , суть якого полягає у наступному: Згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого на підставі рішення Виконкому Білозерської селищної ради № 63 від 22.06.1989 року, [PERSON] на праві власності належало домоволодіння за адресою [ADDRESS] , розташоване на земельній ділянці площею 1259 кв.м., що підтверджується актом обстеження від 03 червня 1989 року. Відповідно до документів 1989 року на земельній ділянці по [ADDRESS] [PERSON] належав лише один житловий будинок під літ. «А». Рішенням Виконкому Білозерської селищної ради № 66 від 30.05.1991 року за [PERSON] було визнано право особистої власності на самовільно побудований двоповерховий житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 25 від 27.02.1992 року було вирішено: відрізати земельну ділянку в [ADDRESS] громадянина [PERSON] у зв`язку з відмовою; наділити земельну ділянку в [ADDRESS] громадянину [PERSON] у зв`язку з вводом двоповерхового житлового будинку; видати громадянину [PERSON] акт відводу та встановлення меж присадибної земельної ділянки площею 0,06 га. Тобто, відповідно до діючого на той час законодавства, [PERSON] набув право власності на домоволодіння по [ADDRESS] та право користування земельною ділянкою площею 0,06 га. Довідкою Виконкому Білозерської селищної ради народних депутатів № 56 від 20.08.2002 року підтверджується, що площа земельної ділянки під домоволодінням по [ADDRESS] складає 559 кв.м. Відповідно до матеріалів БТІ, з яких вбачається, що вони достеменно виготовлені станом на зазначену в них дату (додаток № 10 - аркуші 23-27 інвентарної справи надомоволодіння по [ADDRESS] ), склад домоволодіння по [ADDRESS] , яке займало площу 559 кв.м., у тому числі під будівлями - 190 кв.м. був наступним:житловий будинок літ. «А»,уборна літ. «Б»,кочегарка літ. «В»,літня кухня літ. «Г»,навіс літ. «Д»,майстерня літ. «Е»,гараж літ. «Ж»,№1 відмостка,№ 2 забор,погріб під двором. Матеріали обох витребуваних судом інвентарних справи не містять відомостей про те, на підставі чого в подальшому в них (матеріалах інвентарних справ) почали відбуватися метаморфози, внаслідок чого частина господарських будівель домоволодіння по [ADDRESS] , зокрема, будівлі літньої кухні (літ. «Г») площею 7,7 х 4,97 кв.м., навісу літ. «Д» площею 1.6 х 7,7 кв.м. та кочегарки (літ. «В») площею 2,82x1,73 кв.м. чомусь не були зазначені в свідоцтві на право власності [PERSON] , а натомість, дивним чином увійшли до складу сусіднього домоволодіння по [ADDRESS] , а в подальшому ще й перетворилися на житловий будинок.Не містять матеріали інвентарних справ також і відомостей про те, внаслідок чого в бік збільшення змінилася конфігурація та площа земельної ділянки по [ADDRESS] за рахунок зменшення площі та зміни конфігурації земельної ділянки по [ADDRESS] . Таким чином, набувши право власності на домоволодіння за адресою [ADDRESS] , та право користування земельною ділянкою певної конфігурації та площі, визначеної рішенням Виконкому Білозерської селищної ради № 25 від 27.02.1992 року та актом відводу та встановлення меж земельної ділянки по [ADDRESS] від «03» березня 1992 року, [PERSON] набув право власності на житловий будинок з усіма господарськими спорудами, призначеними для його обслуговування, у т.ч. будівлі літньої кухні (літ. «Г») площею 7,7 х 4,97 кв.м., навісу літ. «Д» площею 1,6 х 7,7 кв.м. та кочегарки (літ. «В») площею 2,82x1,73 кв.м., незалежно від того, увійшли чи ні ці господарські споруди до переліку, наведеного в свідоцтві на право власності. Як наслідок, за договором дарування від «06» березня 2003 року у власність [PERSON] перейшла в цілому домобудівля за адресою [ADDRESS] , тобто відбувся перехід як права власності на всі господарські будівлі, призначені для обслуговування житлового будинку, так і права користування земельною ділянкою у розмірах, набутих попереднім землекористувачем ( [PERSON] ) відповідно до діючого на той час законодавства. Зважаючи на вищевикладене, з урахуванням наявності спору щодо власника та складу домоволодіння за вищевказаною адресою, [PERSON] просив суд: 1.визнати недійсним свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 03.11.2008 року, видане на ім`я [PERSON] ; 2.визнати за [PERSON] право власності на будівлю літ. «Б» з прибудовами «б», «б 1» та погрібом, розташовані за адресою [ADDRESS] , які в технічному паспорті БТІ від 20.11.2008 року, виданому на ім`я [PERSON] , позначені як складові домоволодіння по [ADDRESS] ; 3.покласти на відповідачку витрати по справі. Представник [PERSON] [PERSON] щодо зустрічного позову висловився проти, первісний позов підтримав в повному обсязі. [PERSON] заяв чи клопотань не подав. За позовом 3: 22.06.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Білозерської селищної ради Херсонської області, [PERSON] , [PERSON] , про скасування рішень та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно (том 1 а.с. 211-214). Свій позов мотивував тим, що за наслідками ознайомлення з матеріалами інвентарних справ БТІ, витребуваних судом в рамках вищевказаної цивільної справі позивачу стало відомо, що «03» листопада 2008 року [PERSON] було видане свідоцтво про реєстрацію права власності на домоволодіння по [ADDRESS] , до складу якого увійшли два житлових будинки під літерами «А» та «Б».Як зазначено в свідоцтві, підставою для його видачі стало рішення виконкому Білозерської селищної Ради № 63 від 29.05.2008 року «Про оформлення права власності». Проте, з матеріалів інвентарної справи вбачається, що відповідачем була прийнята ще низка рішень, пов`язаних з будівлею під літерою «Б» за адресою по [ADDRESS] , а саме : 1.рішення виконкому Білозерської селищної Ради № 75 від 25.05.2006 року «Про розгляд заяв громадян по індивідуальному будівництву»; 2.пункт 3.7. рішення виконкому Білозерської селищної Ради № 50 від 24 квітня 2008 року «Про розгляд заяв громадян по індивідуальному будівництву»; 3.пункт 1.16 рішення виконкому Білозерської селищної Ради від ЗО жовтня 2008 № 124 «Про розгляд заяв громадян по індивідуальному будівництву»; 4.пункт 3.21 рішення виконкому Білозерської селищної Ради від 30 жовтня 2008 №124 «Про розгляд заяв громадян по індивідуальному будівництву». [PERSON] вважає, що всі вищезазначені рішення виконкому Білозерської селищної ради є протиправними та підлягають скасуванню з огляду на наступне. Згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого на підставі рішення виконкому Білозерської селищної ради № 63 від 22.06.1989 року, [PERSON] на праві власності належало домоволодіння за адресою [ADDRESS] , розташоване на земельній ділянці площею 1259 кв.м. Відповідно до документів 1989 року на земельній ділянці по [ADDRESS] [PERSON] належав лише один житловий будинок під літ. «А». Рішенням Виконкому Білозерської селищної ради № 66 від 30.05.1991 року за [PERSON] було визнано право особистої власності на самовільно побудований двоповерховий житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 25 від 27.02.1992 року було вирішеною: відрізати земельну ділянку в [ADDRESS] громадянина [PERSON] у зв`язку з відмовою;наділити земельну ділянку в [ADDRESS] громадянину [PERSON] у зв`язку з вводом двоповерхового житлового будинку;видати громадянину [PERSON] акт відводу та встановлення меж присадибної земельної ділянки площею 0,06 га. Згідно акту відводу та встановлення меж земельної ділянки по [ADDRESS] від 03 березня 1992 року земельна ділянка по [ADDRESS] має площу 0,06 га та майже чітку прямокутну форму.Тобто, відповідно до діючого на той час законодавства, [PERSON] набув право власності на домоволодіння по [ADDRESS] та право користування земельною ділянкою площею 0,06 га. Довідкою Виконкому Білозерської селищної ради народних депутатів № 56 від 20.08.2002 року підтверджується, що площа земельної ділянки під домоволодінням по [ADDRESS] складає 559 кв.м.А відповідно до матеріалів БТІ, з яких вбачається, що вони достеменно виготовлені станом на зазначену в них дату, склад домоволодіння по [ADDRESS] , яке займало площу 559 кв.м., у т.ч. під будівлями - 190 кв.м. був наступним:житловий будинок літ. «А»; уборна літ. «Б»; кочегарка літ. «В»; літня кухня літ. «Г»; навіс літ. «Д»; майстерня літ. «Е»; гараж літ. «Ж»; №1 відмостка; № 2 забор; погріб під двором. Відповідно до ст. 132 ЦК УРСР 1963 року, чинного станом на 1991-2003 роки, приналежністю є річ, призначена служити головній речі і зв`язана з нею спільним господарським призначенням.Приналежність наслідує долю головної речі, якщо в договорі або в законі не встановленоінше.Таким чином, набувши право власності на домоволодіння за адресою [ADDRESS] та право користування земельною ділянкою певної конфігурації та площі, визначеної рішенням Виконкому Білозерської селищної ради № 25 від 27.02.1992 року та актом відводу та встановлення меж земельної ділянки по [ADDRESS] від 03 березня 1992 року, [PERSON] набув право власності на житловий будинок з усіма господарськими спорудами, призначеними для його обслуговування, у т.ч. будівлі літньої кухні (літ. «Г») площею 7,7 х 4.97 кв.м., навісу літ. «Д» площею 1,6 х 7.7 кв.м. та кочегарки (літ. «В») площею 2,82x1,73 кв.м., незалежно від того, увійшли чи ні ці господарські споруди до переліку, наведеного в свідоцтві на право власності.Як наслідок, за договором дарування від 06 березня 2003 року у власність [PERSON] перейшла в цілому домобудівля за адресою [ADDRESS] , тобто відбувся перехід як права власності на всі господарські будівлі, призначені для обслуговування житлового будинку, так і права користування земельною ділянкою у розмірах, набутих попереднім землекористувачем ( [PERSON] ) відповідно до діючого на той час законодавства. Натомість, рішенням Виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 75 від 25.05.2006 року було вирішено: визнати житловим будинком літню кухню розміром 7,7 х 4,97 з сіньми розміром 7,7 х 1,6 м по [ADDRESS] на ім`я громадянина [PERSON] ».Тобто, фактично, належні позивачу будівлі літньої кухні (літ. «Г») площею 1,1 х 4,97 кв.м. та навісу літ. «Д» площею 1,6 х 7,7 кв.м., розташовані на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] Виконком Білозерської селищної ради з незрозумілих мотивів визнав житловим будинком, який належить на праві власності іншій особі ( [PERSON] ) та розташований за іншою адресою. Пунктом 3.7. рішення № 50 від 24.04.2008 року Виконавчий комітет Білозерської селищної ради фактично продублював власне рішення 2006 року, проте, вже не вдаючись по подробиць щодо розмірів будівлі. Пунктом 5 рішення № 63 від 29 травня 2008 року Виконавчий комітет Білозерської селищної ради вирішив оформити право власності на домоволодіння, господарські будівлі та споруди на ім`я [PERSON] по [ADDRESS] . А пунктами 1.16 та 3.21 рішення № 124 від 30 жовтня 2008 року Виконавчий комітет Білозерської селищної радиузаконив за [PERSON] прибудову до житлового будинку літ. «Б» за адресою [ADDRESS] (за [PERSON] узаконено прибудову до літньої кухні позивача (літ. «Г» за адресою [ADDRESS] );визнав кухнею приміщення 2-1 в житловому будинку літ. «Б» за адресою [ADDRESS] (визнав кухнею приміщення 2-1 в літній кухні позивача (літ. «Г») за адресою [ADDRESS] . Всі вищевказані рішення Виконавчого комітету Білозерської селищної ради [PERSON] вважає протизаконними, оскільки вони грубо порушують його право власності та сприяли оформленню на сторонню особу права власності на належне позивачу майно; по-друге, прийняті всупереч встановленої законодавством процедури та за межами компетенції виконавчого органу місцевого самоврядування. Зважаючи на вищевикладене, [PERSON] просив суд визнати незаконним та скасувати: -пункт 3 рішення виконкому Білозерської селищної ради № 63 від 29.05.2008 року «Про оформлення права власності»; -рішення виконкому Білозерської селищної ради № 75 від 25.05.2006 року «Про розгляд заяв громадян по індивідуальному будівництву»; -пункт 3.7 рішення виконкому Білозерської селищної ради № 50 від 24.04.2008 року «Про розгляд заяв громадян по індивідуальному будівництву»; -пункт 1.16 рішення виконкому Білозерської селищної ради від 30.10.2008 року № 124 «Про розгляд заяв громадян по індивідуальному будівництву»; -пункт 3.21 рішення виконкому Білозерської селищної ради від 30.10.2008 року № 124 «Про розгляд заяв громадян по індивідуальному будівництву»; -свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03.11.2008 року, видане на ім`я [PERSON] ; та стягнути з відповідачів на користь [PERSON] судові витрати по справі. Представник відповідача - Білозерської селищної ради Херсонської області надав суду відзив на позовну заяву про скасування рішень селищної ради (том 4 а.с. 48-50), яким просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог на підставі наступного. В позові позивач просить визнати незаконними та скасувати рішення виконавчого комітету мотивуючи, тим, що оформлення права власності на нерухоме майно не належало до компетенції селищної ради.На підставі заяв громадянина [PERSON] , матеріалів наданих БТІ, виконавчий комітет селищної ради приймав вище зазначені рішення в межах своєї компетенції, оскільки згідно п. 3.1.Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єкті нерухомого майна, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773, технічній інвентаризації підлягають об`єкти всіх форм власності, розташовані на земельних ділянках (за окремими поштовими адресами), незалежно від того побудовані вони за відповідно оформленими документами чи самочинно;роботи з інвентаризації повинні здійснюватися за обов`язковою участю власника будинку, у присутності якого проводиться обстеження, що фіксується в абрисі чи ескізі, з обов`язковим підписанням цих документів власником. Пунктом 3.2. Інструкції про порядок проведення технічноїінвентаризації об`єкті нерухомого майна, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773 передбачено, що при виявленні самочинного будівництва бюро технічної інвентаризації зобов`язане повідомити про це органи місцевого самоврядування.Після одержання бюро технічної інвентаризації рішення органу місцевого самоврядування щодо самочинного будівництва, в примітки раніше поставлених штампів уноситься запис номера та дати цього рішення. Відповідно до пп. 10 п. б ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та пункту 6.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/ 5, виконавчі комітети селищних рад здійснюють реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані в межах відповідної території, з видачею свідоцтва про право власності.Так, згідно п.6.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно в редакції, чинній на момент задачі свідоцтва [PERSON] , оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані та реконструйовані об`єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети тавведення в експлуатацію. Пунктом 6.2. Тимчасового положення передбачено, що підготовку документів для видачі свідоцтва про право власності можуть за дорученням органів місцевого самоврядування, місцевої державної адміністрації та інших органів відповідно до законодавства проводити БТІ.Нормами чинного законодавства органам технічної інвентаризації надані повноваження щодо проведення та скасування державної реєстрації прав власності фізичних та юридичних осіб на нерухоме майно.Отже, оскаржувані позивачем рішення та дії вчиненні виконавчим комітетом селищної ради у межах своїх повноважень, на підставі законів України.Враховуючи вищезазначене, представник Білозерської селищної ради просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог. Представник [PERSON] Вічна І.М . надала суду заперечення на відзив (том 4 а.с. 51-58), яким наголосила, що з доводами Білозерської селищної ради вони не погоджуються з огляду на наступне: По-перше, пункти 3.1, 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України 24.05.2001 № 127 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за № 582/5773 (в редакції, діючій на час прийняття оспорюваних рішень), на які посилається Білозерська селищна рада, унормовували загальні вимоги до організації та проведення органами БТІ технічної інвентаризації об`єктів, а також порядок проведення обмірювальних робіт, при цьому жодним чином не встановлювали компетенцію виконавчих органів місцевого самоврядування на прийняття рішень і питань, пов`язаних із зміною цільового призначення будівель (як то «визнати житловим будинком літню кухню») або окремих приміщень в будівлях (як то «приміщення 2-1 в житловому будинку вважати кухнею»).Отже, посилання Білозерської селищної ради на пункти 3.1, 3.2. Інструкції не доводять правомірність оспорюваних рішень. По-друге,п.п. «а» п. 6.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 р. за № 157/6445, дійсно передбачав, що оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування з видачею свідоцтва про право власності фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію.Відповідно до п. 6.2. Тимчасового положення підготовку документів для видачі свідоцтв про право власності можуть за дорученням органів місцевого самоврядування, місцевої державної адміністрації та інших органів відповідно до законодавства проводити БТІ.За своїм змістом вказані норми, на які в своєму відзиві послалася Білозерська селищна рада, також не передбачали компетенцію виконавчих органів місцевого самоврядування власним рішення змінювати цільове призначення будівель або функціональне призначення внутрішніх приміщень у будівлях без дотримання встановленої законодавством процедури, зокрема, за відсутності акта комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію, обов`язкова наявність якого для видачі свідоцтва про право власності прямо передбачена п.п. «а» п. 6.1. Тимчасового положення. По-третє, п.п. 10 п. «б» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», станом на момент прийняття всіх оспорюваних рішень та на дату видачі свідоцтва про право власності (29.05.2008, 25.05.2006, 24.04.2008, 30.10.2008, 03.11.2008) до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад буловіднесено: облік нежилих приміщень на відповідній території незалежно від форм власності, внесення пропозицій їх власникам щодо використання таких приміщень для задоволення потреб територіальної громади.За своїм змістом вказана норма не могла бути правовою підставою для прийняття виконкомом Білозерської селищної ради оспорюваних рішень, оскільки поняття облік нежилих приміщень та внесення пропозицій їх власникам щодо використання таких приміщень для задоволення потреб територіальної громади не передбачають повноваження на зміну функціонального призначення господарських будівель або внутрішніх приміщень у будівлях. Заперечуючи проти доводів Білозерської селищної ради, Вічна І.М. зазначила наступне. Станом на 2008 рік процедура реєстрації прав власності на нерухоме майно була врегульована Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. № 7/5 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 р. за № 157/6445. Відповідно до п.п. «а» п. 6.1. розділу 6 вказаного Тимчасового положення оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування: фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію. Натомість, [PERSON] не міг надати ані доказів наявності у нього прав на земельну ділянку, ані доказів введення в експлуатацію об`єкта, зокрема, другого жилого будинку. Так, згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, зареєстрованого 27.06.1989 року , виданого на підставі рішення Виконкому Білозерської селищної ради № 63 від22.06.1989 року [PERSON] на праві власності належало домоволодіння за адресою [ADDRESS] , розташоване на земельній ділянці площею 1259 кв.м., що підтверджується актом обстеження від 03 червня 1989 року. Як вбачається з тексту рішення Виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 63 від22.06.1989 року за адресою [ADDRESS] [PERSON] належав один жилий будинок.При цьому, станом на 1989 рік у громадянина або уподружжя і не могло бути у власності більше одного жилого будинку, так як норми ЦК УРСР 1963 року містили імперативні приписи з цього питання, Таким чином, для прийняття у 2008 році рішення про оформлення права власності на домоволодіння по [ADDRESS] , склад якого змінився порівняно з 1989 року, зокрема, до домоволодіння увійшов ще один житловий будинок - Виконкому Білозерської селищної ради мав бути наданий акт комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію. Натомість, другий жилий будинок було включено до складу домоволодіння по [ADDRESS] за відсутності будь-якої з передбачених законом підстав виникнення права власності.Єдине, що передувало прийняттю вказаного рішення це ще два інші протизаконні рішення Білозерської селищної ради, а саме:рішення Виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 75 від 25.05.2006 року, яким було вирішено: «Признати житловим будинком літню кухню розміром 7,7 х 4,97 з сіньми розміром 7,7 х 1,6 м по [ADDRESS] на ім`я громадянина [PERSON] »; та пункту 3.7. рішення № 50 від 24.04.2008 року Виконавчого комітету Білозерської селищної ради, яким було вирішено: визнати житловим будинком літню кухню по [ADDRESS] на ім`я громадянина [PERSON] . Згідно Додатку Б до ДБН А .2.2-3-2004 «Склад, порядок розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва», «перетворення» літньої кухні в житловий будинок, є реконструкцією та мало відбуватися за встановленою законом процедурою, яка станом на 2006-2008 роки була врегульована, зокрема, Законом України «Про планування і забудову територій», Положенням про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт», затвердженим Наказом Держбуду України від 05.12.2000 року № 273 та Зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 грудня 2000 р. за № 945/5166, Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 р. № 1243. Відповідно до Положення № 273, останнє встановлювало порядок та умови надання дозволу на виконання будівельних робіт з нового будівництва, розширення, реконструкції, технічного переоснащення, реставрації та капітального ремонту об`єктів.Положення обов`язкове для застосування усіма суб`єктами будівництва незалежно від форми власності. відомчої належності та джерел фінансування.Пунктом 4 Положення № 273 було визначено перелік будівельних робіт на які дозвіл не вимагався. Отже, за положеннями законодавства, чинного на момент прийняття оспорюваних рішень, для здійснення реконструкції літньої кухні в жилий будинок власник об`єкта реконструкції в обов`язковому порядку мав отримати дозвіл на виконання будівельних робіт з нового будівництва, реконструкції, реставрації та капітального ремонту будинків, споруд та інших об`єктів, розширення і технічного переоснащення (далі - роботи з будівництва), який, відповідно ж» п. 1.1. Положення № 273 являв собою документ, що посвідчував право забудовника «замовника» та генерального підрядника на виконання будівельних робіт, у відповідності до затвердженої проектної документації, підключення до інженерних мереж та споруд та надавав право відповідним службам на видачу ордера на проведення земляних робіт.Дозвіл на виконання будівельних робіт надавався інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які одночасно вели реєстр наданих дозволів. Виконання будівельних робіт без вищезазначеного дозволу заборонялося (п. 1.1. Положення № 273). Відповідно до п. 3.11 Положення № 273 індивідуальним забудовникам житлових будинків, господарських та побутових споруд дозволи на виконання будівельних робіт надаються на підставі заяви забудовника, документа, що посвідчує право власності чи право користування (у тому числі на умовах оренди) земельною ділянкою, дозволу на будівництво об`єкта містобудування, який видається відповідним органом виконавчої влади, проектної документації, погодженої місцевими органами у справах містобудування і архітектури, а також зобов`язання виконавця робіт, якщо будівництво здійснюється підрядним способом.Після завершення будівельних робіт (робіт з реконструкції), які здійснювалися після отримання дозволу на виконання будівельних робіт, об`єкт будівництва (реконструкції) підлягав прийняттю в експлуатацію відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 р. № 1243. Відповідно до п. 1 вказаного Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів полягало у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об`єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів (далі - закінчені будівництвом об`єкти), їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування. Відповідно до п. 13 Порядку замовник зобов`язаний після надходження повідомлення генерального підрядника про закінчення будівництвом об`єкта, а по об`єктах, які попередньо приймаються робочими комісіями, після підписання акта робочої комісії звернутися протягом 5 днів до органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, що визначені у п.11 цього Порядку, з пропозицією щодо утворення державної приймальної комісії.Орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування зобов`язаний протягом 10 днів після надходження звернення від замовника утворити відповідно до цього Порядку державну приймальну комісію. Відповідно до п. 27, 29 Порядку № 1243, за результатами роботи державної приймальної комісії складається акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, форма якого затверджується Держбудом.Акт державної приймальної комісії підлягає затвердженню у 15-денний строк органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, що утворив цю комісію, та реєструється в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, яка видала дозвіл на виконання будівельних робіт.Датою введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію цього об`єкта. Виходячи з системного аналізу вищезазначених нормативних актів станом на 2006- 2008 роки органи місцевого самоврядування при вирішенні питань, пов`язаних з індивідуальним будівництвом (реконструкцією) об`єктів нерухомого майна та оформленням прав власності мали повноваження на прийняття рішень щодо: видачі дозволу на будівництво (п. 3.11 Положення № 273);створення державної приймальної комісії для прийняття об`єкта в експлуатацію;затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію об`єкта;оформлення права власності з видачею свідоцтва за наявності акта комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію. Таким чином, рішення Виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 75 від 25.05.2006 року, п. 3.7. рішення Виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 50 від 24.04.2008 року та рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 63 від 29.05.2008 року є такими, що прийняті всупереч встановленої законодавством процедури та за межами компетенції виконавчого органу місцевого самоврядування. При цьому, у своєму відзиві на позов, Білозерська селищна рада зазначила, що приймала оспорювані рішення на підставі «заяви громадянина [PERSON] та матеріалів наданих БТІ», тим самим рада підтвердила, що вимоги, зокрема, п.п. «а» п. 6.1. розділу 6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, при прийнятті оспорюваних рішень дотримано не було (не існувало акта комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію). Пункти 1.16 та 3.21 рішення № 124 від 30 жовтня 2008 року Виконавчого комітету Білозерської селищної Вічна І.М. вважає незаконними, оскільки, по перше, на момент їх прийняття у [PERSON] у власності не було житлового будинку під літ. «Б», як не було і жодних прав щодо земельної ділянки під будинком та узаконеною прибудовою.Так, відповідно до ст. 331 ЦК України (в редакції, станом на жовтень 2008 року) право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції на час прийняття оспорюваних рішень) була встановлена обов`язковість державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.До переліку документів, як підстав для державної реєстрації прав було включено свідоцтво про право власності на будівлю (частину будівлі), споруду (ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції на час прийняття оспорюваних рішень).Свідоцтво на право власності [PERSON] отримав 03 листопада 2008 року, і в цей же день право власності було зареєстровано, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності № 20784819 .Отже, станом на 30 жовтня 2008 року [PERSON] не був власником житлового будинку літ. «Б» по [ADDRESS] . Станом на 2008 рік законодавство не передбачало ані можливості «узаконення» самочинного будівництва органами місцевого самоврядування, ані права останніх приймати рішення «про узаконення» та/або про зміну функціонального призначення внутрішніх приміщень. Так, відповідно до ст. 376 ЦК України (в редакції, станом на 2008 рік) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під \\же збудоване нерухоме майно.На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.Отже, право власності на самочинне будівництво могло бути визнане виключно за судовим рішенням, а не за рішенням виконавчого органу місцевого самоврядування. Крім того, відповідно до визначення, наведеного в Додатку Б до ДБН А .2.2-3-2004 «Склад, порядок розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва», реконструкцією є - перебудова існуючих об`єктів виробничого та цивільного призначення, пов`язана з удосконаленням виробництва, підвищенням його техніко-економічного рівня та якості вироблюваної продукції, поліпшенням умов експлуатації та проживання, якості послуг, зміною основних техніко-економічних показників. Отже, «перетворення» приміщення 2-1 в кухню, як і перетворення літньої кухні в житловий будинок, також є реконструкцією, яка потребувала дотримання певної процедури, про яку йшлося вище. Дана процедура, як вбачається з матеріалів справи та документації БТІ, дотримана не була, у зв`язку з чим пункти 1.16 та 3.21 рішення № 124 від 30 жовтня 2008 року Виконавчого комітету Білозерської селищної ради не можуть вважатися законними. У зв`язку з викладеним вище представник [PERSON] вважає, що доводи викладені у відзиві Білозерської селищної ради не доводять законність оспорюваних [PERSON] рішень виконавчого комітету Білозерської селищної ради. Представник [PERSON] . [PERSON] надав суду заяву про застосування позовної давності (том 4 а.с. 20), якою вказав, що в своїх позовах (№2 та № 3) [PERSON] оскаржує свідоцтво про право власності на домоволодіння № 53 , що було видане 03.11.2008 року та рішення виконкому Білозерської селищної ради, що приймалися в період з 2006 по 2008 роки. Дані позови подані [PERSON] в 2017 році. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, тож [PERSON] , звертаючись до суду з вищевказаними позовами, пропустив строк, в межах якого він міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові. Представник [PERSON] Вічна І.М . надала суду заперечення на заяву про застосування строку позовної давності (том 4 а.с. 83-88), якими заперечила проти застосування судом до спірних правовідносин положень ч. 4 ст. 267 ЦПК України з огляду на наступне: Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] не знав та не міг знати про існування фактів порушення своїх прав до грудня 2016 року. Раніше, у запереченнях на відзив за позовом [PERSON] у даній справі, і вона сама, і її довіритель надавали письмові пояснення з приводу процедури, якої [PERSON] зобов`язаний був дотриматися про здійсненні реконструкції літньої кухні в житловий будинок. Виходячи із норм законодавства з питань здійснення будівництва (реконструкції), положень ст.375 ЦК України, ст. 27 Закону «Про архітектурну діяльність», ст.5 закону «Про основи містобудування», ч. 5 ст. 23 ЗУ «Про планування і забудову територій» та ст. 376 ЦК України, при здійсненні реконструкції [PERSON] зобов`язаний був її погодити з [PERSON] , як суміжним землекористувачем (власником сусіднього домоволодіння). У 2008 році [PERSON] не отримував згоди [PERSON] на реконструкцію літньої кухні в житловий будинок та не доводив до його відома факти свого звернення до Білозерської селищної ради із заявами, за якими приймалися оспорювані рішення. Безпосередньо самі рішення також до відома [PERSON] не доводилися та не оприлюднювалися. При цьому, враховуючи те, що реконструкції, як такої, не відбувалося взагалі, створення літньої кухні на житловий будинок мало місце «на папері», виключно за рішеннями виконкому Білозерської селищної ради, - [PERSON] не знав та не міг знати про те, що відбувається втручання в його права. Крім того:27.04.2007 року Рішенням XII сесії Білозерської селищної ради У скликання № 169 «Про надання згоди на передачу у власність громадянам земельних ділянок для будівництва, «обслуговування житлових будинків, індивідуальних гаражів, господарських будівель та споруд і ведення особистих селянських господарств» [PERSON] було надано дозвіл про передачу у власність земельної ділянки площею 0,06 га по [ADDRESS] а та зобов`язано замовити відповідну технічну документацію;у жовтні 2012 році [PERSON] було видано технічний паспорт на його домоволодіння, складений станом на 1992 рік, згідно якого літня кухня під літ. «Г» входила до складу домоволодіння по [ADDRESS] ;29.05.2017 року [PERSON] Білозерською селищною радою було видано довідку № 163 від 22.05.2017 року про те, що в його користуванні перебуває земельна ділянка площею 0,06 га;у серпні 2016 року в ДЗК зареєстровано земельну ділянку площею 0,0546 по [ADDRESS] ;07.11.2016 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , до складу якого увійшла літня кухня літ. «Г»; Отже, [PERSON] станом на листопад 2016 року був переконаний в тому, що у складі його домоволодіння є літня кухня під літ. «Л», а ділянка під домоволодінням складає майже 600 кв.м.Про існування оспорюваного свідоцтва та про те, що його літня кухня під літ. «Г» увійшла до домоволодіння по [ADDRESS] , як житловий будинок під літ. «Б», [PERSON] довідався з позову [PERSON] , поданого до Білозерського районного суду у грудні 2016 року. У зв`язку із вищевикладеним Вічна І.М. та [PERSON] вважають, що заява представника [PERSON] [PERSON] про застосування до спірних правовідносин позовної давності задоволенню не підлягає, та просили суд не застосовувати строк позовної давності за вказаними позовними вимогами, оскільки про порушення своїх прав [PERSON] довідався після 16 грудня 2016 року (дати звернення [PERSON] з позовом про визнання права власності на частку в житловому будинку). [PERSON] заяв чи клопотань не подав. За позовом 4: 28.07.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Реєстраційної служби Білозерського районного управління юстиції, Комунального підприємства «Херсонське бюро технічної інвентаризації», Головного управління держгеокадастру в Херсонській області про визнання недійсним рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, скасування державної реєстрації земельної ділянки (том 1 а.с. 125-127). Свій позов мотивувала тим, що вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] і вважається такою, що прийняла спадщину після смерті чоловіка відповідно до ст. 1269,1270 ЦК України. Спадщина в цілому складається з житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зазнач на плані під літ. Б, житловою площею 38,1 кв.м, загальною площею 105,0 кв. м. Вк будинок мій чоловік успадкував за заповітом після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] Зазначений житловий будинок під літ. Б належав [PERSON] згідно свідоцтва про право власності від 03.11.2008р., виданого на підставі рішення виконкому Білозерської селищної ради від 29.05.2008р. Даний будинок (літ. Б) був визнаним житловим будинком на підставі рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради від 24.04.2008р. №50. До цього дня будівля обліковувалася в технічній документації як літня кухня, і складала час домобудівлі по [ADDRESS] . Згідно технічної документації житловий будинок під літ. Б в цілому складається з житлової кімнати 1, кухні 2, житлової кімнати 3, прибудови І, коридору II, туалету III. кімнати IV, коридору V. Зважаючи на те, що між нею та іншим спадкоємцем [PERSON] , виник спір щодо спадкового майна, 15.12.2016р. [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності на частину домоволодінні, виходячи із її участі у спільній праці, як члена сім`ї, та розмірі фактичного внеску в набуття майна, у тому числі за рахунок коштів, які є її особистою приватною власністю. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом.В підтвердження реєстрації за ним права власності на об`єкти нерухомого майна, останній надав до суду:копію технічного паспорту на домоволодіння [ADDRESS] ; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по [ADDRESS] ;копію витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку по [ADDRESS] .З наданих відповідачем документів вбачається, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , та зазначений на плані під літ. Б, що входить до складу спад після смерті [PERSON] , був протиправно зареєстрований 09.10.2 державним реєстратором Сухановим Дмитром Миколайовичем за відповідачем [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно літня кухня під літ. Г домоволодіння [ADDRESS] . Підставою для внесення записку про право власності на домоволодіння Рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) 07.11.2016р., чомусь прийняте пізніше ніж проведена сама реєстрація. Крім того, з витягу з Державного земельного кадастру вбачається, що земельна ділянка площею 0,0546 га по [ADDRESS] зареєстрована 29.08.2016 року, кадастровий номер земельної ділянки 6520355100:03:001:0545, і фактично розташована під житловим будинком літ. Б, який є, як зазначено вище, складовою частиною домоволодіння [ADDRESS] і входить до складу спадщини після смерті [PERSON] . [PERSON] вважає, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно, зокрема на літню кухню під літ. Г домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] та державна реєстрація земельної ділянки (кадастровий номер 6520355100:03:001:0545) за цією ж адресою в межах зазначених в кастовому плані, проведені незаконно, без належних на те правових підстав, з внесенням до реєстрів неправдивихвідомостей.Незаконність реєстрації вказаних об`єктів полягає в наступному. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підставою виникнення права власності за [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] зазначено договір дарування серія ВЕВ №980090, посвідчений приватним нотаріусом Луб`янським А.В. 06.03.2003 року.Однак, зі змісту даного договору дарування ВЕВ №980090 вбачається, що даритель [PERSON] подарував, а обдарований [PERSON] прийняв в дар домобудівлю, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка в цілому складалася з житлового будинку літ. А житловою площею 74, 1 кв. м, туалету літ. Б, котельна літ. В, гараж літ. Г, сарай-майстерня літ. Д, котельня №1, огорожа №2, зливна яма №3.Тобто, про літню кухню під літ. Г у вказаному договорі дарування не йдеться взагалі. Відповідач [PERSON] не отримував в дар від [PERSON] вказаний об`єкт. Крім того, як вбачається з технічної документації на момент укладення даного договору дарування такого об`єкта нерухомості як літня кухня під літ. Г за вказаною адресою [ADDRESS] взагалі не існувало, тому право власності на даний об`єкт не могло бути зареєстровано за даною особою з вказаних підстав. Крім того, в наданій [PERSON] копії технічної документації у цивільній справі №648/4931/16-ц за зустрічним позовом, за адресою: [ADDRESS] значиться літня кухня під літ. Г. Проте, підстави внесення в технічну документацію відомостей про даний об`єкт за вказаною адресою відсутні. Крім того, невідоме походження даної технічної документації, з її змісту неможливо встановити виконавця технічної документації, в ній відсутні відомості про посаду та прізвище виконавця. Дана документація не погодження з начальником БТІ, що підтверджується відсутністю підпису останнього на титульному аркуші, що свідчить про фіктивність такої документації. Також, з матеріалів інвентарної справи на домоволодіння [ADDRESS] , витребуваної судом під час розгляду цивільної справи №648/4931/16-ц, вбачається, що вищезгадана технічна документація в матеріалах даної інвентарної справи відсутня.Тобто, має місце факт виготовлення технічної документації невідомою особою, з внесенням до документації неправдивих відомостей, і як наслідок, незаконна реєстрація права власності на даний об`єкт. Крім того, [PERSON] , який народився у 1978 році, не міг побудувати літню кухню під літ. Г у 1960 році, як зазначено у вищезгаданій фіктивній технічній документації, і за договором чи іншими правочинами право власності на вказаний неіснуючий об`єкт (літню кухню літ. Г) відповідач [PERSON] не набував. [PERSON] припускає, що саме згадана технічна документація, яка містить неправдиві відомості та суперечить документам інвентарної справи на домоволодіння №53-а ХБТІ , яка складена невідомою та не уповноваженою на те особою, стала для державного реєстратора підставою для реєстрації права власності за [PERSON] літньої кухні літ. Г домоволодіння [ADDRESS]. Також , 29.08.2016 р . за вказаною адресою по [ADDRESS] була зареєстрована земельна ділянка (кадастровий номер 6520355100:03:001:0545). Виходячи з параметрів даної земельної ділянки згідно кадастрового плану, вона частково знаходиться під житловим будинком літ. Б, що є складовою частиною домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] , який входить до складу вказаної спадщини. Як зазначалося раніше, право власності на житловий будинок під літ. Б по [ADDRESS] [PERSON] набув на підставі рішення виконкому Білозерської селищної ради від 29.05.2008р. До цього дня дана будівля обліковувалася як літня кухня, і з 1989 року складала частину домобудівлі по [ADDRESS] , що підтверджується технічною документацією з інвентарної справи 1989 року. Таким чином, вказана земельна ділянка не могла бути зареєстрована за вказаною адресою по [ADDRESS] в межах зазначених в її кадастровому плані, так даній ділянці знаходиться нерухоме майно, зокрема житловий будинок під літ. Б, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до змісту ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають в осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, а у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Згідно п. 6 Постанови КМУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25.12.2015р. №1127 (в редакції чинній на час проведення реєстрації), державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав.Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації і державний реєстратор обов`язково використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майні Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено відповідно до чинного законодавства, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів. Державний реєстратор у разі наявності у нього паперових носіїв інформації використовує також відомості, які містяться на відповідних носіях інформації (п.12).У разі проведення державної реєстрації права власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва вперше, у і числі у результаті поділу, виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єкту нерухомого майна, державний реєстратор за допомогою програмного забезпечення Державного реєстру прав відкриває новий розділ у цьому Реєстрі з присвоєнням реєстраційного номера об`єкту нерухомого майна, об`єкту незавершеного будівництві формує реєстраційну справу відповідно до законодавства (п.20).За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації (п. 18). Враховуючи вищевикладене, [PERSON] просила суд: 1.визнати недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , індексний номер 32240875 від 07.11.2016 року, прийняте державним реєстратором Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області Сухановим Дмитром Миколайовичем; 2.скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності за [PERSON] на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований 09.10.2016 року, номер запису про право власності 17301466; 3.скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0546 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6520355100:03:001:0545 у Державному земельному кадастрі, проведену Відділом Держгеокадастру у Білозерському районі Херсонської області 29.08.2016 року; 4.стягнути з відповідачів на користь [PERSON] судові витрати. Представник відповідача [PERSON] . Вічна І.М. надала суду відзив на позов (том 4 а.с. 100-107), яким вважає вказані позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного. У позовній заяві позивачка стверджує про те, що житловий будинок під літ. «Б», який перебуває у складі домоволодіння по [ADDRESS] був протиправно зареєстрований як літня кухня під літ. «Г» у складі домоволодіння по [ADDRESS] , і що земельна ділянка з кадастровим номером 6520355100:03:001:0545 площею 0,0546 га по [ADDRESS] фактично розташована під житловим будинком літ. «Б», який є складовою частиною домоволодіння по [ADDRESS] . Вказані твердження позивачки не відповідають дійсності. Матеріалами справи підтверджується, і про це в позові зазначає й сама позивачка, що право власності [PERSON] на житловий будинок під літ. «Б» у складі домоволодіння по [ADDRESS] виникло на підставі рішення Білозерської селищної ради № 63 від 29.05.2008 року (свідоцтво про право власності від 03.11.2008 року). Вказане рішення та свідоцтво [PERSON] наразі оспорив і ці вимоги є предметом окремого позову у даній справі. Додатково до тих пояснень, які надавалися за позовом [PERSON] , представник відповідача вважає за необхідне звернути увагу суду на наступне. На а.с. 139-140 том 1, а.с. 60-62 том 2 міститься надана [PERSON] копія технічного паспорту на домоволодіння по [ADDRESS] станом на 30.06.1989 року, зміст якого відповідає схематичному плану, який міститься на а.с. 45 інвентарної справи на домоволодіння по [ADDRESS] , з якого вбачається, що станом на 26.05.1989 року на земельній ділянці площею 1259 кв.м. за адресою [ADDRESS] були розташовані наступні будівлі: літ. «А» - житловий будинок, літ. «Б» - літня кухня, літ. «В», «Д», «Ж», «З» - навіси, літ. «Г» - сарай, «И» - уборна, №1 - водопровід, №№ 2,3,4 - огорожа. При цьому, згідно технічного паспорту від 30.06.1989 року, на дату його складання у [PERSON] були відсутні документи на земельну ділянку площею 1259 кв.м. (у графі про площу земельної ділянки по документам - відомості відсутні). На а.с. 4 інвентарної справи на домоволодіння по [ADDRESS] також міститься схематичний план, складений 10.06.2016 року, начебто за фактичним станом на 26.05.1989 року, в якому зазначено, і інша площа земельної ділянки, і інший склад будівель (у т.ч. під літ. «Б» замість літньої кухні позначений житловий будинок). Даний схематичний план (складений 10.06.2016 року станом на 26.05.1989 року) Вічна І.М. просила суд не приймати до уваги, оскільки він суперечить як реальному технічному паспорту і схематичному плану 26.05.1989 року, так і іншим наявним у справі доказам (акту від 03.06.1989 р., змісту рішень Білозерської селищної ради № 75 від 25.05.2006 року та № 50 від 24.04.2008 року про визнання літньої кухні житловим будинком тощо). Отже, житловий будинок під літ. «Б» виник у складі домоволодіння по [ADDRESS] на підставі рішення Білозерської селищної ради № 63 від 29.05.2008 року (свідоцтво про право власності від 03.11.2008 року) замість літньої кухні під такою ж літерою («Б»). Сторонами не заперечується та підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи № 23/2018, виконаним 25.06.2018 року судовим експертом Малим О.В., що будівля, позначена в технічному паспорті БТІ на домоволодіння по [ADDRESS] як житловий будинок літ. «Б» є тією ж самою будівлею, яка в технічному паспорті БТІ на домоволодіння по [ADDRESS] позначена як літня кухня під літ. «Г». ЦК УРСР 1963 року (в редакції, чинній на 1989 рік), як і попередні нормативні акти, не встановлював певного моменту виникнення права власності на нерухоме майно та впливу реєстрації або її відсутності на чинність права. У 1966 році було прийнято Інструкцію про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Пункт 1 вказаної Інструкції встановлював, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Така реєстрація здійснювалася на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів). До реєстрації повинні бути подані оригінали правовстановлюючих документів та копії з них, засвідчені у встановленому законом порядку, копії цих документів залишалися в справах бюро технічної інвентаризації (п.7 Інструкції). Якщо ж правовстановлюючі документи були відсутні, то особа могла звернутися до виконкому відповідної ради із заявою про видачу свідоцтва і порядок оформлення права власності в цьому випадку регулювався розділом III Інструкції (пункти з 10 по 20). При цьому, вказана Інструкція також встановлювала, що право користування земельними ділянкам, на яких розташовані будинки або домоволодіння з обслуговуючими їх будівлями та спорудами, реєструються окремо, відповідно до інструкції МКГ УРСР від 23.08.52 р. «Про порядок обміру земель і реєстрації документів на право користування земельними ділянками в містах і селищах міського типу УРСР». Хоча вказаною інструкцією і встановлювався порядок реєстрації об`єктів нерухомого майна, проте фактично виникнення права власності не залежало від державної реєстрації. Якщо проаналізувати зміст зібраних по справі доказів, [PERSON] не мав правовстановлюючих документів ані на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] , ані на земельну ділянку площею 1259 кв.м. На 19 аркуші інвентарної справи на домоволодіння по [ADDRESS] (а.с. 71 том 1) міститься акт, складений у відповідності до § 12 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Відповідно до п. 13 Інструкції бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення. Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою (додаток № 2 та 2-а). Виходячи з наведених визначень, ще раз підтверджується той факт, що у 1989 році [PERSON] не був власником двох житлових будинків, оскільки у такому разі він мав отримати Свідоцтво на право власності на домоволодіння, а відповідно до зібраних у справі доказів йому було видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок. Відповідно до п. 2 Інструкції під будинком, як об`єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких). При цьому, видачі свідоцтва на право власності мало передувати відповідне рішення виконкому (п. 13 Інструкції). Рішенням виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 63 від 22.06.1989 року було вирішено оформити на ім`я [PERSON] право власності на цілий будинок [ADDRESS] . Вказане рішення не містить посилання на те, що одночасно з оформленням права власності на житловий будинок, виконком вирішив оформити на ім`я [PERSON] і право власності на всі службові приміщення та споруди, які були предметом обстеження. Отже, матеріалами справи не підтверджується, що літня кухня під літ. «Б» (відповідно до схематичного плану 26.05. 1989 року) увійшла до складу будинку по [ADDRESS] , на який 27.06.1989 року [PERSON] отримав свідоцтво на право власності. Не містять матеріали справи і доказів того, що літня кухня під літ. «Б» (відповідно до схематичного плану 26.05.1989 року) була побудована на земельній ділянці, наданій в користування [PERSON] . Згідно з актом від 03.06.1989 року, будівлі, які були предметом обстеження, розміщалися на земельній ділянці площею 1259 кв.м. Доказів, що вказана земельна ділянка надавалася у користування [PERSON] у передбаченому чинним на той час законодавством порядку матеріали справи не містять. Згідно довідки № 321 від 04.10.2016 року (а. 89 інвентарної справи на домоволодіння по [ADDRESS] , [PERSON] за адресою [ADDRESS] має в користуванні земельну ділянку площею 659 кв.м. Крім того, відповідно до Рішення 12 сесії Білозерської селищної ради VІ скликання від 30 вересня 2011 року № 131 «Про надання згоди на передачу у власність громадянам земельних ділянок для будівництва, обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд, ведення особистих селянських господарств, ведення колективного садівництва, індивідуального гаражного будівництва» (а. 87 інвентарної справи на домоволодіння по [ADDRESS] ), [PERSON] було надано згоду на передачу у власність земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0659 та по [ADDRESS] . Вказане рішення Білозерської селищної ради було прийнято у відповідності, зокрема, до Постанови КМУ від 05.08.2009 року № 844 «Деякі питання реалізації права власності на землю громадянам України» та заяви [PERSON] . Постановою КМУ № 844 від 05.08.2009 року було затверджено Порядок безоплатних оформлення та видачі громадянам України державних актів на право власності на земельні ділянки, пунктом 1 якого встановлювалася спрощена процедура безоплатного оформлення та видачі громадянам України у 2009 та наступних роках державних актів на право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель на підставі рішень органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади, прийнятих у відповідності до статті 118 Земельного кодекс) України. Частиною 1 ст. 118 ЗК України (в редакції станом на 30 вересня 2011 року) було передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району , заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Таким чином, матеріалами справи достеменно підтверджується, що [PERSON] в користування була надана земельна ділянка площею 0,0659 та по [ADDRESS] під належним йому житловим будинком. І про це [PERSON] було відомо, про що, серед іншого, свідчить отримання ним відповідних довідок від Білозерської селищної ради та рішення про передачу у власність земельної ділянки площею 0,0659 та. Відповідно до довідки (додається) Херсонського ДБТІ № 120 від 14.09.2012 року (аркуш 39 інвентарної справи на домоволодіння по [ADDRESS] станом на 1992 рік на домоволодіння по [ADDRESS] була виготовлена технічна документація без реєстрації права власності. Свідоцтво на право власності на житловий будинок було видано 19.08.2002 року. Як вбачається з технічної документації БТІ 1992 року (аркуші 4, 23-27 інвентарної справи на домоволодіння по [ADDRESS], склад домоволодіння [ADDRESS] , яке займало площу 559 кв.м., у т.ч. під будівлями - 190 кв.м. був наступним: житловий будинок літ. «А», уборна літ. «Б», кочегарка літ. «В», літня кухня літ. «Г», навіс літ. «Д», майстерня літ. «Е», гараж літ. «Ж», -№1 відмостка, № 2 забор, погріб під двором. Тобто, станом на 15 квітня 1992 року літня кухня під літ. «Г» входила до складу домоволодіння по [ADDRESS] . Проте, як позначено на 4 аркуші інвентарної справи на домоволодіння по [ADDRESS] , 19.08.2002 року в документацію БТІ було внесено «поточні зміни», якими площу земельної ділянки під домоволодінням зменшено до 458 кв.м., а будівлі під літерами «Г» (літня кухня) та «Д» (навіс) на схематичному плані перекреслені, у зв`язку з чим не були внесені до свідоцтва на право власності. При цьому, матеріали інвентарної справи не містять жодних документів на підтвердження виникнення поточних змін у складі домоволодіння, як не містять і доказів оплати замовником та виготовлення органами БТІ нового технічного паспорту. Оскільки вказані будівлі не були перелічені в Свідоцтві на права власності, виданому 19.08.2002 року, відповідно вони не були перелічені і в договорі дарування від 06.03.2003 року. Проте, вказана обставина не викликала стурбованості, оскільки чинне на той час законодавство не передбачало необхідності перелічувати всі складові домобудівлі в правовстановлюючих документах (свідоцтвах, угодах тощо). Законом від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в Україні було запроваджено єдину систему державної реєстрації речових прав на земельні ділянки та інше нерухоме майно, обмеження цих прав. Відповідно до п. 57, 58 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553), прийнятої на виконання названого закону, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна у разі, коли в документах, що подаються для такої реєстрації, відсутні відомості про технічні характеристики відповідного об`єкта, також подається технічний паспорт на такий об`єкт. Оскільки в договорі дарування житлового будинку від 06.03.2003 року були відсутні технічні характеристики будівель у складі домоволодіння по [ADDRESS] , [PERSON] разом із договором купівлі-продажу надав державному реєстратору Технічний паспорт на домоволодіння по [ADDRESS] , виготовлений 12,10,2012 року станом на 15.04.1992 року. Отже, подання документів для державної реєстрації права власності [PERSON] на домобудівлю відбулося у відповідності до вимог діючого законодавства. При цьому, проведеною реєстрацією жодним чином не порушуються права позивачки, а обраний нею спосіб захисту не відповідає суті порушення. Так, до державного реєстру було внесено запис про право власності [PERSON] на домобудівлю по [ADDRESS] , набуте на підставі договору дарування житлового будинку від 06.03.2003 року. Вказаний договір є чинним і право власності [PERSON] на вказану домобудівлю ніким не оспорено. Отже, позивачка не має права вимагати скасування рішення державного реєстратора та запису про право власності, не оспорюючи при цьому підстави виникнення права власності. Щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0,0546 га за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 6520355100:03:001:0545 у Державному земельному кадастрі, проведеної Відділом Держгеокадастру у Білозерському районі Херсонської області 29.08.2016 року представник [PERSON] наголосила на наступному. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду із заявленим позовом, [PERSON] посилається на те, що земельна ділянка площею 0,0546 га за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 6520355100:03:001:0545 фактично розташована під житловим будинком літ. «Б», який є складовою частиною домоволодіння [ADDRESS] і входить до складу спадщини після смерті [PERSON] . При цьому, як на підставу виникнення права власності на житловий будинок літ. «Б» по [ADDRESS] , позивачка посилається на рішення Білозерської селищної ради від 29.05.2008 року та свідоцтво про право власності від 03.11.2008 року. Водночас, позивачка не наводить жодних доводів та не надає докази на підтвердження виникнення права користування (чи будь-якого іншого права) щодо земельної ділянки під вказаною будівлею. Витягом з Державного земельного кадастру НВ-6502013822016 від 29.08.2016 року підтверджується, що земельна ділянка з кадастровим номером 6520355100:03:001:0545 перебуває у комунальній власності. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції станом на 2008 рік) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Позивачка не надала жодних доказів того, що з 2008 року [PERSON] , [PERSON] , або їй у встановленому законом порядку надавалася земельна ділянка під спірною будівлею. В матеріалах справи відсутні докази і того, що земельна ділянка під спірною будівлею надавалася [PERSON] до 2008 року. Натомість, згідно довідки Білозерської селищної ради Білозерського району № 163 від 22.05.2017 року, згідно з записом в земельно-шнуровій книзі у користуванні [PERSON] перебуває земельна ділянка площею 0,06 га по [ADDRESS] . Рішенням XII сесії Білозерської селищної ради У скликання від «27» квітня 2007 року № 169 «Про надання згоди на передачу у власність громадянам земельних ділянок для будівництва, обслуговування житлових будинків, індивідуальних гаражів, господарських будівель та споруд і ведення особистих селянських господарств» [PERSON] було надано дозвіл на передачу у власність земельної ділянки площею 0,06 га по [ADDRESS] та зобов`язано замовити відповідну технічну документацію. Згідно довідки № 321 від 04.10.2016 року, а. 89 інвентарної справи на домоволодіння по [ADDRESS] , [PERSON] за адресою [ADDRESS] має в користуванні земельну ділянку площею 659 кв.м. Рішенням 12 сесії Білозерської селищної ради VІ скликання від 30 вересня 2011 року № 131 «Про надання згоди на передачу у власність громадянам земельних ділянок для будівництва, обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд, ведення особистих селянських господарств, ведення колективного садівництва, індивідуального гаражного будівництва» (а. 87 інвентарної справи на домоволодіння по [ADDRESS] [PERSON] було надано згоду на передачу у власність земельної ділянки 0,0659 га по [ADDRESS] та зобов`язано замовити технічну документацію. Зміст рішень Білозерської селищної ради від 27 квітня 2007 року №169 та від 30 вересня 2011 року № 131 підтверджує той факт, що із земельної ділянки загальною площею 1259 кв.м., прав на яку [PERSON] у встановленому законом порядку не набував, частина (600 кв.м.) була надана в користування [PERSON] під домоволодіння по [ADDRESS], а частина (659 кв .м .) - [PERSON] під домоволодіння по [ADDRESS] . Отже, ані [PERSON] , ані [PERSON] , ані [PERSON] не набували права користування на земельну ділянку з кадастровим номером 6520355100:03:001:0545 (або на будь-яку її частину, у т.ч. під спірною будівлею). Більш того, [PERSON] , як і будь-яка інша особа, наразі не має і жодних прав щодо земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Так, відповідно до ст. 79-1 Закону України «Про державний земельний кадастр», формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державний земельний кадастр» одним із принципів, на яких базується діяльність кадастру є принцип відкритості та доступності відомостей Державного земельного кадастру. Згідно з відомостями, які мітяться в Публічній кадастровій карті, поряд із земельною ділянкою по [ADDRESS] » з кадастровим номером 6520355100:03:001:0545 відсутні будь-які інші сформовані земельні ділянки. Отже, земельна ділянка по [ADDRESS] » або її частина не могла увійти до складу земельної ділянки по [ADDRESS] , оскільки останньої наразі взагалі не існує, як об`єкта цивільних прав. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки - це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Відповідно до п. 1, 2, 3 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (в редакції станом на серпень 2016 року), державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою, зокрема, особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи. Як уже зазначалося, рішенням XII сесії Білозерської селищної ради V скликання від 27 квітня 2007 року № 169 «Про надання згоди на передачу у власність громадянам земельних ділянок для будівництва, обслуговування житлових будинків, індивідуальних гаражів, господарських будівель та споруд і ведення особистих селянських господарств», [PERSON] було надано дозвіл на передачу у власність земельної ділянки площею 0,06 га по [ADDRESS] а та зобов`язано замовити відповідну технічну документацію. Таким чином державна реєстрація земельної ділянки площею 0,0546 га за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 6520355100:03:001:0545 у Державному земельному кадастрі, проведеної Відділом Держгеокадастру у Білозерському районі Херсонської області 29.08.2016 року проведена у відповідності з вимогами чинного законодавства та жодним чином не порушує прав позивачки; відповідно, задоволення позовної про скасування державної реєстрації не сприятиме відновленню прав. На підставі викладеного представник [PERSON] адвокат Вічна І.М., просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у зв`язку з їх необґрунтованістю. Представник Реєстраційної служби Білозерського РУЮ в судове засідання не з`явився. Судом встановлено, що на момент розгляду справи такої юридичної особи на території Білозерського району не існує. Представник КП «ХБТІ» ХОР надав суду заяву, якою просив розглянути справу без їх участі, поклався на розсуд суду та прийняття рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник ГУ держгеокадастру у Херсонській області заяв чи клопотань по суті справи не подавав. За позовом 5: 28.07.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Білозерської селищної ради Херсонської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 134 від 27.11.2008 року (том 1 а.с 174-175). Свій позов мотивувала тим, що 15.12.2016р. вона звернулася до Білозерського районного суду Херсонської області позовом до [PERSON] , яким просила визнати за нею право власності на частку у домоволодінні.Після ознайомлення з матеріалами інвентарної справи їй стали відомі обставини, які не були і не могли бути їй відомі як на час їх виникнення, так і на момент звернення до суду з вищезгаданим позовом.Зокрема, їй стало відомо, що рішенням виконавчого комітету Білозерської селищної ради від 27.11.2008р. № 134, що знаходиться в матеріалах інвентарної справи, було скасовано п. 1.18 рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради №23 28.02.2008р. "Про порядок розгляду заяв громадян по індивідуальному будівництву", як такий, що суперечить чинному законодавству.В результаті скасування Білозерською селищною радою п. 1.18 власного рішення №23 від 28.02.2008р., яке є ненормативним правовим актом органу місцевого самоврядування, добудовані [PERSON] приміщення будинку літ. Б по [ADDRESS] обліковуються в інвентарній справі як самочинно збудовані, і право власності на них, як на об`єкт нерухомості, не набуте. Про існування зазначеного рішення до моменту ознайомлення з матеріалами інвентарної справи її представником, тобто до 17.05.2017р., вона не знала і не могла знати, так як вказане рішення № 134 від 27.11.2008р. приймалося Білозерською селищною рад без її відома, і воно не було для неї загальнодоступним. Відомості щодо нерухомого майна, що містяться в інвентарній справі відносяться до інформації з обмеженим доступом і не надаються особі, за якою таке майно не зареєстроване. [PERSON] вважає, що рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради 27.11.2008р. № 134 про скасування п.1.18 рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 23 від 28.02.2008р. є незаконним, так як суперечить ст. 3 Конституції України, ст. 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та іншим нормативним актам. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.Вказані правові приписи Конституційного суду України знайшли своє відображення у Постанові Верховного Суду України від 4 червня 2013 року (справа №21-64а13), в якій також зазначається, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів.Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч.10 ст. 59 Закону (№280/97-ВР), акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.Тому, оскільки перелічені вище рішення Білозерської селищної ради є ненормативними правовими актами одноразового застосування, які вичерпали свою дію фактом їх виконання, вони не можуть бути в подальшому скасовані даним органом місцевого самоврядування. Також, зважаючи на те, що хоча на думку [PERSON] , строк позовної давності для звернення до суду з вимогою щодо визнання недійсним рішення рішенням виконавчого комітету Білозерської селищної ради від 27.11.2008р. № 134 нею і не пропущений, так як про наявність оскаржуваного рішення вона дізналася лише 17.05.2017р., що підтверджується доданими до цієї позовної заяви письмовими доказами (заявами ознайомлення з матеріалами справи), тобто ні її представник, ні вона сама не знали та могли довідатися раніше про існування рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради від 27.11.2008р. №134, але приймаючи до уваги дату (давність) прийнятого оскаржуваного рішення, вважає за необхідне прохати суд поновити мені строк звернення до суду для захисту порушеного права. Зважаючи на вищевикладене, виходячи з викладених в позовній заяві обставин, уточнивши позовні вимоги 19 квітня 2018 року (том 3 а.с. 53-54) та 16 липня 2019 року (том 4 а.с. 94-95) [PERSON] просила суд: 1.поновити їй строк для звернення до суду з позовом про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради від 27.11.2008р. №134; 2.визнати недійсним рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради 27.11.2008р. № 134 про скасування п. 1.18 рішення виконавчого комі Білозерської селищної ради №23 від 28.02.2008р. "Про розгляд заяв громадян по індивідуальному будівництву". Представник відповідача - Білозерської селищної ради Херсонської області надала суду відзив на позов (том 4 а.с 45-47), яким просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог, щодовизнання недійсним рішення виконавчого комітету селищної ради від 27.11.2008 року № 134 про скасування п.1.18. рішення виконавчого комітету від 28.02.2008 року № 23 «Про розгляд заяв громадян». Незгоду з позовом аргументувала наступним: Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.Виконавчі комітети селищних рад згідно приписів ст.140 Конституції, ст.ст. 10,11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницькими та виконавчими органами місцевого самоврядування, яким ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час прийняття виконавчим комітетом оскаржуваних рішень) надані певні повноваження щодо обліку об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності та щодо реєстрації права власності на об`єкти нерухомості, які розташовані на території громади. Виконавчим комітетом селищної ради було прийнято рішення вважати приміщення в житловому будинку літ. Б площею 13,1 кв.м. кухнею по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , а також, рішенням № 124 від 30.10.2008 року узаконено самовільно збудовану прибудову літ. Б розміром 3,65 кв.м. на 2,40 кв.м. Також, селищною радою було прийнято рішення п. 1.18 рішення № 23 від 28.02.2008 року про узаконення самовільно збудованої прибудови розміром 4,50 кв.м. на 1,90 кв.м. та 4,20 кв.м. на 7,20 кв.м., та навіс розміром 3,10 кв.м. на 1,90 кв.м. на ім`я [PERSON] . На підставі заяв громадянина [PERSON] , матеріалів, виданих БТІ, виконавчий комітет селищної ради приймав вищезазначені рішення в межах своєї компетенції, оскільки згідно п.3.1. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єкті нерухомого майна, зареєстрованої Міністерством юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773 - технічній інвентаризації підлягають об`єкти всіх форм власності, розташовані на земельних ділянках (за окремими поштовими адресами), незалежно від того побудовані вони за відповідно оформленими документами чи самочинно;роботи з інвентаризації повинні здійснюватися за обов`язковою участю власника будинку, у присутності якого проводиться обстеження, що фіксується в абрисі чи ескізі, з обов`язковим підписанням цих документів власником. Пунктом 3.2. Інструкції про порядок проведення технічноїінвентаризації об`єктів нерухомого майна, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773 передбачено, що при виявленні самочинного будівництва бюро технічної інвентаризації зобов`язане повідомити про це органи місцевого самоврядування.Після одержання бюро технічної інвентаризації рішення органу місцевого самоврядування щодо самочинного будівництва в примітки раніше доставлених штампів уноситься запис номера та дати цього рішення. 20.11.2008 року винесено протест прокуратури Херсонської області № 5 456-08, на пункт 1.18 рішення виконавчого комітету селищної ради № 23 віл 28.02.2008 року «Про розгляд заяв громадян по індивідуальному будівництву», щодо скасування даного пункту рішення, оскільки роботи з інвентаризації повинні здійснюватися за обов`язковою участю власника будинку, у присутності якого проводиться обстеження, що фіксується в абрисі чи ескізі, з обов`язковим підписанням цих документів власником. В матеріалах наданих БТІ до Білозерської селищної ради був відсутній абриз з підписом власника житлового будинку ( [PERSON] )На виконання протесту прокуратури селищною радою було прийнято рішення № 134 від 27.11.2008 року «Про протест прокуратури Білозерського району» про скасування п.1.18 рішення селищної ради від 27.11.2008 року, як такого, що суперечить чинному законодавству. Тому, посилання [PERSON] про скасування рішення виконавчого комітету № 134 від 27.11.2008 року, представник селищної ради вважає безпідставними. Виконавчим комітетом селищної ради від 27.02.1992 року було прийнято рішення № 25 про вилучення частини присадибної земельної у громадянина [PERSON] та надання у користування земельної ділянки [PERSON] на підставі заяв громадян та у зв`язку з введенням в експлуатацію житлового будинку [PERSON] по [ADDRESS] .Відповідно до прийнятого рішення [PERSON] було видано акт відведення та встановлення меж присадибної земельної ділянки. Дана ділянка (на момент прийняття рішення) не перебувала у приватній власності, розпорядниками земель комунальної власності являється Білозерська селищна рада, тому рішення було прийнято до норм діючого законодавства на той час і підстав для скасування рішень селищної ради немає. Крім того звернулася до суду з заявою про застосування строків позовної давності. Представник третьої особи по справі адвокат Вічна І.М. надала суду пояснення щодо вказаного позову (том 4 а.с. 75-77), яким наголосила, що вважає, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. На час прийняття оспорюваного рішення (2008 рік) ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» передбачала повноваження прокурора на внесення подання або протесту на рішення місцевих Рад залежно від характеру порушень.Відповідно до ст. 21 цього Закону, протест на акт, що суперечить закону, приноситься прокурором, його заступником до органу, який його видав, або до вищестоящого органу. У такому ж порядку приноситься протест на незаконні рішення чи дії посадової особи. У протесті прокурор ставить питання про скасування акта або приведення його у відповідність з законом, а також припинення незаконної дії посадової особи, поновлення порушеного права.Протест прокурора зупиняє дію опротестованого акта і підлягає обов`язковому розгляду відповідним органом або посадовою особою у десятиденний строк після його надходження. Про наслідки розгляду протесту в цей же строк повідомляється прокурору.У разі відхилення протесту або ухилення від його розгляду прокурор може звернутися з заявою до суду про визнання акта незаконним. Заяву до суду може бути подано протягом п`ятнадцяти днів з моменту одержання повідомлення про відхилення протесту або закінчення передбаченого законом строку для його розгляду. Подача такої заяви зупиняє дію правового акта. Отже, у відповідності до встановлених законом повноважень, прокурором було внесено протест на п. 1.18 рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 23 від 28.02.2008 року, який підлягав обов`язковому розгляду Виконавчим комітетом Білозерської селищної ради. І за наслідками розгляду прокурорського протесту Виконавчий комітет Білозерської селищної ради мав право скасовувати власне рішення, що узгоджується з позицією Конституційного суду, який в резолютивній частині рішення від 16.04.2009 року зазначив про те. що в аспекті конституційного подання положення частини другої ст.19, ст. 144 Конституції України, статті 25, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (з наступними змінами) стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Посилання ж позивачки та мотивувальну частину вказаного вище рішення Конституційного суду, а саме на те, що «органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень винити правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти них правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення», вконтексті спірних правовідносин, є непереконливими, оскільки п. 1.18 рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 23 від 28.02.2008 року не породило у [PERSON] , а тим більше у [PERSON] , виникнення жодних прав. Як вбачається з тексту п. 1.18 рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 23 від 28.02.2008 року, яке позивачка вважає незаконно скасованим, питання стосується самочинних будівель. Режим самочинного будівництва станом на 2008 рік був врегульований ст. 376 ЦК України, відповідно до якої житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.Отже, право власності на самочинне будівництво могло бути визнане виключно за судовим рішенням, а не за рішенням виконавчого органу місцевого самоврядування. Щодо повноважень виконавчих комітетів органів місцевого самоврядування, вони були передбачені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» (ст.ст. 27-40).Зокрема, п.п. 9 п. «а» ч.І ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування» до власних (самоврядних) повноважень виконавчих органів місцевого самоврядування відносив надання відповідно до законодавства дозволу на спорудження об`єктів містобудування незалежно від форм власності, а п.п. 1 п. «б» частини 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування» до делегованих повноважень виконавчих органів місцевого самоврядування відносив прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у порядку, встановленому законом. Відповідно до п. 1 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 р. N 1243 (в редакції на час спірних правовідносин) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів полягало у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об`єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів (далі - закінчені будівництвом об`єкти), їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування. Відповідно до п. 13 Порядку замовник зобов`язаний після надходження повідомлення генерального підрядника про закінчення будівництвом об`єкта, а по об`єктах, які попередньо приймаються робочими комісіями, після підписання акта робочої комісії звернутися протягом 5 днів до органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, що визначені у п.11 цього Порядку, з пропозицією щодо утворення державної приймальної комісії.Орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування зобов`язаний протягом 10 днів після надходження звернення від замовника утворити відповідно до цього Порядку державну приймальну комісію. Відповідно до п. 27, 29 Порядку № 1243 за результатами роботи державної приймальної комісії складається акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, форма якого затверджується Держбудом.Акт державної приймальної комісії підлягає затвердженню у 15-денний строк органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, що утворив цю комісію, та реєструється в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, яка видала дозвіл на виконання будівельних робіт.Датою введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію цього об`єкта органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, що утворив комісію. Виходячи з системного аналізу вищезазначених нормативних актів станом на 2008 рік виконавчі органи місцевого самоврядування при вирішенні питань, пов`язаних з індивідуальним будівництвом об`єктів нерухомого майна та оформленням прав власності повноваження на прийняття рішень щодо: видачі дозволу на спорудження об`єктів будівництва;створення державної приймальної комісії для прийняття об`єкта в експлуатацію; затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію об`єкта;оформлення права власності з видачею свідоцтва за наявності акта комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію (п.п. «а» п. 6.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 р. за № 157/6445). Враховуючи, що у 2008 році законодавство України не передбачало такої процедури, як «узаконення самовільного будівництва», і, відповідно, виконання таких повноважень не було і не могло бути) віднесено до компетенції виконавчих органів місцевого самоврядування, п. 1.18 рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 23 від 28.02.2008 року, яким було вирішено «узаконити самовільно побудовані прибудову розміром 4,50x1,90+4,20x7,20 та навіс розміром 3,10x1,90 по [ADDRESS] на ім`я громадянина [PERSON] » не породив виникнення у [PERSON] , а тим більш у [PERSON] , жодних прав та інтересів, зокрема, і права власності на вказані будівлі, яке, як уже зазначалося, могло набуватися або за наслідками введення об`єктів будівництва в експлуатацію у встановленому законом порядку (для законного будівництва) або за судовим рішенням (для самочинного будівництва). Отже, виконком Білозерської селищної ради мав повноваження на скасування вказаного рішення. Крім того позивачка не довела, які саме її права порушуються оскаржуваним рішенням. На підставі викладеного вище, представник третьої особи просила суд у задоволенні даного позову відмовити. За позовом 6: 20.10.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Білозерської селищної ради, [PERSON] про визнання недійсним рішення селищної ради (том. 2 а.с. 55-56). Свій позов мотивувала тим, що на підставі зазначеного рішення [PERSON] був виданий акт відводу та встановлено межі ділянки площею 0,06га. Як вбачається з акту, земельна ділянка розташована між земельними ділянками по [ADDRESS] та [ADDRESS] , має визначену довжину з двох сторін 53,24м та ширину з вулиці Івана Франка 11,0 м, в кінці ділянки 10,0 м. З зазначеного акту також вбачається, що відведеної [PERSON] земельної ділянки з суміжними користувачами земельних ділянок не погоджувались, до їх відома не доводились, та наявність на земельній ділянці будівель та право власності на них відповідальною особою за відведення земель ділянки не перевірялась. Таким чином, виходячи з змісту вказаного акту, зважаючи на параметри ділянки, вбачається, що частина вказаної ділянки пролягла під літньою кухнею літ. Б. (згодом житловий будинок літ. "Б"), яка являлась складовою частиною домобудівлі [ADDRESS] та належала [PERSON] . 06.03.2003 року [PERSON] подарував [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування серія ВЕВ № 980090, посвідчений приватним нотаріусом Луб`янським А.В. Належність будівлі під літ. "Б" гр. [PERSON] на час прийняття оскаржуваного рішення селищної ради підтверджується свідоцтвом про право особи власності на житловий будинок від 27.06.1989р.. технічною документацією домоволодіння (за 1989. 2008 р.р.) Рішенням виконавчого комітету Білозерської селищної ради від 28.02.2008р. № 23 (пункт 1.18) узаконено прибудову розміром 4,5x1,9x4,2x7,20 та навіс розміром 3,10x1,90 по [ADDRESS] на ім`я громадянина [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Білозерської селищної ради від 24.04.2008р. № 50 визнано житловим будинком (літ. Б) літню кухню по [ADDRESS] на ім`я громадянина [PERSON] . 30.10.2008р. рішенням виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 124| узаконено самовільно збудовану прибудову до житлового будинку літ. Б розміром 3,65x2,40 м по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] .Цим же рішенням вирішено вважати приміщення 2-1 в житловому будинку літ. Б площею 13,1 м. кв., кухнею по [ADDRESS] на ім`я громадянина [PERSON] . 03.11.2008р. на підставі рішення Білозерської селищної ради від 29.05.2008 року [PERSON] було видане Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - домоволодіння по [ADDRESS] , яке складається з двох житлових будинків літ. А та літ. Б з господарськими будівлями та спорудами. Таким чином, Білозерська селищна рада своїм рішенням №25 від 27.02.1992 року помилково та неправомірно виділила [PERSON] земельну ділянку площею 0,06 га по [ADDRESS] , на якій було розташоване нерухоме майно, що належало іншій особі, зокрема [PERSON] та рахувалося за іншою адресою, та яке увійшло до складу спадщини після смерті [PERSON] , спадкоємцем якого являється [PERSON] [PERSON] зазначила, що прийняття Білозерською селищною радою народних депутатів рішення від 27.02.1992р. № 25 спонукало відповідача [PERSON] до вчинення ним в подальшому інших неправомірних дій, в тому числі, до здійснення незаконної реєстрації прав на вказану будівлю та земельну ділянку, що на сьогоднішній день оскаржуються нею в судовому порядку. Уточнивши позовні вимоги 20.02.2018 року (том. 3 а.с. 55-56) та 16.07.2019 року (том. 4 а.с. 92-93), [PERSON] просила суд: 1.поновити [PERSON] строк звернення до суду з позовом про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради народних депутатів від 27.02.1992 року № 25 та акту відводу та встановлення меж присадибної ділянки від 03.03.1992 року; 2.визнати недійсним рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради народних депутатів від 27.02.1992 року № 25 в частині відрізання земельної ділянки в [ADDRESS] у гр. [PERSON] в зв`язку з відмовою, та в частині нарізання земельної ділянки площею 0,06 га в [ADDRESS] гр . [PERSON] в зв`язку з введенням в експлуатацію двоповерхового житлового будинку; 3.визнати недійснимакт відводу та встановлення меж присадибної ділянки по [ADDRESS] від 03.03.1992 року; 4.стягнути з відповідачів на її користь судові витрати. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог [PERSON] - Вічна І.М. надала суду відзив (том 4 а.с. 78-82), яким просила суд у задоволенні позову відмовити з урахуванням наступного. Відповідно до положень ЦПК України умовою для надання особі судового захисту, насамперед є встановлення судом факту порушення прав особи, яка за захистом звернулася.Предметом оскарження за даним позовом є рішення виконавчого органі місцевого самоврядування по розпорядженню земельною ділянкою.Таким чином, позивачка, насамперед, мала довести, що вона має відповідні права на земельну ділянку, щодо якої приймалося оспорюване рішення. Так, земля в радянський період була виключною власністю держави і надавалися тільки в користування; дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, заборонялися (ч.2 ст. З Земельного кодексу УРСР 1970 року). Відповідно до положень ст. 16 ЗК Української РСР 1970 року, надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР.Відповідно до ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу УРСР 1970 року право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. Згідно довідки № 321 від 04.10.2016 року (а.с. 89 інвентарної справи на домоволодіння по [ADDRESS] ), [PERSON] за адресою [ADDRESS] має в користуванні земельну ділянку площею 659 кв.м. Згідно довідки Білозерської селищної ради Білозерського району № 163 від 22.05.2017 року, згідно з записом в земельно-шнуровій книзі, у користуванні [PERSON] перебуває земельна ділянка площею 0,06 га по [ADDRESS] . Відповідно до Рішення 12 сесії Білозерської селищної ради VІ скликання від 30 вересня 2011 року № 131 «Про надання згоди на передачу у власність громадянам земельних ділянок для будівництва, обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд, ведення особистих селянських господарств, ведення колективного садівництва, індивідуального гаражного будівництва» (а.с. 87 інвентарної справи на домоволодіння по [ADDRESS] ) [PERSON] було надано згоду на передачу у власність земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0659 га по [ADDRESS] . Рішенням XII сесії Білозерської селищної ради У скликання від 27 квітня 2007 року № 169 «Про надання згоди на передачу у власність громадянам земельних ділянок для будівництва, обслуговування житлових будинків, індивідуальних гаражів, господарських будівель та споруд і ведення особистих селянських господарств», [PERSON] було надано дозвіл на передачу у власність земельної ділянки площею 0,06 га по [ADDRESS] а та зобов`язано замовити відповідну технічну документацію. Конфігурація земельної ділянка по [ADDRESS] » підтверджується актом відводу та встановлення меж від 03.03.1992 року, матеріалами БТІ станом на 1992 рік, кадастровим планом земельної ділянки. Вказаними матеріалами достеменно підтверджується, що на початку 90-х років із земельної ділянки загальною площею 1259 кв.м., прав на яку [PERSON] у встановленому законом порядку не набував, частина (600 кв.м.) була надана в користування [PERSON] під домоволодіння по [ADDRESS] , а частина (659 кв .м .) - [PERSON] під домоволодіння по [ADDRESS] .Обидві ділянки мали майже чітку прямокутну форму. Натомість, внаслідок незаконного оформлення [PERSON] у 2008 році права власності на літню кухню, що входила до складу домоволодіння по [ADDRESS] , як на житловий будинок у складі домоволодіння по [ADDRESS] , - позивачка по справі, наразі намагається довести, що станом на 1992 рік [PERSON] мав право на земельну ділянку (або її частину), яка надавалася в користування [PERSON] у 1992 році. Проте, як уже зазначалося, матеріали справи не містять доказів того, що станом на 1992 рік [PERSON] мав права на земельну ділянку, надану Білозерською селищною радою під домоволодіння по [ADDRESS] , або право власності на будівлі в межах вказаної земельної ділянки. Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Російської Федерації", пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", пункт 51). Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як неодноразово наголошував ВС, порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу. У постанові від 22 травня 2019 року по справі справа № 234/3341/15-ц (провадження № 61-30536св18) Верховний Суд зазначив наступне: здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), особа має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті З ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу. Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, "нуигіа". Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Термін "зловживання правом" свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права. Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, співмірності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків. Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності, їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.Розглядаючи поняття розумності та добросовісності, як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття "добросовісність" ототожнюється із поняттям "безвинність" і навпаки, "недобросовісність" із "виною". Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними. Вічна І.М. наголосила, що в діях [PERSON] мало місце зловживання правом і цим наразі намагається скористатися позивачка [PERSON] , що полягає у наступному: Відповідно до положень ст. 375 ЦК власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі. Право власності на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил. Стаття 27 Закону України «Про архітектурну діяльність» (в редакції, чинній на 2008 рік), передбачала, що під час організації та виконання будівельних робіт зі створення об`єкта архітектури не повинні бути порушені права та інтереси суміжних землекористувачів прилеглих земельних ділянок, власників розташованих на них будинків і споруд. У ст. 5 Закону України «Про основи містобудування» (в редакції, чинній на 2008 рік) зазначено, що при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва. Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про планування і забудову територій» (в редакції, чинній на 2008 рік) планування окремої земельної ділянки, будівництво на ній будинків і споруд власниками або користувачами здійснюється з урахуванням інтересів інших власників або користувачів земельних ділянок, будинків і споруд. Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Раніше, у запереченнях на відзив за позовом [PERSON] у даній справі, представник третьої особи надавала письмові пояснення з приводу процедури, якої [PERSON] зобов`язаний був дотриматися про здійсненні реконструкції літньої кухні в житловий будинок. Виходячи із норм законодавства з питань здійснення будівництва (реконструкції), положень ст.375 ЦК України, ст. 27 Закону «Про архітектурну діяльність», ст.5 закону «Про основи містобудування», ч. 5 ст. 23 Закону України «Про планування і забудову територій» та ст. 376 ЦК України, при здійсненні реконструкції [PERSON] зобов`язаний був її погодити з [PERSON] , як суміжним землекористувачем (власником сусіднього домоволодіння). Натомість, у 2008 році, не дотримуючись встановленої законом процедури та приховавши від [PERSON] факт перетворення його літньої кухні на свій житловий будинок, [PERSON] незаконно оформив на своє ім`я право власності на спірну будівлю. А наразі, позивачка, посилаючись на виникнення у [PERSON] у 2008 році права власності, намагається довести факт існування цього права ще станом на 1992 рік. При цьому, матеріалами справи підтверджується, що реконструкції, як такої не відбувалося взагалі, перетворення літньої кухні на житловий будинок мало місце «на папері», виключно за рішеннями виконкому Білозерської селищної ради, а отже [PERSON] не знав та не міг знати про те, що відбувається втручання в його права.Натомість [PERSON] не міг не знати, що не набував ніяких прав на земельну ділянку під спірною будівлею, а тому і приховав від [PERSON] факт оформлення права власності у незаконний спосіб. Крім того, Вічна І.М. вважає, що до спірних правовідносин має бути застосовано строк позовної давності.Так, відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З моменту прийняття оспрюваного позивачкою рішення до моменту звернення позивачки з позовом минуло 25 років. За цей час, як добросовісний землекористувач та власник домоволодіння [PERSON] мав можливість отримати у Білозерській селищній раді інформацію і щодо площі і щодо конфігурації земельної ділянки, яка надана йому в користування. При цьому, за всіма обставинами, [PERSON] був обізнаний з вказаною інформацією. Так, рішенням XII сесії Білозерської селищної ради VІ скликання від 30 вересня 2011 року № 131 «Про надання згоди на передачу у власність громадянам земельних ділянок для будівництва, обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд, ведення особистих селянських господарств, ведення колективного садівництва, індивідуального гаражного будівництва» (а.с. 87 інвентарної справи на домоволодіння по [ADDRESS] ), [PERSON] було надано згоду на передачу у власність земельної ділянки 0,0659 га по [ADDRESS] та зобов`язано замовити технічну документацію. Вказане рішення Білозерської селищної ради було прийнято у відповідності, зокрема, до Постанови КМУ від 05.08.2009 року № 844 «Деякі питання реалізації права власності на землю громадянам України» та заяви [PERSON] . Постановою КМУ № 844 від 05.08.2009 року було затверджено Порядок безоплатних оформлення та видачі громадянам України державних актів на право власності на земельні ділянки, пунктом 1 якого встановлювалася спрощена процедура безоплатного оформлення та видачі громадянам України у 2009 та наступних роках державних актів на право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель на підставі рішень органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади, прийнятих у відповідності до статті 118 Земельного кодексу України. Частиною 1 ст. 118 ЗК України (в редакції станом на 30 вересня 2011 року) було передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Таким чином, матеріалами справи достеменно підтверджується, що [PERSON] було відомо про те, що йому в користування надавалася земельна ділянка площею 0,0659 га по [ADDRESS] під належним йому житловим будинком і, як уже зазначалося, первісна площа земельної ділянки по [ADDRESS] становила 1259 кв .м ., з яких [PERSON] було передано в користування 659 кв.м., [PERSON] - 600 кв.м., а отже, обидва землекористувачі мали інформацію щодо виділених їм земельних ділянок. Представник Білозерської селищної ради Чегодаєва І.В. звернулася до суду з заявою про застосування строків позовної давності. Під час розгляду справи судом вирішено процесуальні питання: 21 грудня 2016 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку в житловому будинку було відкрито провадження та призначено розгляд справи. 05 вересня 2017 року ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно було прийнято до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку в житловому будинку. Вимоги первісного і зустрічного позовів було об`єднано в одне провадження (справа № 648/4931/16-ц, провадження № 2/648/176/17). Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 05 вересня 2017 року задоволено заяву представника позивача [PERSON] про витребування письмових доказів. 31 липня 2017 року ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області (головуючий суддя Строілов С.О.) у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Реєстраційної служби Білозерського районного управління юстиції, Комунального підприємства «Херсонське бюро технічної інвентаризації», Головного управління держгеокадастру у Херсонській області про визнання недійсним рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, скасування державної реєстрації земельної ділянки, було відкрито провадження та призначено справу до розгляду. Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 07 серпня 2017 року (головуючий суддя Строілов С.О.) цивільну справу № 648/2206/17-ц провадження № 2/648/940/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Реєстраційної служби Білозерського районного управління юстиції, Комунального підприємства «Херсонське бюро технічної інвентаризації», Головного управління держгеокадастру у Херсонській області про визнання недійсним рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, скасування державної реєстрації земельної ділянки об`єднати в одне провадження з цивільною справою № 648/4931/16-ц провадження № 2/648/1433/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права на частку в домоволодінні. 01 серпня 2017 року суддею Білозерського районного суду Херсонської області Рибас А.В. у цивільній справі за позовом [PERSON] до Білозерської селищної ради Білозерського району Херсонської області про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради від 27.11.2008 року №134, було відкрито провадження та призначено справу до розгляду. Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області (головуючий суддя Рибас А.В.) від 22 серпня 2017 року позов [PERSON] до Білозерської селищної ради Білозерського району Херсонської області про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради (справа №648/2207/17, провадження №2/648/941/17) об`єднано з позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку у домоволодінні (справа №648/4931/16-ц, провадження №2/648/176/17). Об`єднаній справі присвоєно № 648/4931/16-ц (провадження №2/648/176/2017). 23 червня 2017 року ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області (головуючий суддя Строілов С.О.) позовну заяву [PERSON] до Білозерської селищної ради про визнання незаконними та скасування рішень і свідоцтва про право власності було залишено без руху. 13 липня 2017 року по справі № 648/1844/17 за позовом [PERSON] до Білозерської селищної ради про визнання незаконними та скасування рішень і свідоцтва про право власності було відкрито провадження та призначено справу до розгляду. 01 серпня 2017 року цивільну справу № 648/1844/17-ц провадження № 2/648/819/17 за позовом [PERSON] до Білозерської селищної ради Херсонської області про скасування рішень та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно об`єднано в одне провадження з цивільною справою № 648/4931/16-ц провадження № 2/648/1433/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права на частку в домоволодінні. 27 жовтня 2017 року суддею Білозерського районного суду Херсонської області Рибас А.В. матеріали заяви № 648/3155/17 (провадження № 2/648/1193/17) за позовом [PERSON] в інтересах [PERSON] до [PERSON] та Білозерської селищної ради Херсонської області про визнання недійсним рішення селищної ради, об`єднано в одне провадження з цивільною справою № 648/4931/16-ц провадження (№2/648/176/17) за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права на частку в домоволодінні. 04 квітня 2018 року по справі за позовом [PERSON] до Білозерської селищної ради Херсонської області про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради залучено до участі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог [PERSON] ; у справі за позовом[PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно залучено в якості співвідповідача [PERSON] ; у справі за позовом[PERSON] до Білозерської селищної ради Херсонської області про скасування рішень та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно залучено в якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] . 17 липня 2019 року по справі за (1) позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку в житловому будинку, за зустрічним (2) позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, (3) позовом [PERSON] до Білозерської селищної ради Херсонської області, [PERSON] , [PERSON] про скасування рішень та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, (4) позовом [PERSON] до [PERSON] , Реєстраційної служби Білозерського районного управління юстиції, Комунального підприємства «Херсонське бюро технічної інвентаризації», Головного управління держгеокадастру в Херсонській області про визнання недійсним рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, скасування державної реєстрації земельної ділянки, (5) позовом [PERSON] до Білозерської селищної ради Херсонської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради, (6) позовом [PERSON] до Білозерської селищної ради, [PERSON] про визнання недійсним рішення селищної ради, було призначено судову будівельно-технічну експертизу. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: Згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 27.06.1989 року виконавчим комітетом Білозерської селищної ради народних депутатів УРСР, на підставі рішення виконкому № 63 від 22.06.1989 року, [PERSON] належить житловий будинок з належними будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] . Згідно акту від 03.06.1989 року, що міститься в матеріалах інвентарної справи (а.с. 19) представником ДБТІ проведено обстеження домоволодіння, за адресою: [ADDRESS] та виявлено будівлі: А - житловий будинок, а - сені, Б - літня кухня, б - навіс, В - навіс, Д - навіс, Ж.З - навіс, Г - сарай, Е - сарай, І - водопровід, 2,3,4 - огорожа. Рішенням Виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 75 від 25.05.2006 року було вирішено визнати житловим будинком літню кухню розміром 7,7х4,97 м. з сіньми, розміром 7,7х1,6 м. по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Згідно рішення Виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 23 від 28.02.2008 року п. 18.1 узаконено самовільно забудовані прибудови розміром 4,50Х1, 90+4,20Х7,20 м; навіс розміром 3,10Х1,9 м по [ADDRESS] на ім`я громадянина [PERSON] . В подальшому 27.11.2008 року згідно рішення Виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 134 за протестом прокурора скасовано п. 1.18 рішення Виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 23 від 28.02.2008 року. Згідно рішення Виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 50 від 24.04.2008 року п. 3.7. було вирішено визнати житловим будинком літню кухню по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Згідно рішення Виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 63 від 29.05.2008 року вирішено оформити право власності з видачею свідоцтва про право власності на домоволодіння, господарські будівлі та споруди на ім`я громадянина [PERSON] по [ADDRESS] . Свідоцтво про право власності від 27.06.1989 року погашено, як такий документ, що втратив чинність. Згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого 30.10.2008 року Білозерською селищною радою домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] і складається з двух житлових будинків літ. «А» та літ. «Б» з господарськими будівлями та спорудами на підставі рішення Білозерської селищної ради від 29.05.2008 року № 63. Зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 03.11.2008 року, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20784819 від 03.11.2008 року, вбачається, що [PERSON] на підставі рішення виконкому Білозерської селищної ради № 63 від 29.05.2008 року на праві приватної власності належить домоволодіння по [ADDRESS] . Опис об`єкта: два житлових будинки, господарські будівлі та споруди. Заповітом від 02.08.2008 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробив наступне розпорядження: житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зазначений на плані під літ. Б, житловою площею 38,1 кв.м., загальною площею 105,0 кв.м. заповів [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ; а житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зазначений на плані під літ. А, житловою площею 68,5 кв.м., загальною площею 188 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами при ньому заповів [PERSON] , [INFO] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом ДРАЦС Білозерського РУЮ у Херсонській області 15.12.2015 року, [PERSON] помер [INFO] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] , який є сином [PERSON] , помер [INFO] . Згідно свідоцтва про право власності на домобудівлю від 19.08.1992 року, виданого Білозерською селищною радою [PERSON] , згідно рішення Білозерської селищної ради №66 від 30.05.1991 року належить на праві особистої власності домобудівля за адресою: [ADDRESS] , яка складається з житлового будинку літ. «А», туалету літ. «Б», котельної літ. «В», гаража літ. «Г», сараю-майстерні літ. «Д», споруд № 1,2,3. Згідно договору дарування житлового будинку, посвіченого нотаріусом 06.03.2003 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар домобудівлю, що знаходиться в [ADDRESS] та складається з житлового будинку літ. А. при якому є: туалет літ. Б, котельня літ. В, гараж літ. Г, сарай-майстерня літ. Д, мощення №1, огорожа №2, зливна яма №3. Даний договір зареєстровано в 27.11.2006 року номер витягу 12663517. Оцінивши та дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги за позовами № 1,2,3,5,6 не підлягають задоволенню, а вимоги за позовом 4 підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного: За позовом 1: Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 04.11.2006 року Томинобалківською сільською радою Білозерського району Херсонської області, [PERSON] з 04.11.2006 року перебував у шлюбі з [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, власником домоволодіння по [ADDRESS] з 1989 року був [PERSON] - свекор позивачки. Її чоловік - [PERSON] був спадкоємцем після смерті батька за заповітом від 02.08.2008 року на житловий будинок в [ADDRESS] , зазначений на плані під літ. Б, житловою площею 38,1 кв.м., загальною площею 105,0 кв.м. Спадщину після померлого батька [PERSON] не оформив. В заявлених вимогах [PERSON] просить визнати за нею право власності на частку у домоволодінні по [ADDRESS] , мотивуючи це тим, що в період з 2007 по 2008 роки вона з чоловіком за особисті кошти здійснили реконструкцію будинку літ. Б, який складав частину домоволодіння [ADDRESS] . З наданих [PERSON] договору купівлі-продажу від 23.01.2007 року, копій квитанцій про оплату, договорів підряду та накладних (том 1 а.с. 18-31) вбачається, що 23.01.2007 року вона від свого імені та від імені [PERSON] та [PERSON] дійсно продали належний їм на праві особистої власності по 1/3 частині кожному житловий будинок [ADDRESS] . Згідно цих же документів, 04.07.2007 року [PERSON] купував металопластикові вікна, та невідомі особи (в документах відсутні дані щодо платника та отримувача) купували будівельні матеріали. Як вбачається з позову-1, заявляючи вимогу про визнання за [PERSON] права власності на частку у домоволодінні по [ADDRESS] , позивач посилається на норми ст.ст. 368 ч.4, 370 ч.1 ЦК України, якими регламентується спільна сумісна власність членів сім`ї на майно, яке було набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти та право співвласників на виділ у натурі частки такого майна. Згідно ст.ст. 80, 81 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд дійшов висновку, що посилання позивача на положення ст. 368 ЦК України та твердження про те, що спірне майно набуто в результаті її з чоловіком спільної праці та за її особисті кошти, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Оскільки з матеріалів справи вбачається, та не заперечується сторонами, що [PERSON] набув право власності на спірне майно 27.06.1989 року (згідно свідоцтва про право особистої власності), а [PERSON] стала членом його родини лише 04.11.2005 року, зареєструвавши шлюб з його сином [PERSON] , тобто на момент набуття права власності на спірне майно вона не була членом родини [PERSON] , та відповідно її право не порушено і тому не підлягає захисту в судовому порядку. Аналізуючи надані суду докази суд не лишає поза увагою факт того, що спірне майно (будівля під літерою «Б») спочатку була зареєстрована як літня кухня, і лише пізніше, за рішенням виконкому Білозерської селищної ради №50 від 24.04.2008 року набуло іншого статусу - житловий будинок (під літерою «Б»). Вказаним рішенням змінено статус речі, тобто на думку суду моментом набуття права власності лишається дата: 27.06.1989 року. При цьому, надані суду копії документів (том 1 а.с. 18-31) не дають підстав вважати, що в період 2007-2008 років [PERSON] за особисті кошти та за спільні з чоловіком кошти було проведено реконструкцію та ремонт саме спірного помешкання. Крім того, статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Підсумовуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що [PERSON] просить визнати за нею право власності на частку в домоволодінні, право на яке, на думку позивача, виникло у неї ще в період 2007-2008 років, при цьому, вона не надала суду належних доказів того, що нею пропущено строк звернення до суду з поважних причин, суд дійшов висновку про те, що позивач пропустила строк звернення до суду. За зустрічним позовом (позов-2): Як вже було встановлено судом, 24.04.2008 року Рішенням Виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 50 було вирішено визнати житловим будинком літню кухню по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 03.11.2008 року, [PERSON] на праві приватної власності належало домоволодіння (два житлових будинки, господарські будівлі та споруди) по [ADDRESS] . При цьому, заповітом від 02.08.2008 року [PERSON] заповів [PERSON] будинок під літ. «Б» та [PERSON] буд під літ. «А» по [ADDRESS] . Як вбачається з позову-2, [PERSON] просить суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03.11.2008 року, видане на ім`я [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на будівлю літ «Б» з прибудовами «б», «б 1» та погрібом, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , які в технічному паспорті БТІ від 20.11.2008 року, виданому на ім`я [PERSON] , позначені як складові домоволодіння по [ADDRESS] . Свої вимоги позивач за позовом-2 обґрунтовує тим, що станом на момент складення заповіту [PERSON] не мав у власності житлового будинку під літ «Б», а отже, не міг його заповідати, оскільки відповідне свідоцтво на право власності було видане лише 30.11.2008 року. При цьому вимог щодо визнання заповіту недійсним позивач не висуває. Відповідно до ст. 4 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст. 16 ч.1 ЦК України. Відповідно до ст. 5 ч. 1 ЦПК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Неналежність обраного способу судового захисту з огляду на правову позицію Верховного Суду України, наведеній в п. 3 Інформаційного листа №01-8/482 від 13.08.2008 року Вищого господарського суду України «Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року», зумовлює відмову у задоволенні означених позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України» № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Підсумовуючи вищевикладене, надавши об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент звернення до суду, зважаючи на положення ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, суд, з урахуванням практики ЄСПЛ, вважає за можливе не деталізувати відповіді на кожен аргумент позивача, оскільки обраний [PERSON] спосіб захисту порушеного права не забезпечить йому відновлення порушеного права, а отак позовні вимоги за позовом 2 (зустрічний), є такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Підсумовуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що [PERSON] просить визнати недійсним свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 03.11.2008 року та визнати за ним право власності на майно при цьому, він не надав суду належних доказів того, що ним пропущено строк звернення до суду з поважних причин, суд дійшов висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду. В подальшому судом додатково буде вмотивовано відмову у задоволенні цього позову, при мотивуванні задоволення позову №4. За позовом 3: [PERSON] вважає, що оскаржені ним рішення виконкому Білозерської селищної ради: п.3 № 63 від 29.05.2008 року, № 75 від 25.05.2006 року, п. 3.7 № 50 від 24.04.2008 року, п. 1.16 від 30.10.2008 року № 124, п. 3.21 від 30.10.2008 року № 124, та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03.11.2008 року, видане на ім`я [PERSON] є протиправними, оскільки при винесенні даних рішень та при видачі свідоцтва не було враховано вимог Закону. Знову ж таки суд зважає на те, що статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Підсумовуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що [PERSON] просить скасувати рішення Білозерської селищної ради 2008 року та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03.11.2008 року та не надав суду належних доказів того, що ним пропущено строк звернення до суду з поважних причин, суд дійшов висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду. В подальшому судом додатково буде вмотивовано відмову у задоволенні цього позову, при мотивуванні задоволення позову №4. За позовом 4: [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Реєстраційної служби Білозерського районного управління юстиції, Комунального підприємства «Херсонське бюро технічної інвентаризації», Головного управління держгеокадастру в Херсонській області про визнання недійсним рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, скасування державної реєстрації земельної ділянки (том 1 а.с. 125-127). Свій позов мотивувала тим, що вона звернулася до суду як спадкоємець майна [PERSON] , що помер [INFO] , а саме: житловий будинок літ «Б» в [ADDRESS] . Позивач вказує, що спадкове майно знаходиться на земельній ділянці, яка зареєстрована на ім`я відповідача [PERSON] . Тож вважаючи, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно, зокрема на літню кухню під літ. Г домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] та державна реєстрація земельної ділянки (кадастровий номер 6520355100:03:001:0545) за цією ж адресою в межах зазначених в кастовому плані, проведені незаконно, без належних на те правових підстав, з внесенням до реєстрів неправдивихвідомостей. Тож враховуючи викладене позивач просила суд: Враховуючи вищевикладене, [PERSON] просила суд: 1.визнати недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , індексний номер 32240875 від 07.11.2016 року, прийняте державним реєстратором Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області Сухановим Дмитром Миколайовичем; 2.скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності за [PERSON] на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований 09.10.2016 року, номер запису про право власності 17301466; 3.скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0546 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6520355100:03:001:0545 у Державному земельному кадастрі, проведену Відділом Держгеокадастру у Білозерському районі Херсонської області 29.08.2016 року; 4.стягнути з відповідачів на користь [PERSON] судові витрати. Суд виходив з наступного: По-перше суд звертає увагу на те, що згідно повідомлення Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області відділ економічного розвитку, торгівлі, інфраструктури та надання адміністративних послуг від 18.03.2019 року №01-08/35 (т. 4 а.с. 21) на території Білозерського району не існує такої юридичної особи (відповідача), як Реєстраційної служби Білозерського районного управління юстиції. Щодо вимог п. 1 про визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень суд вважає за необхідне звернути увагу на таке: Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 20.11.2019 року у справі №802/1340\\18-а, провадження №11-474 апп 19 дійшла висновку про те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18) і підстав відступати від цього рішення не вбачається. Тобто в цій частині вимог йдеться про неналежний спосіб захисту права або інтересу позивача, тому в цій частині позов не підлягає задоволенню. Щодо вимог п. 2 проскасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності за [PERSON] на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований 09.10.2016 року, номер запису про право власності 17301466, суд вважає дані вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з того, що на думку суду, як зазначалося раніше (див позов-1), право власності на житловий будинок під літ. Б по [ADDRESS] [PERSON] набув на підставі рішення виконкому Білозерської селищної ради від 29.05.2008 року. До цього дня дана будівля обліковувалася як літня кухня, і з 1989 року складала частину домобудівлі по [ADDRESS] , що підтверджується технічною документацією з інвентарної справи за адресою [ADDRESS] . Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно - Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). З урахуванням правил ЄСПЛ щодо застосування ст. 1 Першого протоколу та згідно із засадами українського цивільного законодавства припинення права власності особи на майно допустиме тільки з підстав, чітко визначених законом. Особа, яка скаржиться на порушення його або її права на власність, повинна, перш за все, продемонструвати, що таке право існувало (Pistorova v. the Czech Republic, § 38; Des Fours Walderode v. the Czech Republic (ухв.); Zhigalev v. Russia, § 131). З самого початку, підтвердження та ідентифікація прав власності необхідні для національної правової системи, заявник повинен встановити точний характер цього права в національному законодавстві та його права користуватися ним. Тож вважаючи себе власником домобудівель за адресою [ADDRESS] [PERSON] на випадок своєї смерті розпорядився даним майном, тобто 02.08.2008 року склав заповіт на ім`я [PERSON] та [PERSON] , в якому спірна домобудівля літ. «Б» мала бути успадкована [PERSON] . Згідно матеріалів інвентарних справ за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] , висновків експертів № 23/2018 року від 25.06.2018 року (том 3) та № 26 від 29.11.2019 року (том 4) будівля літ. «Б» ([ADDRESS]) та будівля літ. «Г» - літня кухня ([ADDRESS]) є однією тою самою будівлею. Будівля літ. «Б» ([ADDRESS]) знаходиться на земельній ділянці, зареєстрованій за адресою [ADDRESS] . При цьому проаналізувавши надані суду докази суд дійшов висновку про відсутність правових підстав набуття права власності [PERSON] на будівлю літ. «Г» в складі домобудівлі за адресою [ADDRESS] , оскільки, згідно договору дарування житлового будинку від 06.03.2003 року [PERSON] отримав в дар від [PERSON] домобудівлю, що складається з житлового будинку літ. А, туалет літ. Б, котельня літ В, гараж літ. Г, сарай-майстерня літ. Д, мощення №1, огорожа №2, зливна яма №3. В подальшому [PERSON] (27.11.2006 року) зареєстрував за собою право власності на вказане майно і, будь яких інших правовстановчих документів, які б посвічували право власності у [PERSON] на таку частину домоволодіння, як літня кухня літ. «Г», суду не надано. Технічний паспорт від 27.11.2006 року та схематичний план домобудівель з інвентарної справи (адреса: [ADDRESS] а.с. 4 ), що наданий суду не є правовстановчим документом і не може слугувати підтвердженням права власності на майно. Тож враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про те, що вимоги в частині скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності за [PERSON] на житловий будинок, підлягають задоволенню в частині скасування відомостей щодо складу майна, а саме підлягає скасуванню запис щодо літньої кухні літ. «Г». Крім того, як наслідок часткового задоволення вимог п. 2 підлягають задоволенню вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки проведену Відділом Держгеокадастру у Білозерському районі Херсонської області (пункт 3) оскільки, згідно технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки (т. 2 а.с. 19-42), які були підставою для державної реєстрації земельної ділянки, в якості вихідних даних про склад майна використовувався технічний паспорт від 27.11.2006 року, який, як вже встановлено судом не є правовстановчим документом і містить невірну інформацію щодо складу майна, а саме в ньому безпідставно вказано як складову майна літню кухню під літерою «Г». Щодо вимог п.4 цього позову про стягнення судових витрат суд вважає за необхідне вказати на таке: Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тож враховуючи вищевказане суд дійшов висновку про стягнення частини судових витрат (пропорційно частині задоволених вимог) з відповідачів [PERSON] , Комунального підприємства «Херсонське бюро технічної інвентаризації», Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області на користь [PERSON] понесені нею за сплату судового збору по 213,33 грн. з кожного, виключаючи відповідача Реєстраційну службу Білозерського районного управління юстиції, оскільки такої юридичної особи не існує. Зважаючи на вищевикладене, дійшовши висновку про те, що у [PERSON] відсутні правові підстави виникнення права власності на майно - літню кухню під літерою «Г» за адресою: [ADDRESS] , що фактично є будинком під літерою «Б» за адресою [ADDRESS] суд відмовив в задоволенні позову №2 та №3 за недоведеністю. За позовом 5 та 6: В заявлених вимогах [PERSON] просить поновити їй строк на пред`явлення позовів і визнати недійсними та скасувати рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради за 1992 рік, за 2008 рік та акт відводута встановлення меж присадибної ділянки земельної ділянки за 1992 рік. Суд зважає на таке: Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст. 16 ч.1 ЦК України. Відповідно до ст. 5 ч. 1 ЦПК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Підсумовуючи вищевикладене, надавши об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент звернення до суду, зважаючи на положення ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, суд, з урахуванням практики ЄСПЛ, вважає за можливе не деталізувати відповіді на кожен аргумент позивача, оскільки [PERSON] не надала суду належних доказів того, що нею пропущено строк звернення до суду з поважних причин, тому суд дійшов висновку про те, що позивач пропустила строк звернення до суду, не надала суду належних доказів поважності його пропуску, враховуючи заяву представника Білозерської селищної ради про застосування до даних вимог позовної давності, враховуючи, що ст. ст. 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовів №5 та №6.

Outcome: partial