Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

17.05.2017р. Публічне акціонерне товариство «МАРФІН БАНК» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Згідно із зареєстрованою 20.02.2018р. новою редакцією Статуту банку, його повне офіційне найменування - Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК», скорочене - ПАТ "МТБ БАНК» (а.с. № 103-106). Ухвалою суду від 05.06.2018р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати - а.с. № 126) з огляду на положення ст. 55 ЦПК України замінено сторону позивача з ПАТ «МАРФІН БАНК» на його правонаступника ПАТ «МТБ БАНК» (а.с. № 107). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 23.05.2008р. між [PERSON] та ПАТ «МАРФІН БАНК» (правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК») був укладений кредитний договір №00219/RD, згідно якого позичальником отримано кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії на суму 56436 дол. США, з яких 50000 дол.США на споживчі цілі, 3686 дол.США на сплату страхових платежів передбачених умовами договору та 2750 дол.США на сплату страхових платежів від нещасних випадків, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,9% річних з кінцевим терміном повернення кредиту 22.05.2019р. З метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] перед банком, 23.05.2008р. між банком та [PERSON] було укладено договір поруки №00228-rd, за яким поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед кредитором за повне та своєчасне виконання позичальником його боргових зобов'язань та несе солідарну відповідальність разом з позичальником. Крім того, в якості забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором №00219/RD між банком та [PERSON], [PERSON], був укладений договір іпотеки №00227rd від 23.05.2008р. Предметом іпотеки за вказаним договором є [ADDRESS]. Банк зі свого боку свої зобов'язання перед позичальником виконав, проте остання порушила свої зобов'язання по погашенню кредиту, сплати відсотків, внаслідок чого уже станом на 08.11.2010р. у [PERSON] виникла заборгованість, що стало підставою для звернення банком з позовом до суду. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2011р. по справі №2-1230/11 позов банка було задоволено в повному обсязі, стягнуто солідарно з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором №00219/RD в сумі 399146,18 грн. та судові витрати в сумі 1820 грн., це рішення суду набрало законної сили 17.05.2012р. В зв'язку з тривалим невиконанням зазначеного рішення суду, банк звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.09.2012р. по справі №412/9242/2012 позов банку задоволено, в рахунок погашення заборгованості стягнутої рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська в сумі 399146,18 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки. За результатами виконавчого провадження з виконання рішення суду №412/9242/2012 позичальником 21.03.2017р. була погашена заборгованість станом на 08.11.2010р., яка була стягнута за рішенням №2-1230/11. Враховуючи, що боржником не виконуються умови щомісячної оплати за користування кредитними коштами, а договір укладено на термін до 22.05.2019р. , позивач просив стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за договором №00219/RD, а саме 9296,45 дол.США процентів на основну суму боргу, пеню в розмірі 870530,70 грн., з яких: пеня за несплачену суму кредиту в розмірі 697560,26 грн., пеня за несплачену суму процентів в розмірі 35678,37 грн., штраф 72870,01 грн., та 3% річних в сумі 64422,06 грн., в тому числі за несплачену суму кредиту 61139,51 грн. та несплачену суму процентів 3282,55 грн., а також судові витрати по справі. 30.01.2018р. до суду надійшов відзив відповідачки [PERSON] на позовну заяву (а.с. № 79-82), в якому відповідачка не заперечувала проти обставин укладення між нею та банком кредитного договору, отримання коштів, проте в заперечення проти обґрунтованості заявленої позивачем до стягнення суми заборгованості посилалася на те, що звертаючись в листопаді 2010р. з позовом до суду про стягнення заборгованості банк скористався своїм правом, передбаченим ч.2 ст.1050 ЦК України щодо дострокового повернення суми тіла кредиту, що залишилась, сплати процентів, а також пені нарахованої за несвоєчасне виконання зобов'язань, позов було задоволено в повному обсязі. В подальшому рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2011р. у справі №412/9242/2012 в рахунок погашення заборгованості стягнутої за рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2011р. заборгованості в сумі 399146,18 грн., було звернуто стягнення на предмет іпотеки. Рішення суду від 14.12.2011р. було виконано відповідачкою в повному обсязі, а отже заборгованість за кредитним договором станом на 08.11.2010р. була погашена, про що також позивач зазначає в позовній заяві. При цьому, на підтвердження заявленої суми заборгованості по відсоткам, позивач не надає розгорнутий розрахунок щодо суми заборгованості по тілу кредиту та відсоткам, а також не зазначає, яким чином банком були розподілені кошти в сумі 401073,48 грн., які зараховані ДВС на виконання рішення суду. Відповідачка також заперечувала проти стягнення суми штрафу в розмірі 72870,01 грн., з огляду на те, що позивачем належним чином не обґрунтовано, за який саме випадок порушення, розмір якого дорівнює 27524,82 дол. США та за яким строк виконання прострочено більш ніж 60 календарних днів, позивачем здійснено нарахування штрафу. Позовні вимоги про стягнення пені відповідачкою не визнаються з підстав зазначених у зустрічному позові. Також, 30.01.2018р. до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву (а.с. № 83-86), де цей відповідач просив суд відмовити в позові банку в частині вимог до поручителя в зв'язку з припиненням поруки посилаючись на те, що відповідно до п.4.6 договору поруки №00228-rd від 23.05.2008р. сторони обумовили, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором і за цим договором. Звернувшись 08.11.2010р. до суду з позовом про дострокове стягнення з позичальника та поручителя заборгованості, банк змінив строк виконання основного зобов'язання, а отже, враховуючи, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, то шестимісячний строк, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України, для пред'явлення наступної вимоги до поручителя про стягнення заборгованості обчислюється з наступного дня після набрання рішення законної сили, а саме з 18.05.2012р. та спливає 18.11.2012р., і після цієї дати порука [PERSON] за договором поруки №00228-rd від 23.05.2008р. на підставі ч.4 ст.559 ЦК України є припиненою. Позивач звернувся в суд із позовом згідно дати позовної заяви в травні 2017р., тобто пред'явив вимоги до поручителя через понад 4 роки після припинення поруки. 30.01.2018р. до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «МАРФІН БАНК» про визнання недійсною окремої частини (п.4.1) кредитного договору (а.с. № 88-93). В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилалася на те, що умови п.4.1 кредитного договору про нарахування пені вважає несправедливими, оскільки вони визначають для кредитора можливість нарахування надмірної великої суми неустойки, що спотворює її дійсне правове призначення та перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та діє як джерело отримання кредитором невиправданих додаткових прибутків. Умови п.4.1 кредитного договору №00219/RD про сплату пені у розмірі 0,3% є несправедливими, оскільки сума пені значно перевищує навіть розмір відсотків як плати за користування кредитними коштами враховуючи, що розмір нарахованої позивачем пені за 1 рік, що передує зверненню банка до суду, на суму заборгованості по тілу кредиту складає 26348,57 дол. США при тому як сума нарахованих відсотків на відповідну суму заборгованості по тілу кредиту за три роки складає 9296,45 дол. США. Отже позивачка вважає умови по нарахуванню відповідного розміру пені такими, що порушують її права як споживача, оскільки покладають на неї непомірні грошові зобов'язання, відповідні обґрунтування мають своє підкріплення роз'ясненнями, які надані рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011р. №15-рп/2011. В підготовчому засіданні 30.01.2018р. ухвалою суду (без виходу до нарадчої кімнати) зустрічний позов [PERSON] про визнання окремої частини кредитного договору недійсною прийнято до сумісного розгляду з первісним позовом (а.с. № 94). 13.03.2018р. до суду надійшов відзив ПАТ «МТБ БАНК» на зустрічну позовну заяву [PERSON] (а.с.№ 101-102), згідно якого відповідач не погоджується з доводами, викладеними у позовній заяві, посилаючись на те, що кредитний договір було укладено відповідно до вимог діючого законодавства, позичальник була ознайомлена з його змістом та погодилася з усіма умовами, про що засвідчила особистим підписом. Вимоги зустрічного позову не підлягають задоволенню з підстав невідповідності їх законодавству та положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, згідно ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» позичальник, як споживач, мала право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладення договору, що нею здійснено не було. Крім того, представник відповідача просила суд застосувати до зустрічних вимог [PERSON] наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки з умовами п.4.1 кредитного договору позичальник була обізнана при його укладенні, здійснювала погашення, погодилася та виконала рішення суду про стягнення заборгованості, проте з зустрічними позовом звернулася лише в 2018 році, поважних причин пропуску строку для звернення до суду [PERSON] не наведено. 03.04.2018р. до суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив відповідача (а.с. №112-115), в якій на спростування доводів викладених у відзиві ПАТ «МТБ БАНК» на зустрічний позов позивачка посилалася на те, що виходячи з положень п.1 ст.7 Закону України «Про захист прав споживачів» нею не могло бути використано право відкликання згоди на укладення кредитного договору, оскільки в забезпечення кредиту було укладено договір іпотеки №00227rd від 23.05.2008р. При укладені кредитного договору (з відомостей зазначених у розрахунку сукупної вартості кредиту) позичальник мала можливість ознайомитися та погодитися лише з розміром відсотків, які підлягають сплаті за користування кредитними коштами та не мала можливості оцінити умови п.4.1 договору про нарахування та сплату неустойки за договором та розрахувати на майбутнє розмір пені, яку можливо би їй необхідно було б сплатити. Відповідної можливості [PERSON] не мала і в 2011 році при розгляді справи за позовом банку про стягнення заборгованості, оскільки зазначеним рішенням суду була стягнута сума пені розрахована станом на 08.11.2010р., тобто за період більше ніж 2 роки, і вона становила 3136,77 грн., натомість, розмір пені за 1 рік, що передує зверненню банка до суду в 2017р. нарахований на меншу суму заборгованості за тілом кредиту та складає 26348,57 дол. США, що в гривневому еквіваленті дорівнює 697560,26 грн., що істотно перевищує розмір самої заборгованості і покладає непомірні великі грошові зобов'язання на позичальника. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, [PERSON] у відповіді на відзив зазначила, що саме лише після отримання копії первісного позову банка з додатками від 15.05.2017р. та ознайомлення зі здійсненим позивачем розрахунком заборгованості пені, їй стало відомо про порушення її прав, як споживача, щодо сплати непропорційно великої суми пені. Додатково позивачка просила суд врахувати, що вона, як споживач, не має спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку вона придбаває та під час підписання кредитного договору, ознайомившись з його текстом, не могла та не повинна була знати про порушення її прав в результаті встановлення несправедливих умов. Враховуючи, що кредитний договір укладений зі строком виконання до 22.05.2019р., порушене право позивачки, як споживача, підлягає захисту протягом строку виконання договору і відповідні обґрунтування мають своє підкріплення роз'ясненнями, які надані рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011р. №15-рп/2011. 01.06.2018р. до суду надійшли письмові заперечення ПАТ «МТБ БАНК» на відповідь [PERSON] (а.с. № 122-123), в яких представник відповідача посилалася на те, що приймаючи активну участь в розгляді судових спорів раніше та виконуючи судові рішення, [PERSON] не лише могла б, але й мала б належно ознайомитися зі всіма обставинами кредитних правовідносин та дійти належних висновків щодо неправомірності умов договору. Твердження позивачки про те, що оскільки кредитні зобов'язання були забезпечені іпотекою, а отже, вона не мала змоги відкликати свою згоду на укладення договору є незмістовними, оскільки у разі відкликання згоди на укладення кредитного договору автоматично була б припинена чинність договору іпотеки, який є похідним від основного договору. Представник позивача, відповідача за зустрічним позовом ПАТ «МТБ БАНК» в судове засідання 05.07.2018р. не з,явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. № 129). До суду надійшла заява представника банку Асхадулінної Т.В. (діє на підставі довіреності від 14.03.2018р. - а.с. № 133) про розгляд справи без її участі (а.с. № 132). Вимоги первісного позову представник ТОВ «МТБ БАНК» підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, проти задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечувала з підстав та обґрунтувань викладених у відзиві та запереченнях. 05.07.2018р. до суду надійшла заява представника відповідачки та позивачки за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 21.11.2017р. - а.с. № 135) також про розгляд справи без її участі та участі [PERSON] (а.с. № 134). Проти задоволення первісного позову представник [PERSON] заперечувала з підстав викладених у відзиві. Зокрема, що позивачем не надано обґрунтованого розрахунку суми заборгованості по тілу кредиту, відсоткам з урахуванням здійснених позичальником погашень, також банком не доведені вимоги про стягнення суми штрафу. Вимоги про стягнення пені, [PERSON] не визнаються з підстав наведених у зустрічному позові, який представник підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання 03.04.2018. та судове засідання 05.07.2018р. не з'явився, про дати засідань був повідомлений належним чином (а.с. № 100, 130). 25.06.2018р. до суду надійшла заява [PERSON], в якій відповідач просив суд справу розглядати за його відсутності, в задоволенні позовних вимог ПАТ «МТБ БАНК» до поручителя просив відмовити в повному обсязі у зв'язку з припиненням поруки (а.с. № 131). За таких обставин, враховуючи належне повідомлення сторін про день та час розгляду справи, надані сторонами заяви, письмові відзиви, заперечення, в яких сторони виклали свої доводи та заперечення щодо вимог первісного та зустрічного позову, суд вважає за можливе провести розгляд справи 05.07.2018р. відповідно до вимог ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України за відсутністю сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами за винесенням по справі рішення відповідно до глави 9 розділу III ЦПК України, оскільки підстав для винесення по справі заочного рішення немає. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Підготовче засідання відповідно до положень ст. 197 ЦПК України проведено 03.04.2018р. (а.с. № 117). Суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих сторонами письмових доказів, приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного позову ПАТ «МТБ БАНК» в повному обсязі та вважає можливим задовольнити зустрічний позов [PERSON] Судом встановлено, що 23.05.2008р. між [PERSON] та ПАТ «МАРФІН БАНК» (правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК») був укладений кредитний договір №00219/RD , згідно якого позичальником отримано кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії на суму 56436 дол. США, з яких 50000 дол. США на споживчі цілі та 3686 дол. США на сплату страхових платежів передбачених умовами кредитного договору та 2750 дол. США на сплату від нещасних випадків зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,9% річних кінцевим терміном повернення кредиту 22.05.2019р. (а.с. № 12-15). Згідно до п.1.1. договору позичальник зобов'язаний на умовах, в розмірі та в строки, встановлені в договорі, повернути банку кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштам, а також сплатити комісії, пені та штрафи передбачені умовами договору. Умови п.2.3.3 визначають, що у разі порушенням позичальником зобов'язань, передбачених умовами договору, банк на власний розсуд має право змінити умови договору - вимагати від позичальника повернення кредиту, сплати комісій, відсотків за користування кредитом, виконання інших зобов'язань за договором в повному обсязі. 24.12.2009р. між сторонами була укладена Додаткова угода №1 до кредитного договору, умови п.1 якої обумовлюють, що на дату підписання цієї угоди заборгованість за основним боргом за кредитним договором складає 46269,61 дол. США, умови щодо кінцевого строку повернення кредиту змінені не були - 22.05.2019р. 23.05.2008р. між ПАТ «МАРФІН БАНК» (правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК») та [PERSON] був укладений договір поруки №00228rd, відповідно до умов якого поручитель, прийняв на себе зобов'язання відповідати як солідарний боржник за повне та своєчасне виконання позичальником [PERSON] взятих на себе зобов'язань за кредитним договором №00219/RD від 23.05.2008р. (а.с. № 27). Згідно до п.4.6 договору поруки №00228-rd від 23.05.2008р. сторони обумовили, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором і за цим договором. 24.12.2009р. між банком та поручителем було укладено Додаткову угоду № 1 до договору поруки від 23.05.2008р., згідно якої умови п.4.6 були залишені без змін та діють в редакції викладеній в договорі поруки №00228-rd від 23.05.2008р. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ч.2 ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. В позовній заяві позивачем зазначено, що внаслідок неналежного (прострочення) виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором №00219/RD від 23.05.2008р. банк звернувся до суду з позовом про стягнення солідарно з відповідачів суми заборгованості за договором станом на 08.11.2010р. в сумі 399146,18 грн. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2011р. по справі №2-1230/11 позов банку про стягнення заборгованості було задоволено в повному обсязі (а.с. № 32), рішення суду набрало законної сили 17.05.2012р., стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором №00219/RD від 23.05.2008р. станом на 08.11.2011р. в сумі 399146,18 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту 46269,61 дол. США, заборгованість по відсотках в сумі 3732,21 дол. США, пеня за порушення строків погашення тіла кредиту в сумі 1229,10 грн., пеня за порушення строків сплати процентів в сумі 1907,67 грн. Отже, звертаючись з відповідним позовом до суду банк скористався своїм правом передбаченим ч.2 ст.1050 ЦК України щодо дострокового повернення суми тіла кредиту, що залишилась, та сплати відсотків, а також пені нарахованої за несвоєчасне виконання зобов'язань. До відповідно висновку суд приходить виходячи з того, що звертаючись з позовом до суду банк просив стягнути, та суд задовольнивши позов стягнув, всю суму заборгованості по тілу кредиту в розмірі 46269,61 дол. США, враховуючи, що до умов Додаткової угоди №1 від 24.12.2009р. саме такий розмір заборгованості за основним боргом складав на час підписання угоди. За змістом ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватись порукою. Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частина 2 ст.554 ЦК України визначає також, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Як зазначалося судом вище, відповідно до п.4.6 договору поруки договору поруки №00228-rd від 23.05.2008р. сторони обумовили, договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором і за цим договором. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ст.252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Суд зазначає, що сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання сторонами зобов'язання перед кредитором або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст.252 ЦК України. Відповідні правові роз'яснення викладені в у п. 24 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Як роз'яснив Верховний Суд України в правовій позиції від 14.09.2016р. у справі №6-1451цс16, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останньої, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. Сплив передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України, шестимісячного строку є підставою для відмови в задоволенні позову не з підстав спливу строку позовної давності, а з підстав припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Якщо кредитор змінює на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. Судом встановлено, що банк змінив строк виконання основного зобов'язання, звернувшись 08.11.2010р. до суду з позовом про дострокове стягнення з позичальника та поручителя заборгованості, отже оскільки договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, то шестимісячний строк, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України, для пред'явлення наступної вимоги до поручителя про стягнення заборгованості повинен обчислюватися з наступного дня після набрання рішення законної сили, а саме з 18.05.2012р. та спливає 18.11.2012р., і після цієї дати порука за договором поруки №00228-rd від 23.05.2008р. на підставі ч.4 ст.559 ЦК України є припиненою, а отже і обов'язок поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням, та є підставою для відмови ПАТ «МТБ БАНК» в задоволенні позовних вимог до поручителя [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості. Суд зазначає, що під час розгляду справи позивач, будучи обізнаний зі змістом заперечень викладених відповідачем у відзиві, не скористався своїм процесуальним правом надати суду свою відповідь. Щодо позовних вимог ПАТ «МТБ БАНК» про стягненням з відповідачки [PERSON] заявленої суми заборгованості за кредитним договором №00219/RD від 23.05.2008р., суд зазначає наступне. Згідно виписки по особистому рахунку 21.03.2017р. (а.с. № 40) на рахунок стягувача було зараховано суму 401073,48 грн., стягнуту з [PERSON] на користь ПАТ «МАРФІН БАНК» за виконавчим документом №412/9242/2012, виданим на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.09.2012р. та як зазначають сторони в своїх заявах по суті, за результатами виконавчого провадження з виконання рішення суду у справі №412/9242/2012, 20.03.2017р. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №52415027 в зв'язку з виконанням рішення в повному обсязі згідно з виконавчим документом. Отже, заборгованість позичальника за кредитним договором №00219/RD від 23.05.2008р. станом на 08.11.2010р. була погашена. Згідно до ч.1 ст.82 ЦПК України відповідні обставині суд враховує як такі, що визнані сторонами та не підлягають доказуванню. При винесені рішення, надаючи оцінку обґрунтованості та доведеності заявленої позивачем суми заборгованості, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно до ч.1 ст.76, ч.2 ст.77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В позовній заяві позивач просив стягнути суму заборгованості по відсотках на основну суму боргу в розмірі 9296,45 дол. США, пеню в розмірі 870530,70 грн., з яких: пеня за несплачену суму кредиту в розмірі 697560,26 грн., пеня за несплачену суму процентів в розмірі 35678,37 грн., штраф згідно до п.4.2 кредитного договору в розмірі 72 870,01 грн., та 3% річних в сумі 64422,06 грн., в тому числі за несплачену суму кредиту 61 139,51 грн., за несплачену суму процентів 3282,55 грн. До позовної заяви позивачем долучено розрахунок заборгованості за договором станом на 16.05.2017р. (а.с. № 41-42), який містить лише детальний розрахунок пені на суму основного боргу, розрахунок пені на суму відсотків, розрахунок штрафу за невиконання зобов'язань та розрахунок суми 3% річних. Частина 5 ст.263 ЦПК України визначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд зобов'язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами. Як було встановлено вище, позичальником [PERSON] в березні 2017р. в повному обсязі було виконано рішення суду та погашено заборгованість за договором станом на 08.11.2010р., яка включала залишок заборгованості по тілу кредиту станом на 08.11.2010р. в розмірі 46269,61 дол. США. Суд зазначає, що відомості, яким чином були розподілені перераховані ДВС кошти в сумі 401073,48 грн., на погашення заборгованості позивачем суду надано не було, в наданому позивачем розрахунку станом на 16.05.2017р., лише зазначено, що розмір нарахованих відсотків за період з 16.05.2014р. по 15.05.2017р. складає 9296,45 дол. США, проте позивачем взагалі не наведено детального розрахунку суми заборгованості по тілу кредиту та відсотках з зазначенням періодів нарахування, сум заборгованості по тілу кредиту, ставки відсотків та загальних сум, які нараховані з урахуванням здійснених погашень по тілу кредиту, в тому числі після виконання позичальником рішення суду. Таким чином, оскільки суд при винесенні рішення не має можливості належним чином перевірити розмір заявленої позивачем заборгованості по відсотках та надати йому оцінку в сукупності з іншими доказами та обставинами у справі, суд приходить до висновку про недоведеність ПАТ «МТБ БАНК» позовних вимог про стягнення відсотків. З урахуванням вищевикладеного висновку, суд за відсутності детального розрахунку суми заборгованості по тілу кредиту та відсотках не має можливості належним чином перевірити здійснений позивачем розрахунок суми 3% річних на суму заборгованості по тілу та відсотках, а отже, вважає що ці вимоги також належним чином не доведені. Щодо позовних вимог про стягнення суми штрафу в сумі 72870,01 грн., суд також приходить до висновку про відмову в їх задоволенні. Згідно наданого розрахунку, розрахунок суми штрафу в розмірі 10% здійснений на суму 27524,82 дол. США, що дорівнює 2752,48 дол. США та в гривневому еквіваленті становить 72870,01 грн. Згідно до п.4.2 кредитного договору, за кожний випадок порушення позичальником на строк більш ніж 60 календарних днів зобов'язань по поверненню кредиту, сплати відсотків та комісії, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язаний сплатити на першу вимогу банку, штраф у розмірі 10% від суми простроченого платежу. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України) При цьому, заявляючи вимогу про стягнення суми штрафу позивачем взагалі ані в позовній заяві, ані в розрахунку заборгованості не наведено обґрунтувань, за який саме випадок порушення, розмір якого дорівнює 27524,82 дол. США та за яким строк виконання прострочено більш ніж 60 календарних днів, позивачем здійснено нарахування штрафу. Щодо вимог ПАТ «МТБ БАНК» про стягненням з відповідачки [PERSON] заборгованості по пені відповідно до п.4.1 кредитного договору, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог в цій частині у зв'язку із задоволенням зустрічного позову. Судом встановлено, що умовами п.4.1 кредитного договору визначено, що при порушенні позичальником протягом терміну дії договору будь-якого із зобов'язань, передбачених п.п.1.1, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4, 2.2.7.1 договору банк нараховує, а позичальник зобов'язується сплатити банку за кожний прострочений платіж за кожним окремим зобов'язанням пеню в розмірі 0,3% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не менше 20 грн. за кожний прострочений платіж за кожним окремим зобов'язанням. Відповідно до розрахунку заборгованості позивачем нарахована сума пені за один рік на період з 16.05.2016р. по 15.05.2017р. в розмірі 733 238,63 грн, в тому числі: пеня за несплачену суму кредиту 697560,26 грн, пеня за несплачені проценти за користування кредитом 35678,37 грн. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Враховуючи, що за умовами п.1.1 кредитного договору №00219/RD цільовим призначенням кредитування є споживчі цілі, суд вважає, що особливості регулювання відносин сторін у даній справі визначаються Законом України "Про захист прав споживачів". За змістом ч.ч. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, але не виключно, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором (п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"). За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Так, в рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011р. № 15-рп/2011 розглядаючи конституційне звернення, Конституційний Суд України піддав конституційно-правовому аналізу правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування. Так, в абзаці 2, 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення зазначено: «Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми, як неустойку, спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором». Згідно з п. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Тобто, платою за надання грошових коштів за кредитним договором є проценти. Відповідно п. 1.1. кредитного договору розмір процентів за користування кредитом становить 11,9% річних. Несправедливими є, зокрема, але не виключно, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором (п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"). При винесенні рішення судом надана оцінка доводам позивачки викладених в зустрічній позовній заяві щодо непропорційно великої суми нарахування пені згідно до умов п.4.1 договору та підстави на які посилається позивачка суд вважає обґрунтованими, оскільки дійсно виходячи з розрахунку банка, сума заборгованості по відсоткам нарахованих на тіло кредиту за 3 року з 16.05.2014р. по 15.05.2017р. становить 9296,45 дол. США, що в гривневому еквіваленті дорівнює 246117,12 грн., натомість розмір нарахованої пені за 1 рік на ту ж суму заборгованості складає 26348,57 дол. США, що в гривневому дорівнює 697560,26 грн., що є непропорційно великою сумою неустойки та покладає на позичальника непомірні великі грошові зобов'язання і перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача, а для кредитора діє як джерело отримання невиправданих додаткових прибутків. Крім того, суд зазначає, що виходячи зі змісту наданого відзиву на зустрічний позов, заперечень відповідачем не наведено змістовних правових обґрунтувань щодо невідповідності заявлених [PERSON] вимог положенням Закону України «Про захист прав споживачів» чи іншим нормам діючого законодавства. Посилання відповідача на те, що позичальник відповідно ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» мала право відкликати свою згоду на укладення кредитного договору, суд оцінює критично, оскільки згідно до п.1 ч.7 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, забезпечених іпотекою. Під час розгляду справи представником відповідача зроблено заяву про застосування строків позовної давності, в обґрунтування якої зазначено, що при укладенні кредитного договору позичальник була обізнана з його умовами, погодилася з ними, що засвідчила своїм підписом і подальшому здійснювала погашення заборгованості, в тому числі і суми стягнутої за рішення суду, проте звернулася з відповідними вимогами лише в 2018 році. Згідно ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ви несення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У відповідь на заяву позивачкою були надані пояснення у відповіді на відзив (а.с. № 112-115), в яких [PERSON] просила суд врахувати та надати оцінку тим обставинам, що вона, як споживач, при укладенні кредитного договору не мала спеціальних знань та належного розуміння умов кредитного договору, які їй пропонувалися. З відомостей зазначених у розрахунку сукупної вартості кредиту, позичальник мала можливість ознайомитися та погодитися лише з розміром процентів, які підлягають сплаті за користування кредитними коштами, та не мала можливості оцінити у мови п.4.1 договору про нарахування та сплату неустойки та розрахувати на майбутнє розмір пені, які можливо би їй необхідно було сплатити. Також, [PERSON] зазначила про те, що виконання нею рішення суду та погашення стягнутої заборгованості не свідчить про об'єктивну її обізнаність, як позичальника та споживача щодо дійсної суми розрахунку неустойки, враховуючи, що зазначеним рішенням суду була стягнута сума пені розрахована станом на 08.11.2010р., тобто за період більше ніж 2 роки, і вона становила 3136,77 грн., і лише після отримання копії первісного позову банка та ознайомлення з розрахунком заборгованості, позивачці стало відомо про порушення її прав, як споживача, щодо сплати непропорційно великої суми пені. Відповідні доводи позивачки за зустрічним позовом [PERSON] щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, суд визнає поважними та згідно до ч.5 ст.267 ЦК України приходить до висновку, що порушене право [PERSON] підлягає захисту. Крім того, задовольняючи вимоги зустрічного позову, суд виходить з роз'яснень, які надані рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011р. №15-рп/2011 (рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України), в якому Конституційний Суд України зазначив, що положення ст.ст. 1,11 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст. 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Враховуючи, що кредитний договір укладений зі строком виконання до 22.05.2019р., суд вважає, що у випадку порушення права споживача воно підлягає захисту протягом строку виконання договору. Згідно 3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З урахуванням викладеного, суд приходить висновку про наявність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання пункту 4.1 кредитного договору недійсним. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, виходячи з положень ст.141 ЦПК України суд вважає за можливе вирішити розподіл судових витрат наступним чином. З урахуванням відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «МТБ БАНК», сплачені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 16749грн.72коп. (а.с. № 2), відносяться на рахунок ПАТ «МТБ БАНК». Відповідачкою за основним та позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] при подачі зустрічного позову було сплачено судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. (а.с. № 87), отже враховуючи задоволення зустрічного позову, суд вважає можливим стягнути з ПАТ «МТБ БАНК» на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору в розмірі 704 грн.80коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved