Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить: стягнути з [PERSON] на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) [PERSON] за період з 7 жовтня 2011року по 7 жовтня 2014року; стягнути з [PERSON] на її користь на утримання сина [PERSON] аліменти розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) [PERSON] щомісячно, починаючи з дня предявлення цього позову на період навчання сина і до досягнення сином двадцяти трьох років; відповідно до вимог ч.2 ст.367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення всієї суми боргу по аліментам, починаючи з 7 жовтня 2011року до виповнення [PERSON] двадцяти трьох років та закінчення ним навчання. Також просить стягнути витрати на правову допомогу у сумі 2192 грн. 40 коп. Остаточно уточнивши позовні вимоги, на обґрунтування позову наводить наступне. 26.12.1992 року вона, позивачка, уклала шлюб з [PERSON], зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Саксаганської ради народних депутатів м. Кривого Рогу. Від шлюбу народився син [PERSON], [INFO]. 10.11.1995 року шлюб було розірвано, про що відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Саксаганської ради народних депутатів м. Кривого Рогу 10.11.1995 року зроблено запис №722. Син проживає з нею, позивачкою, та перебуває на її утриманні за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Єсеніна, 13/53. Відповідно до акту мешканців будинку №13 по вул. Єсеніна у м. Кривому Розі від 30.09.2014 року, у квартирі №53 даного будинку з листопада 1995 року по теперішній час [PERSON] не проживає, а проживає [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно довідки Державного вищого навчального закладу «Криворізький національний університет» 30.09.2014 року син зарахований до даного закладу. Відповідно до Наказу №454-ст від 30.06.2014 року сину присвоєно кваліфікацію бакалавра з маркетингу. На теперішній час син продовжує навчання в Державному вищому навчальному закладі «Криворізький національний університет» Криворізький економічний інститут на першому курсі на денній формі навчання за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістр. Згідно з п.5.2 Договору №305 про надання освітніх послуг від 05.08.2014 року. укладеного між нею, позивачкою, та Державним вищим навчальним закладом «Криворізький національний університет», загальна вартість освітньої послуги становить 9830.00 грн., вносить плату відповідно до Закону України «Про вищу освіту» кожного семестру. Відповідно до п.5.4 Договору оплата здійснюється за 10 днів до початку звітного періоду. Згідно з п.5.3 даного договору вносить плату за семестр в сумі 4195,00 грн. У п.1.2 договору зазначений строк надання освітньої послуги з 01.09.2014 року по 30.06.2015 року. Розмір її, позивачки, заробітної плати не дозволяє сплачувати за навчання сина. Вона, позивачка, з сином залишилися у скрутному матеріальному становищі. Син потребує матеріальної допомоги. Вона, позивачка ще має малолітню доньку [PERSON], [INFO], шлюб між нею, позивачкою, та батьком доньки 04.02.2014 року розірваний Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу. Тому утримання сина й доньки повністю покладається на її, позивачки плечі. Відповідач ухилявся від укладання договору про сплату аліментів на утримання сина. У 2000 році відповідач виїхав з м. Кривого Рогу у невідомому напрямі, не повідомляючи про місце переїзду та його термін. З того часу не знала про місце знаходження відповідача. Починаючи з 2000 року втратила з відповідачем звязок, відповідач приховував свій заробіток, своє місце проживання, тобто ухилявся від сплати аліментів, що робило неможливим отримати на утримання сина матеріальну допомогу. Випадково, від знайомого, 23.09.2014 року, дізналася про місце проживання відповідача та про те, що він працює на керівній посаді у ПАТ "Приватбанк" у м. Дніпропетровську. Згідно зі ст. 199 СК України, якщо повнолітній син, дочка продовжують навчання та потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років. Право на звернення до суду з позовом має той із батьків, з ким проживає син чи дочка, а також останні. Статтею 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у звязку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Згідно з рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 21.12.1995 року з відповідача стягнуто на утримання сина аліменти у розміру ? частини від заробітку до досягнення сином повноліття. Після досягнення сином 18 років позовна заява до суду про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина, нею, позивачкою, та сином, не подавалася. Стягнення аліментів на дітей, які досягли повноліття, з підстав, передбачених статтями 198, 199 СК України, здійснюється у судовому порядку за новою позовною заявою. Сину станом на день подачі позовної заяви виповнилося 21 рік та 3 місяці. Тому вважає, що є правові підстави присудити аліменти за три роки перед зверненням до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів щодо стягнення аліментів (ч. 2 ст. 367 ЦПК України). При цьому розмір аліментів на утримання дитини може бути визначений або у частці від доходу відповідача - матері чи батька дитини і (або) у твердій грошовій сумі. Під час розгляду справи ухвалою суду до участі в справі в якості третьої особи з боку позивачки притягнутий [PERSON] Позивачка у судовому засіданні позов підтримала повністю та підтвердила зміст позову. Крім того пояснила, що відповідача бачила останній раз в 1998 році або в 1999 році, коли зустрілася з останнім та запитала чому він не платить аліменти, на що останній повідомив, що не працює та має намір поїхати за кордон, а тоді буде платити аліменти. Не знала, виїхав чи ні відповідач за кордон, з того часу відповідача не бачила. Почала думати про розшук відповідача з 2010 року з метою отримання допомоги на навчання сина. З цією метою дзвонила до дідуся відповідача, до матері відповідача, але інформацію про те, де знаходиться відповідач, не отримала. В 2011 році після зустрічі випускників, за порадою особи, з якою навчалася в інституті, пішла до Саксаганського РВ, щоб написати заяву про розшук відповідача, ходила до РВ разом з [PERSON], в райвідділі усно поспілкувалася з якоюсь особою, заяву не прийняли, ця заява вже була написана. В подальшому [PERSON] повідомив, що у мережі Інтернету знайшов відомості про відповідача, після чого в «Фейсбук» написала листа відповідачу з проханням, щоб останній допоміг навчатися сину у Польщі, на що потребувалося приблизно 4000 доларів США. Заяву про згоду на виїзд відповідача за кордон підписала на роботі, відповідач не казав, куди саме їде. До суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітнього сина раніше не зверталася, перед підписанням заяви про дозвіл на виїзд відповідача нічого від останнього не отримувала, крім аліментів, цю заяву підписувала не у нотаріуса. На обліку у лікарів з приводу захворювань не перебуває, син також не перебуває на обліку у лікарів. Після досягнення сином в 2012 році повноліття, не зверталася з позовом, в подальшому, син до 5 курсу навчався безоплатно, платити за навчання стали в 2014 році, син на той час отримав ступень бакалавра. В звязку з такою зміною, вирішила, що відповідача зобовязаний надавати допомогу. Зазначений в позові рік, коли втратила з відповідачем зв'язок як «2007 рік», є опискою, насправді втратила з останнім звязок в 2000 році. Знає, що виконавчий лист про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини був, начебто, втрачений, до суду про видачу дублікату виконавчого листа не зверталася. Зазначене у заяв про дозвіл на виїзд слово «зобовязання» сприймала як «борг». Вона, позивачка, має вищу освіту, за спеціальністю є бухгалтером, заяву підписувала добровільно. В 2005 році працювала у Державному казначействі. В 2005 році працювала у Державному казначействі, позивачу про своє місце роботи ніколи не повідомляла, яким чином позивач вірно вказав в своїх поясненнях, що вона працювала в 2005 році в казначействі, пояснити не може. Представник позивачки у судовому засіданні підтримала позов повністю та підтвердила зміст позову. Крім того, пояснила, що позивачка не мала звязку з відповідачем з 2007 року. Позивачка вживала заходів для отримання аліментів на сина. Всі знайомі знали, що відповідач виїхав за кордон. Відповідачка в 2011 році ходила до міліції щоб знайти відповідача, розпитувала у матері та дідуся відповідача, знайомих, про те, де знаходиться відповідач. Матері відповідача телефонувала в 2011 році. До даного звернення з позовом, раніше позов не подавала. Письмово до матері позивача не зверталася. На неповнолітню дитину відповідач аліменти не платив, позивачка надала згоду на виїзд відповідача за кордон, так як останній обіцяв після повернення надавати допомогу. Виконавчий лист про утримання аліментів на неповнолітню дитину позивачка здавала спочатку до виконавчої служби Дзержинського району, а потім до виконавчої служби Саксаганського району, знає що позивачка наприкінці 90 років зверталася про розшук відповідача до виконавчої служби. Третя особа позов підтримав повністю та пояснив, що ніколи не бачив відповідача, ніколи його не шукав. Про те, що на його, як неповнолітню особу, з відповідача стягувалися аліменти, не знав. Йому мама розповідала, що відповідач їх покинув і щоб він ніколи не запитував про свого батька. Знає, що позивачка шукала відповідача з 2007 року. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що згоден оплатити навчання сина. Позивачка заяву, в якій надавала згоду на його, відповідача, виїзд за кордон, підписувала в приміщенні нотаріуса, який їй розяснював, що при виїзді за кордон, буде утруднено виконання ним, відповідачем, своїх обовязків. При підписанні вказаної заяви передав позивачці гроші в сумі 2000-2300 доларів США, які виручив за продаж квартири. Повернувся на Україну в 2003 році, працював у м. Кривому Розі в Криворізькій філії «Приватбанку» до 2006 року. В 2005 році приходив, як робітник банку, до Державного казначейства, яке розташовувалося в приміщення міськвиконкому, де рекламував продукт банку кредитні картки. При цьому були присутні багато робітників Державного казначейства, його представили як робітника банку, серед яких побачив позивачку, з останньою кивками голови привіталися. Квартиру, від продажу якої надав гроші позивачці, продав за 3200 доларів США. Після повернення з-за кордону не відвідував сина, але не тому, що мав намір уникнути сплати аліментів. Під час роботи в м. Кривому Розі спілкувався з багатьма людьми, так як робота повязана з людьми, спілкувався також з особою, з якою навчався в інституті на прізвище «Якимець». Проживав у 2003-2006 роках в квартирі [ADDRESS], був в цій квартирі зареєстрований. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав частково, пояснив, що відповідач згоден платити на утримання сина по 983 грн. щомісячно до кінця навчання. Вважає, що позивачка не вживала заходів для отримання аліментів на утримання повнолітнього сина, відповідач не ухилявся від сплати аліментів. У відповідача мається дружина, 2 доньки, борг по кредитному договору, дружина з 2014 року не працює. Позивачка надавала згоду на виїзд відповідача за кордон, звідки відповідач повернувся в 2003 році. Також судом досліджені письмові заперечення представника відповідача (а.с.77-79), згідно до яких не погоджується з вимогами позовної заяви за наступних підстав. Згідно ст. 10 та ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вважає, що позивачка повинна надати докази того, що вона, як передбачено ст. 191 СК, вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та докази того, що відповідач ухилявся від сплати аліментів, без надання відповідних та беззаперечних доказів, задоволення вказаної вимоги суперечить вимогам ст. 191 СК України та ст. 60 ЦПК України. Стосовно вимоги позивача про стягнення з [PERSON] аліментів зазначає наступне. Згідно довідки ПАТ "КБ Приватбанк" від 18.02.2015р. посадовий оклад [PERSON] складає 21696 грн. 00 коп. У відповідності до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. [PERSON] має свою сім'ю. 23.12.1995 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу останні мають дві доньки - [PERSON], 17.07.2006р.н., яка вчиться у школі, та [PERSON], 24.09.1996р.н., яка навчається в Дніпропетровському національному університеті ім. Олеся Гончара на II курсі. Тому, на сьогоднішній день відповідач несе постійні витрати на свою сім'ю, яка складається з чотирьох її членів, що потребує значних витрат, які мають істотне значення для нього. Також, згідно довідки від 27.04.2015р. №12/1 ПАТ "КБ "Приватбанк" щомісячні платежі за кредитами за договорами позики складає - 9865, 12 грн. Відповідач щомісячно несе значні витрати на утримання своєї сім'ї та на погашення кредитів. Вважає, що розмір аліментів, які просить стягнути позивачка, є дуже великим, необєктивним та значно вплине на матеріальний стан відповідача та вплине на регулярні платежі, що може призвести до виникнення заборгованостей та неспроможності виконувати свої обов'язки за будь-якими платежами взагалі. З врахуванням розміру окладу [PERSON] позивачка фактично просить стягувати з нього щомісячно суму в розмірі - 5424 грн., що в декілька разів перевищує, як вартість навчання за контрактом №305 від 05.08.2014р., так і прожитковий мінімум на 2015 р., встановлений ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» на одну працездатну особу в розмірі 1218 грн. Просить врахувати, що у відповідності до змісту договору №305 про надання освітніх послуг, строк навчання встановлено з 01.09.2014 р. по 30 червня 2015р., а загальна вартість навчання складає 9830, 00 грн. за весь період. Згідно ч.2. ст. 199 СК України право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Вважає, що стягнення з [PERSON] процентів від його заробітку буде необґрунтованим та завищеним, а період стягнення - з дня пред'явлення позову до досягнення сином двадцяти трьох років також необґрунтованим, оскільки: ч.2 ст.199 СК України встановлює, що право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Продовження навчання після закінчення контракту №305 від 05.08.2014 р. не підтверджується відповідними доказами. У відповідності до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Таким чином, законом встановлено, що обидва батьки повинні брати участь у витратах на повнолітнього сина на період його навчання. [PERSON] не намагається ухилитись від виконання обовязку передбаченого ст. 199 СК України та погоджується на утримання [PERSON], але з врахуванням його (відповідача) матеріального стану (витрат на сім'ю, побут та сплаті кредитів) та вимог ст.ст. 182, 194, ч.2. ст. 199 СК України. Відповідач згодний сплатити суму аліментів на користь позивачки на утримання сина [PERSON], в розмірі 983, 00 грн. щомісячно до закінчення навчання, тобто до закінчення дії договору від 05.08.2014р. №305 (9830грн. : 10 місяців навчання = 983, 00 грн.), але не більше ніж до 23 років, в іншій частині заперечує проти позову та просить відмовити в задоволенні, на підставі недоведеності та необґрунтованості. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що позивачку та відповідача знає, разом з ними навчався, є хресним батьком [PERSON] Відповідач «пропав» в 2007 році, позивачка намагалася знайти відповідача через родичів. Він, свідок, запропонував позивачці звернутися про розшук відповідача в соціальні сеті, особисто побачив в Інтернеті дані про відповідача, про що розповів позивачці. Особисто бачив в Інтернеті, як позивачка писала до відповідача. Йому, свідку, відомо, що відповідач перебував, начебто, за кордоном. Як показав свідок [PERSON], знає позивачку та відповідача з 1991 року навчався разом з ними, знає що в них є спільний син, [INFO]. В 1995 році позивачка та відповідач припинили стосунки, відповідач казав, що поїде працювати за кордон. Він, свідок, особисто чув, як позивачка дзвонила знайомим та запитувала про те, де знаходиться відповідач. Особисто чув, як в 2011 році позивачка дзвонила матері відповідача з приводу того, чи приїхав відповідач з-за кордону, мати відповідача нічого не повідомила. Також само відповів позивачці дідусь відповідача. В 2012 році він, свідок, особисто дзвонив матері відповідача і остання сказала, що відповідач перебуває за кордоном. В 2011 році він, свідок, разом з позивачкою ходив до Саксаганського РВ, щоб знайти відповідача, але заяву в райвідділі не прийняли. Далі уточнив, що в райвідділі розмовляли з черговим, заява про розшук відповідача не була написана. Свідок [PERSON] показав, що знає відповідача тому, що разом з останнім працював в Криворізькій філії «Приватбанку», відповідач був його підлеглим, займався питаннями видачі кредитів. Відповідач працював у Криворізькій філії в 2003-2006 роках. В 2005 році відповідач займався представленням продукції банку, бував на підприємствах м. Кривого Рогу, виходив на презентації послуг банку. Вважає, що відповідач міг подібну презентацію проводити також і в Державному казначействі. За родом своєї роботи відповідач був людиною публічною, видавав багато кредитів, кредитних карт. У судовому засіданні досліджені наступні письмові докази: свідоцтво про укладення шлюбу (а.с.5), свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.6), свідоцтво про народження (а.с.7), довідка (а.с.8, 29), свідоцтво про народження (а.с.11), постанова суду (а.с.12), довідки (а.с.13, 14, 26, 27), договір (а.с.15), довідка (а.с.16, 25), свідоцтво про народження (а.с.17), рішення суду (а.с.18), акт (а.с.19), довідка (а.с.25), свідоцтво про шлюб (а.с.28), повідомлення (а.с.58), копії електронних повідомлень (а.с.73-76),свідоцтва про народження (а.с.80, 82), свідоцтво про шлюб (а.с.81), довідки (а.с.83, 84, 85, 93), виписка із історії хвороби (а.с.100-101), трудова книжка (а.с.102), заява (а.с.104), трудова книжка (а.с.105-112), довідка (а.с.113), довідка (а.с.119), квитанції, повідомлення (а.с.121-128). Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає, що досліджені у судовому засіданні свідоцтво про укладення шлюбу (а.с.5), свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.6), свідоцтво про народження (а.с.7), довідка (а.с.8, 29), свідоцтво про народження (а.с.11), довідки (а.с.13, 14, 26, 27), договір (а.с.15), довідка (а.с.16, 25), свідоцтво про народження (а.с.17), рішення суду (а.с.18), акт (а.с.19), довідка (а.с.25), свідоцтво про шлюб (а.с.28), довідка (а.с.119), є належними доказами, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, а саме стосуються сімейного стану позивачки, факту навчання її сина, розміру заробітної плати позивачки, осіб, з якими остання проживає. Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає, що досліджені у судовому засіданні постанову суду (а.с.12), квитанції, повідомлення (а.с.121-128), є належними доказами, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, а саме стосуються стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина. Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає, що досліджені у судовому засіданні повідомлення є належними доказами, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, а саме стосуються сімейного стану відповідача, факту навчання його доньки, розміру заробітної плати відповідача, стану здоровя дружини відповідача, доходів членів його сімї , грошових зобовязань відповідача. Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає, що досліджене у судовому засіданні повідомлення (а.с. (а.с.73-76), є належним доказом, так як воно містить інформацію щодо предмета доказування, а саме стосується звернення позивачки до відповідача, а також викладення в ньому обставин навчання сина та того факту, що син під час навчання працював. Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні показання свідка [PERSON] належним доказом, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, а саме стосуються часу, з якого у позивачки був втрачений зв'язок з відповідачем, та того чи приймала позивачка заходи щодо розшуку відповідача. Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні показання свідка [PERSON] належним доказом, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, а саме чи приймала позивачка заходи щодо розшуку відповідача. Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні показання свідка [PERSON] належним доказом, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, а саме стосуються характеру роботи відповідача. Суд, відповідно до ст. 59 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], зазначені вище письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом. Оцінюючи з точки зору достовірності визнані належними та допустимими докази, суд приходить до наступних висновків. Суд знаходить достовірними наступні письмові докази: свідоцтво про укладення шлюбу (а.с.5), свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.6), свідоцтво про народження (а.с.7), довідка (а.с.8, 29), свідоцтво про народження (а.с.11), постанова суду (а.с.12), довідки (а.с.13, 14, 26, 27), договір (а.с.15), довідка (а.с.16, 25), свідоцтво про народження (а.с.17), рішення суду (а.с.18), акт (а.с.19), довідка (а.с.25), свідоцтво про шлюб (а.с.28), повідомлення (а.с.58), копії електронних повідомлень (а.с.73-76),свідоцтва про народження (а.с.80, 82), свідоцтво про шлюб (а.с.81), довідки (а.с.83, 84, 85, 93), виписка із історії хвороби (а.с.100-101), трудова книжка (а.с.102), заява (а.с.104), трудова книжка (а.с.105-112), довідка (а.с.113), довідка (а.с.119),квитанції, повідомлення (а.с.121-128). Показання свідка [PERSON] про те, що відповідач «пропав» в 2007 році, узгоджуються з показаннями свідка [PERSON], трудовою книжкою відповідача, паспортом відповідача, з яких у сукупності вбачається, що з 2003 року по 2006 рік відповідач проживав в м. Кривому Розі, працював в «Приватбанку», за характером роботи спілкувався з багатьма громадянами. Тому ці показання суд вважає достовірними. Також суд вважає достовірними показання цього свідка про те, що позивачка інтересувалася у родичів відповідача про те, де знаходить останній, а також зверталася до відповідача через Інтернет. Суд вважає достовірними показання свідка [PERSON], про те, що відповідачка в 2011 році в телефонній розмові з матірю та дідусем відповідача запитувала про те, де знаходиться останній, що свідок [PERSON] в 2012 році в телефонній розмові з матірю відповідача запитував про те, де знаходиться останній, що в 2012 році разом з позивачкою ходив до Саксаганського РВ, при цьому позивачка не писала заяву про розшук відповідача. Свідок [PERSON] показав, що знає відповідача тому, що разом з останнім працював в Криворізькій філії «Приватбанку», відповідач був його підлеглим, займався питаннями видачі кредитів. Відповідач працював у Криворізькій філії в 2003-2006 роках. В 2005 році відповідач займався представленням продукції банку, бував на підприємствах м. Кривого Рогу, виходив на презентації послуг банку. Вважає, що відповідач міг подібну презентацію проводити також і в Державному казначействі. За родом своєї роботи відповідач був людиною публічною, видавав багато кредитів, кредитних карт. Пояснення позивачки про те, що вона втратила зв'язок з відповідачем в 2000 році, а не в 2007 році на переконання суду є недостовірними, такими, що спростовуються сукупністю пояснень відповідача, показань свідків [PERSON] та [PERSON], трудовою книжкою, паспортом відповідача, з яких вбачається, що в 2003 2006 роках позивач проживав у м. Кривому Розі, під час роботи спілкувався з багатьма громадянами, в 2005 році під час презентації, на якій зустрівся з позивачкою, був представлений як робітник банку. Суд приходить до переконання, що позивачка, не заперечуючи проти виїзду відповідача за кордон, виклала правдиво свою думку про відсутність у відповідача майнових зобовязань, так як ці пояснення спростовуються змістом заяви (а.с.104), який є простим та зрозумілим. Тому її твердження про те, що вона вважала, що зазначає у заяві лише про відсутність боргу на момент складання заяви, суд вважає недостовірними та відкидає їх. Пояснення позивачки про те, що вона вирішила отримувати від відповідача матеріальну допомогу на утримання сина в 2010 році, на переконання суду є недостовірним, оскільки з пояснень позивачки, довідки, рішення суду про розірвання шлюбу, електронного повідомлення (а.с.74-75), вбачається, що до 2014 року син позивачки навчався безоплатно, працював, до лютого 2014 року позивачка перебувала в шлюбі, а у 2014 році, як це вбачається з пояснень позивачки та її електронного повідомлення, вирішила продовжувати навчання сина в Польші, що коштувало близько 4000 доларів США. Крім того, це твердження спростовується тим, що син позивачки досяг повноліття в 2012 році, тому позивачка мала можливість отримувати призначені судом аліменти на повнолітню дитину, але заходів до цього не приймала. Твердження позивачки про те, що в 2011 році вона писала заяву про розшук відповідача спростовуються показаннями свідка [PERSON], тому це твердження суд вважає недостовірним. Пояснення позивачки в тій частині, що вона інтересувалась у знайомих та родичів відповідача про місцеперебування останнього узгоджується показаннями свідка [PERSON], [PERSON] Пояснення третьої особи те, що позивачка шукала відповідача з 2007 року, суд вважає недостовірними, так як ці пояснення суперечать поясненням позивачки, з яких остання зазначила, що бажання розшукати відповідача в неї виникло в 2010 році. Пояснення відповідача про те, що перед виїздом за кордон він передав позивачці грошові кошти узгоджуються із змістом заяви позивачки (а.с.104) та наявністю рішення суду про стягнення з відповідача на утримання неповнолітнього сина аліментів. На переконання суду, оскільки в 2000 році син відповідача не досяг повноліття, то позивачка маючи можливість отримувати аліменти на протязі до 2012 року, без компенсації суми майбутніх аліментів зазначила у заяві про відсутність у відповідача зобовязань саме тому, що останній їй передав грошові кошти. Суд знаходить достовірним пояснення відповідача про те, що він не скривався від позивачки, так як показаннями свідка [PERSON], трудовою книжкою, паспортом відповідача встановлено, що він проживав та був зареєстрованим в [INFO], виконував роботу, яка мала публічний характер. Твердження відповідача про те, що в 2005 році зустрічався з позивачкою під час презентації в Державному казначействі, на якій було повідомлено про його місце роботи, суд вважає достовірним, так як це його твердження узгоджується з показаннями свідка [PERSON] та поясненнями позивачки, в яких вона зазначила, що дійсно в 2005 році працювала в Державному казначействі, про своє місце роботи ніколи відповідачу не повідомляла. Суд, оцінюючи відповідно до ст. 212 ЦПК України, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо досліджені наявні у справі докази, вважає, що з точки зору достатності та взаємного звязку сукупністю належних, допустимих та достовірних доказів у судовому засіданні встановлені наступні факти та обставини. Сторони перебували в шлюбі з 26 грудня 1992 року по 10 листопада 1995 року, від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Постановою суду від 21 грудня 1995 року на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], з відповідача стягнуті аліменти в розмірі ? частини заробітку, які поштовим переказами по грудень 1999 року надходили на адресу позивачки. 1 лютого 2000 року позивачка надала згоду на виїзд відповідача за кордон, зазначивши, що відповідач не має по відношенню до неї не виконаних обовязків та майнових зобовязань. [PERSON] з 13 серпня 2010 року навчався в Державному вищого навчального закладу «Криворізький національний університет» безоплатно, 30 квітня 2014 року отримав кваліфікацію бакалавра, під час навчання працював. [PERSON] з 30 вересня 2014 року по даний час навчається в Державному вищому навчального закладу «Криворізький національний університет», вартість навчання складає 9830 грн. 00 коп. [PERSON] проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Позивачка працює на посаді головного спеціаліста Управління державної казначейської служби України у м. Кривому Розі, розмір заробітної плати позивачки за квітень 2014 року вересень 2014 року складає 19651 грн. 54 коп. Позивачка уклала шлюб з [PERSON] 9 червня 2006 року, який за її позовом рішенням суду від 4 лютого 2014 року розірвано, від даного шлюбу позивачка має доньку [PERSON], [INFO]. Відповідач в 2003 2006 роках проживав та був зареєстрованим у м. Кривому Розі, працював в Криворізькій філії ЗАТ «Приватбанк», спілкувався з багатьма людьми. В 2005 році позивачка була присутня, коли в Державному казначействі представляли відповідача як робітника «Приватбанку», привіталася з останнім. Відповідач з 2006 року працює в м. Дніпропетровську, його заробітна плата складає 21696 грн. 00 коп. 23 грудня 1995 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], від якого мають доньок - [PERSON], [INFO], яка навчається в Дніпропетровському національному університеті ім. Олеся Гончара на II курсі, та [PERSON], [INFO], яка навчається у школі. Відповідач здійснює щомісячні платежі за кредитами в сумі 9865 грн. 12 коп. Дружина відповідача не працює, страждає на захворювання хребта, 9 квітня 2014 року перенесла операцію на хребті. Позивачка в 2011- 2012 роках інтересувалася місцем перебування відповідача. 28 березня 2014 року позивачка звернулася до позивача через мережу Інтеренет, розповіла про сина та висловила бажання, щоб відповідач надав допомогу у навчанні сина за кордоном, вартість якого складала близько 4000 доларів США. Позивачка до правоохоронних органів, суду, про розшук відповідача не зверталася. Позивачка та [PERSON] захворюваннями не страждають. Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами СК України. Згідно зі ст. 199 СК України, якщо повнолітній син, дочка продовжують навчання та потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років. Право на звернення до суду з позовом має той із батьків, з ким проживає син чи дочка, а також останні. Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. У відповідності до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ст. 201 СК України, до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання ним утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Згідно ст.191 ч.1 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Судом встановлено, що повнолітній син позивачки та відповідача не досяг 23 років, продовжує навчання, проживає з позивачкою. Виходячи з розміру заробітної плати позивачки, наявності в неї неповнолітньої доньки, суд вважає, що син відповідача потребує допомоги. На думку суду, відповідач, виходячи з того, що працює, отримує заробітну плату, може надавати допомогу своєму сину. Визначаючи розмір аліментів суд враховує, що відповідач має постійний заробіток, не хворіє, має двох дітей: повнолітню дочку, яка навчається, та неповнолітню дочку, що дружина відповідача не працює та хворіє, що позивачка також має можливість надавати утримання своєму сину, що відповідач має боргові зобовязання з приводу повернення кредитів. Тому суд приходить до переконання, що з відповідача належить стягнути аліменти на повнолітнього сина в сумі 1000 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 7 жовтня 2014 року. Відповідно до ст. 191 ч.2 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у звязку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Таким чином, для присудження аліментів за минулий необхідними умовами є подання позивачем суду доказів того, що він вживав заходів для одержання аліментів з відповідача, а також того, що відповідач ухилявся від сплати аліментів. На переконання суду, позивачка не надала суду доказів того, що вона вживала заходів для одержання з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина. Та обставина, що в 2011-2012 роках позивачка дзвонила родичам відповідача, усно зверталася до міліції, на переконання суду не свідчить про те, що позивачка вживала заходів для отримання аліментів. При цьому суду враховує, що позивачка не зверталася до будь-яких офіційних органів, а знаючи про те, що позивач станом на 2005 рік працював у «Приватбанку», не зверталася до керівництва «Приватбанку» з проханням повідомити місце роботи та місцезнаходження відповідача. Крім того, суд вважає, що станом на 2011-2102 роки, коли позивачка дзвонила родичам відповідача та зверталася до міліції, остання не мала мети отримувати від відповідача аліменти, так як з довідки, рішення суду про розірвання шлюбу, електронного повідомлення (а.с.74-75), вбачається, що до 2014 року син позивачки навчався безоплатно, працював, та до лютого 2014 року позивачка перебувала в шлюбі, а лише в 2014 році, як це вбачається з пояснень позивачки та її електронного повідомлення, вирішила продовжувати навчання сина в Польші, що коштувало близько 4000 доларів США. Також, на переконання суду, позивачка не надала суду доказів того, що відповідач ухилявся від сплати аліментів на утримання повнолітнього сина. При цьому суд враховує, що відповідач в 2003-2006 роках проживав та був зареєстрованим в [INFO], виконував роботу, яка мала публічний характер, починаючи з 2005 року позивачка знала про місце роботи відповідача, тобто відповідач не переховувався від позивачки. Враховуючи зазначене, а також ту обставину, що на переконання суду, позивачка не надала суду доказів того, що вона вживала заходів для одержання з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина, суд вважає, що відсутні підстави для висновку про ухилення відповідача від сплати аліментів. Тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів за період з 7 жовтня 2011 року по 7 жовтня 2014 року є необґрунтованим і в задоволенні цих вимог належить відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити рішення до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Таким чином, вислухавши пояснення сторін, представників сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 10 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позовні вимоги належить задовольнити частково. В силу ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за позовні вимоги майнового характеру у сумі 243 грн. 60 коп. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України: судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з п.2 ч.3 цієї ж статті, до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Розмір мінімальної заробітної плати встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2015 рік» дорівнює 1218 грн. 00 коп. При наданні правової допомоги представник позивачки складав уточнену позовну заяву до 17.12.2014 року, витративши одну годину роботи; склав клопотання про виклик свідка 17.12.2014 року, витративши 20 хвилин роботи; склав клопотання про витребування доказів від 17.12.2014 року, витративши 30 хвилин роботи; склав клопотання про залучення доказів до матеріалів справи від 30.04.2015 року, витративши 30 хвилин роботи, брав участь у судовому засіданні 15 хвилин; брав участь у судовому засіданні 30.04.2015 року 15 хвилин; брав участь у судовому засіданні 25.05.2015 року 15 хвилин; брав за участь у судовому засіданні 15.06.2015 року 15 хвилин; склав клопотання про виклик свідка від 25.05.2015 року, витративши 20 хвилин роботи; склав клопотання про залучення доказів до матеріалів справи від 15.06.2015 року, витративши 20 хвилин роботи; ознайомився з матеріалами справи за 30 хвилин роботи. 17.12.2014 року позивачкою сплачено за дві години роботи із розрахунку 1218,00 х 40% х 2 години=974,40 грн. за складання уточненої позовної заяви за 1 годину та участь у судових засіданнях за 1 годину 02.07.2015 року сплачено за складання клопотань за 2 години роботи, за ознайомлення з матеріалами справи за 30 хвилин роботи із розрахунку: 1218,00 х 40% х 2 години 30 хвилин=1218,00 грн. Усього позивачкою за правову допомогу сплачено 2192 грн. 40 коп. Тому суд вважає, що витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки у сумі 2192 грн. 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial