Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

Представник позивача КП "Сокальжитлокомунсервіс"(далі Підприємство) звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить суд стягнути з відповідачки 4893.77 грн. (виплачену вихідну допомогу відповідно до вимог ст.44 КЗпП, згідно наказу № 395-к від 31.12.2014р. в розмірі середньомісячної заробітної плати на суму 2216,82 гри. та згідно наказу № 85-к від 04.04.2016 р. в розмірі середньомісячної заробітної плати на суму 2676,95 грн.). На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 31.12.2014 року згідно наказу № 395-к під [PERSON] було звільнено з посади бухгалтера 1 категорії у звязку із скороченням штату та було виплачено вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати на суму 2216,82 грн. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 13.11.2015 року визнано незаконним та скасовано наказ КП «Сокальжитлокомунсервіс» № 395-к від 31.12.2014 року та поновлено [PERSON] на посаді; стягнуто з підприємства на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 28 321 грн. 92 коп. за період із 01.01.2015р. по 13.11.2015р. без врахування податків та інших обов'язкових платежів. Згідно наказу № 85-к від 04.04.2016 року [PERSON] повторно було звільнено з посади, бухгалтера 1 категорії у зв'язку із відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці та виплачено вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати на суму 2676,95 грн. 20.02.2017 року рішенням Сокальського районного суду Львівської області визнано незаконним та скасовано наказ КП «Сокальжитлокомунсервіс» № 85-к від 04.04.2017р. про звільнення [PERSON] та поновлено відповідачку на посаді бухгалтера підприємства із 05.04.2016 року; стягнуто з підприємства на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 34 957 грн. 68 коп. за період із 04 квітня 2016 року по 20 лютого 2017 року без врахування податків та інших обов'язкових платежів, 500 грн. моральної шкоди, а також 2000 грн. витрат на правову допомогу. 19.09.2017 року [PERSON] було вручено лист- претензію та запропоновано у добровільному порядку повернути кошти, які вона отримала як вихідну допомогу при звільненні згідно ст. 44 КЗпП України. Зважаючи на те, що накази № 395-к від 31.12.2014р. та№ 85-к від 04.04.2016р. про звільнення [PERSON] були скасовані, те що [PERSON] поновлена на роботі та трудові відносини з нею продовжені, позивач вважає, що відпали підстави для виплати вихідної допомоги, оскільки виплата вказаних коштів передбачена лише у разі звільнення працівника у звязку із скороченням штату а тому згідно ст. 1212 ЦК України отримані кошти підлягають поверненню позивачу. 04.01.2018 року відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] подали відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги вважають необгрунтованими та безпідставними, просили відмовити у позові, врахувавши строк позовної давності. Зазначає, що [PERSON] була звільнена із застосуванням п.1 ст.40 КЗпП України, їй була виплачена матеріальна допомога, проте згодом наказ про звільнення був визнаний незаконним та скасований. Разом з тим, як вбачається з судових рішень, підставою скасування наказу стало не безпідставність звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України, а порушення встановленої законом процедури звільнення. В даному випадку предметом спору є вихідна допомога при звільненні п.1 ст.40 КЗпП України, яка передбачена положеннями чинного трудового законодавства, а саме положеннями ст. 44 КЗпП України. З урахуванням того, що відповідач була поновлена на роботі, наказ про її звільнення був скасований, тобто підстава на якій була виплачена допомога відпала, то вона поверненню не підлягає з огляду на положення ст. 1215 ЦК України. оскільки вказана допомога має разовий характер. У відповідь на відзив представник КП «Сокальжитлокомунсервіс» [PERSON] вважає доводи представника відповідача такими, що не відповідають вимогам закону, оскільки зі змісту норми ст. 1212 ЦК України вбачається, що зобовязання у звязку з безпідставним набуттям майна виникають лише за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Зважаючи на те, що накази про звільнення [PERSON]були скасовані, відповідач поновлена на роботі та трудові відносини з нею продовжені, отже відпали підстави для виплати їй вихідної допомоги, оскільки виплата вказаних коштів передбачена лише у разі звільнення працівника у зв'язку із скороченням штату, а тому відповідно до ст. 1212 ЦК України отримані нею суми підлягають поверненню. Також посилаючись на ст.257 ЦК України вказує, що позовна давність до вказаних правовідносин встановлюється тривалістю у три роки, оскільки застосовується ст. 1212 ЦК України а не глава 9 КЗпП України, тому представник позивача здійснює підміну понять "стягнення одноразової грошової допомоги" на поняття "матеріальна шкода завдана працівником підприємству". Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та просила задоволити. Відповідач та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили, підтримали подані письмові пояснення та відзив на позов. Вислухавши думку учасників, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків. Судом та матеріалами справи встановлено, що [PERSON] працювала на посаді бухгалтера КП «Сокальжитлокомунсервіс», проте згідно наказу №395-к від 31.12.2014р. звільнена з роботи у звязку із скороченням штату за п.1 ст. 40 КЗпП України. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Не погодившись із таким рішенням [PERSON] звернулася до суду із позовом до КП «Сокальжитлокомунсервіс» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за період перебування у вимушеному прогулі, моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 04.06.2015р. відмовлено [PERSON] у задоволені позову. Проте 13.11.2015р. рішенням Апеляційного суду Львівської області рішення першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано незаконним та скасовано наказ КП "Сокальжитлокомунсервіс" № 395-к від 31 грудня 2014 року про звільнення [PERSON] у зв'язку з скороченням штату; поновлено [PERSON] на посаді бухгалтера І категорії КП "Сокальжитлокомунсервіс" з 01 січня 2015 року; стягнуто з підприємства на користь [PERSON] 28 321грн. 92 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням за період з 01 січня 2015 року по 13 листопада 2015 року без урахування податків та інших обов'язкових платежів та 2000грн. витрат на правову допомогу, 2 500 гривень моральної шкоди. Апеляційний суд дійшов висновку про те, що роботодавцем не було дотримано порядку звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпПУкраїни, оскільки їй не було запропоновано посад на підприємстві, які на час звільнення вважались вакантними та які вона могла виконувати. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ 13.04.2016р. залишив без змін рішення Апеляційного суду Львівської області від 13.11.2015р. Згідноч.4ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вже 04.04.2016р. згідно наказу №85-к КП «Сокальжитлокомунсервіс» звільнено з роботи [PERSON] бухгалтера І категорії у звязку з відмовою від проходження роботи внаслідок зміни істотних умов праці та виплачено вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати. Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 20.02.2017р. визнано незаконним та скасовано наказ КП «Сокальжитлокомунсервіс» № 85-к від 04.04.2016 року про звільнення [PERSON] у зв'язку із відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України; поновити [PERSON] на посаді бухгалтера І категорії КП "Сокальжитлокомунсервіс" з 05 квітня 2016 року; стягнуто з підприємства 34 957грн. 68 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням за період з 04 квітня 2016 року по 20 лютого 2017 року без урахування податків та інших обов'язкових платежів, 2000грн. витрат на правову допомогу та 500 (п'ятсот) гривень моральної шкоди. Згідно ухвали Апеляційного суду Львівської області від 13.06.2017р. рішення суду першої інстанції залишено без змін. Як встановлено із матеріалів справи підприємство зверталося із вимогою №657 від 19.09.2017р. до [PERSON] про повернення виплаченої вихідної допомоги в сумі 2216,82грн., оскільки із скасуванням наказів №395 від 31.12.2014р. та №85-к від 04.04.2016р. відпали правові підстави для набуття відповідачем виплаченої допомоги, тому посилаючись на ст. 1212 ЦК України виплачена допомога підлягає поверненню. Одночасно повідомлено про можливість укладання мирової угоди та наслідки невиконання такої. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці». Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: 1) основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; 2) додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Посилання позивача на те, що накази про звільнення №395 від 31.12.2014р. та №85-к від 04.04.2016р. скасовано, трудові відносини з [PERSON] було продовжено, отже, відпали підстави для виплати їй одноразової грошової допомоги, оскільки відповідно до умов колективного договору виплата зазначених грошових коштів передбачена лише у разі звільнення працівника у звязку зі скороченням штату, а тому відповідно до статті 1212 ЦК України отримані суми підлягають поверненню, суд виходить з наступного. Згідно постанови ВСУ від 01.02.2017р. №6-2711цс16 надана правова позиція спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу; застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, що стало підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. У позовній заяві КП «Сокальжитлокомунсервіс» також посилається на постанову ВСУ від 01.02.2017р. №6-2711цс16, проте трактує її помилково. Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого. Частиною першою статті 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зі змісту цієї норми матеріального права вбачається, що зобовязання у звязку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу па військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - не менше двомісячного середнього заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38, 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Верховний Суд України зауважив, що за наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав. Так, відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1. заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, але за умови відсутності: а) рахункової помилки зі сторони платника; б)недобросовісності з боку набувача; 2. інше майно, якщо це встановлено законом. В силу ухвали ВССУ від 30.11.2016р. №753/18952/15-ц визначено чітке розмежування вихідної допомоги передбаченої ст.44 КЗпП та вихідної допомоги у вигляді грошової (матеріальної) допомоги одноразової передбаченої колективним договором на підприємстві. Таким чином підлягає поверненню лише вихідна допомога передбачена ст.44 КЗпП, а не одноразова допомога передбачена колективним договором. Із змісту наказів про звільнення та колективного договору КП "Сокальжитлокомунсервіс" (розділ VIII п.5) вбачається, що при звільненні працівника виплачується вихідна допомога у розмірі > середньомісячного заробітку на підставі п.1 ст.40 КЗпПУ). Окрім того, у справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04, остаточне рішення від 20.01.2012 року) Європейський суд з прав людини у пункті 71 рішення вказав: «… потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). Таким чином вимога КП "Сокальжитлокомунсервіс"про стягнення з відповідачки 4893.77 грн. (виплаченої вихідної допомоги відповідно до вимог ст.44 КЗпП, згідно наказу № 395-к від 31.12.2014р. в розмірі середньомісячної заробітної плати на суму 2216,82 гри. та згідно наказу № 85-к від 04.04.2016 р. в розмірі середньомісячної заробітної плати на суму 2676,95 грн.) задоволенню не підлягає. Разом з тим, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строку позовної давності, оскільки підлягають застосуванню до даних правовідносин норми ст.ст.257, 267 ЦК України а не норми ст.233 КЗпП України. Також підлягають до стягнення з позивача на користь відповідача на підставі ст.137 ЦПК України витрати пов"язані з правничою допомогою адвоката в сумі 2000грн.

Outcome: approved