Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач покликається на те, що 04.09.2014 року між ним та відповідачем було укладено договір лізингу №000661, згідно якого предметом лізингу є трактор марки «ДТЗ 5244Р». На виконання умов договору [PERSON] було сплачено передплату за трактора в сумі 10000 грн., як було домовлено під час попередніх переговорів із представником компанії, після чого відповідачем в результаті виконання своїх зобов'язань мало бути на протязі семи днів передано позивачу предмет лізингу, трактор. Однак компанією предмет лізингу позивачу так і не був переданий, у зв'язку з чим [PERSON] 23.09.2014 року звернувся до останніх із заявою про розірвання договору та вимогою повернути мені сплачені кошти. Компанія відмовилась повертати сплачені позивачем кошти за трактор з посиланням на те, що ним було сплачено одноразову плату за організацію та оформлення Договору, згідно ст. 2 даного договору. Позивач вважає даний пункт таким, що порушує принцип добросовісності. Позивач покликається на те, що відповідачем ведеться нечесна підприємницька діяльність в зв'язку з порушенням прав споживача, просить суд визнати договір фінансового лізингу №000661 від 04.09.2014 року недійсним та стягнути з відповідача сплачений платіж в сумі 10000 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, покликаючись на обставини викладені в позовній заяві, просив його позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився. На адресу суду направлено заперечення проти вказаного позову, в яких відповідач просить в задоволенні позову [PERSON] відмовити та провести розгляд справи без участі його представника . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив те, що представник відповідача Скочинська Л.В. при укладені з позивачем договору фінансового лізингу 04.09.2014 року, в усній формі роз'яснила позивачу, що він повинен сплатити передплату за трактор в сумі 10000 грн., шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого на протязі семи днів компанія передасть йому в користування предмет лізингу. Також свідок підтвердив те, що у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала йому достовірної інформації і завірила його в тому, що всі істотні умови договору вона йому пояснила та спонукала позивача підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Заслухавши доводи позивача, представника позивача, пояснення свідка та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає встановленими наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Згідно частин 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Встановлено, що 04.09.2014 року між сторонами було укладено договір Фінансового лізингу №000661, згідно умов якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно ( предмет лізингу визначений у п.3.1. цього Договору - трактор), а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти Предмет Лізингу та сплачувати Лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с.7-12). Представником відповідача Скочинською Л.В. було надано позивачу рахунок для сплати в розмірі 10000 гривень та вказано, що дана сума це авансовий платіж за трактор та роз'яснено, що після сплати даної суми він отримає предмет лізингу на протязі сім днів. Згідно квитанції №0.0.294466625.1 від 04.09.2014 року позивачем було сплачено грошові кошти в сумі 10000 грн., отримувач - ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН", призначення платежу - реєстраційний платіж згідно договору №000661 від 04.09.2014 року (а.с.18). Сплачений реєстраційний платіж позивач вважав авансовим платежем з моменту сплати якого відчислюється семиденний термін передання йому компанією предмету лізингу, що підтверджується показами свідка [PERSON] даними в судовому засіданні. Суд не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів повідомлених свідком. Дані про його заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні. Факт не передання відповідачем у користування позивача предмету лізингу, суд вважає доведеним, оскільки вказаний факт сторонами не оспорюється. У відповідності ч.1 ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Встановлено, що 23.09.2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору та вимогою повернути йому сплачені кошти у зв'язку із порушенням останнім свого зобов'язання щодо передання йому предмету лізингу відповідно до укладеного договору. (а.с.16). 13.10.2014 року ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» направило позивачу лист за № 528, з якого вбачається, що договір фінансового лізингу № 000661 укладений між сторонами 04.09.2014 року вважається розірваним з 26.09.2014 року на підставі заяви [PERSON], згідно ст. 12 п. 12.11. вказаного договору. Окрім того в даному листі було зазначено, що позивачем було сплачено Комісію за організацію, яка передбачена ст. 2 Договору, що передбачає одноразову плату за організацію та оформлення Договору при його укладенні і яка не підлягає поверненню (а.с.17). Згідно пункту 8.2.1 спірного договору від 04.09.2014 року склад лізингових платежів у грошовому вигляді не зазначено, а лише визначено, що перший лізинговий платіж складається з: а) комісійної винагороди лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується, як комісія за організацію, яка визначена у додатку №1 до даного договору; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується, як авансовий платіж, який визначається у додатку №1 до даного договору; в) комісійної винагороди лізингодавцю за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу. Пунктами 8.2.2, 8.2.3 спірного договору визначені періодичний авансовий платіж та другий лізинговий платіж за складною формулою, а саме: ПАП= АП- ПВ/ТС, де ПАП - періодичний авансовий платіж, АП - авансовий платіж, ПВ - початковий внесок, ТС - термін сплати авансового платежу. Ці визначення є незрозумілими для звичайного споживача. У додатку № 1 до спірного договору зазначено вартість предмета лізингу 100000 грн., авансовий платіж 50%, сума виплат 50000 грн., щомісячний платіж 4166,67 грн., комісія за організацію (10%) 10000 грн., комісія за передачу (3%) 3000 грн. (а.с.13) У додатку № 2 до укладеного договору зазначена вартість предмета лізингу 100000 грн., відсоток платежів 50 %, сума лізингу 50000 грн., викупна вартість 15000 грн., відсоткова ставка 12,50%, комісія 5%, щомісячний платіж 1256,11 грн., авансовий платіж 50000 грн., комісія за передачу ПЛ 3000 грн. (а.с.14). Із дослідженого Договору лізину та додатків до нього суд вбачає, що неможливо встановити на сплату якого саме платежу за договором внесена позивачем зазначена вище сума. Відповідно до ч.1 п.7 ч.3 ч.6 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Доводи представника відповідача, викладені у запереченнях протии позову, відносно того, що позивач був належним чином ознайомлений з умовами договору, суд вважає, такими, що не заслуговують на увагу, оскільки матеріалами справи встановлено, що позивач не мала реальної можливості при укладенні договору детально ознайомитися з його умовами, зважаючи на їх непрозорість, а перерахування 10000 грн. на розрахунковий рахунок відповідача 04.09.2014 року, тобто в день підписання договору, без зазначення конкретного призначення платежу, є цьому підтвердженням. Окрім того, сплата 10% від вартості предмета лізингу в сумі 10000 грн. лише за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, є тією обставиною, при роз'ясненні якої договір укладений не був би, як такий, що не відповідає принципу справедливості, а його розмір є неспівмірним з затратами лізингодавця при укладенні договору, оскільки за вчинення лізингодавцем інших дій на виконання договору, передбачені інші платежі, які належить сплатити лізингоодержувачу. Відповідно ст.18 Закону України "Про захист прав споживача" суд визнає несправедливою умову договору, викладену в додатках №1 та №2 до Договору, а саме якою визначена вартість автомобіля, яка становить 100000 грн, але п.5.4. Договору фінансового лізингу передбачено, що дана вартість може змінюватись, в наслідок чого лізингоодержувач не має вибору, окрім як доплатити різницю вартості до вже сплачених авансових платежів. Пункти 8.2.1.-8.2.3 договору, на думку суду, порушують принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Крім того з позиції суду, умова договору про неповернення комісії за організацію даного договору у випадку розірвання договору також є несправедливою, оскільки призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. За вимогами ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З умов спірного договору не вбачається в кого саме лізингодавець придбає трактор, не визначено конкретний порядок та місце отримання лізингоодержувачем предмета договору, яким чином буде відбуватися страхування транспортного засобу, а умови щодо строків поставки предмету лізингу не відповідають тим строкам, про які повідомляв представник відповідача під час укладення договору з позивачем та сплати ним першого платежу, що на думку суду порушує право споживача. Згідно ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, договір фінансового лізингу № 000661, укладений між позивачем та відповідачем, підлягає нотаріальному посвідченню. Даних вимог дотримано не було. Згідно п.13 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9 з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемним є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що оскаржуваний договір є недійсним (нікчемним) через недотримання обов'язкової нотаріальної форми договору, а тому наявні підстави для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У відповідності з вимогами ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи наведені докази, суд вбачає порушення прав споживача, а саме введення позивача в оману. Крім того, недотримання відповідачем всіх вимог законодавства щодо обов'язкових умов передбачених для договору лізингу, суд вважає, що договір фінансового лізингу №000661 від 04.09.2014 року нікчемний з моменту його укладення. Таким чином, вимоги позивача про стягнення коштів є обґрунтованими відповідно до чинного законодавства та доведеними доказами в справі. Статтею 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. В суді встановлено, що договір Фінансового лізингу №000661 від 04.09.2014 року про надання послуг був розірваний 26.09.2014 року за ініціативою позивача, про що зазначено в листі відповідача за № 528 від 13.10.2014 року. Розірвання фінансового договору передбачено як умовами самого договору, так і діючим законодавством. Враховуючи, що договір фінансового лізингу №000661 від 04.09.2014 року був розірваним на час звернення до суду, суд вважає позовні вимоги позивача про визнання вказаного договору недійсним, такими, що не підлягають задоволенню. Разом з тим, не визнає суд такими, що підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині відшкодування завданої моральної шкоди. Як на правову підставу позовних вимог в цій частині, позивач посилається на Закон України "Про захист прав споживачів". Разом з тим, п. 5 ч.1 ст.4 вказаного закону передбачає право споживача на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством, а тому вимоги цього закону не можуть поширюватись на спірні договірні відносини сторін. При цьому суд також враховує, що позивач належними та достатніми доказами не довів ні самого факту заподіяння йому моральної шкоди, ні обставин які визначають її характер та обсяг. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial