Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

В травні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою, мотивуючи тим, що він, [PERSON] , позичив [PERSON] 30 000 (тридцять тисяч) гривень, про що відповідачкою було написану боргову розписку від 24 жовтня 2013 року. Позика була оформлена у відповідній формі з дотриманням усіх норм чинного законодавства. Сторони у справі, діяли добровільно та розуміли значення своїх дій, попередньо були ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між нами правочин. На підставі цієї розписки відповідачка взяла у нього в борг кошти, які зобов`язувалась повернути при першій письмовій вимозі. Написанням розписки позичальник підтвердив факт одержання нею від нього позики в обумовленому розмірі, що разом з тим дає підстави стверджувати, що свої обов`язки щодо передачі грошей він виконав. Так, 11 травня 2021 року він, скориставшись своїм правом вимоги, звернувся до [PERSON] із листом-вимогою про повернення наданих їй коштів у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень протягом 7 (семи) календарних днів з моменту отримання листа, але відповідачка всупереч цьому суму позики не повертає та ухиляється від її повернення, хоча лист вона отримала 18 травня 2021 року, тому враховуючи, що до 25 травня 2021 року вона не виконала своїх обов`язків, вважає що має право на звернення до суду із даним позовом з метою захисту його порушеного права. На сьогоднішній день обставини складаються таким чином, що він, як позикодавець, має право стягнути з позичальника не тільки основну суму боргу але і відсотки за прострочення грошового зобов`язання. Аналізуючи наведені норми, беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст.625 ЦПК України, як особливої міри відповідальності, приходить до переконання, що з відповідачки підлягають стягненню найого користь три відсотки річних обчислені із суми боргу, що утворилася станом на 16 червня 2021 року, вираженої у національній валюті. Тому вважає за необхідне також скористатись своїм правом стягнення із відповідачки відсотків за прострочення, які передбачені ст. 1048 ЦК та ст. 625 ЦК, якою вказується, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики позикодавець має право вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі статтею 625 ЦК. Таким чином, 3% річних за період із 25 травня 2021 року по 16 червня 2021 року буде складати 56 (п`ятдесят шість) гривень 71 коп. із розрахунку [Проценти] = [Сума боргу] х [Процентна ставка (%)] / 100% х [Кількість днів] І [Кількість днів у році] Де: [Сума боргу] - сума простроченого боргу; [Процентна ставка (%)] - проценти річних; [Кількість днів] - кількість днів прострочення зобов`язання; [Кількість днів у році] - кількість днів у календарному році. Тому, просив суд стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за борговою розпискою від 30 травня 2012 року в сумі 30 056 (тридцять тисяч п`ятдесят шість) гривень 71 коп., що складається із суми богу 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 коп., 3% річних від простроченої суми позики 56 (п`ятдесят шість) гривень 71 коп.,\~ а також стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 6000 грн. за отримання правничої допомоги та 908,40 грн., сплаченого позивачем судового збору ( а. с. 1-7 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2021 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 17 ). Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 24 червня 2021 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача\~ ( а. с. 21). 20 липня 2021 року за вх. № 33695 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо\~ зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 22 ). Згідно отриманої відповіді вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи відповідача. Ухвалою судді від 22 липня 2021 року прийнято позовну заяву до провадження та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання у справі на 22 вересня 2021 року ( а. с. 23-24 ). 08 вересня 2021 року за вх. № 42171 судом отримано відзив на позовну заяву, який підписаний представником відповідача адвокатом Квітіним Р.В. ( а. с. 32-35 ). В даному відзиві представник відповідача просив суд визнати поважними причини пропуску надавання до суду відзиву та поновити вказаний строк та відмовити позивачу в задоволенні позовної заяви. Відповідно до ухвали судді від 22 липня 2021 року прийнято позовну заяву до провадження та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою. В зазначеній ухвалі судді для відповідача встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву проти позову та заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження ( а. с. 23 ). \~ З наявного в матеріалах справи поштового повідомлення ( а. с. 30 ) вбачається, що відповідач [PERSON] отримала ухвалу судді від 22.07.2021 року, позовну заяву з додатками та судову повістку на 22.09.2021 року 18 серпня 2021 року. Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. За приписами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. \~ Відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданої до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Отже, якщо особа вважає, що процесуальний строк може бути пропущеним, вона має подати до закінчення цього строку заяву про його продовження, при цьому відповідач [PERSON] не зверталася до суду з відповідною заявою про продовження встановленого судом процесуального строку до його закінчення. Разом з цим, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків\~ в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільних відносинах, а також стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків, при цьому поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що відповідачем не було дотримано вищезазначених вимог, тому відзив не приймається судом до уваги. Судом не приймаються до уваги доводи\~ представника відповідача, який наголошував на тому, що знаходився з 14.08.2021 року по 30.08.2021 року на самоізоляції та проходив курс лікування та останній не міг вчасно направити до суду відзив на позов, оскільки останній не позбавлений був можливості направити на адресу суду до закінчення цього строку заяву про його продовження. Таку заяву представник відповідач не був обмежений подати електронними засобами. До того ж, матеріали справи містять відомості, що послідуючі документи, з боку представника відповідача направлялися на адресу суду саме електронними засобами, скріплені були за допомогою ЕЦП ( а. с. 48-50, 81-87, 89-95 ). Крім того, як зазначалося вище, відповідач отримала ухвалу судді від 22.07.2021 року 18.08.202 року, а представник перебував на лікувальному до 30.08.2021 року, тобто строк подання відзиву станом на 30.08.2021 року ще не сплив, що не позбавляло можливості представника відповідача направити відзив в строк. Враховуючи вищезазначене, відзив\~ відповідача\~ на позов, не приймається судом до уваги. Розгляд справи неодноразово відкладався з різних підстав, останнього разу\~ по справі було оголошено перерву до 16.12.2021 року ( а. с. 99-100 ). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила суд задовольнити вимоги позивача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнала позовні вимоги позивача. Представник відповідача адвокат Квітін Р.В. в судовому засіданні не заперечував проти доводів своєї клієнтки. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача,\~ дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що 24 жовтня 2013 року [PERSON] отримала в позику від [PERSON] грошові кошти в розмірі 30 000 гривень, про що в матеріалах справи свідчить оригінал відповідної розписки ( а. с. 67 ). Одержання відповідачем [PERSON] зазначеної суми підтверджується її власноручно виконаною розпискою. В зазначеній розписці [PERSON] зобов`язується повернути гроші при першій вимозі. Дана розписка написана нею добровільно, без будь-якого примусу. Зазначена розписка була складена відповідачем [PERSON] 24.10.2013 року. 11 травня 2021 року позивач [PERSON] направив на адресу відповідача лист-вимогу, в якій просив сплатити заборгованість в розмірі 30 000 гривень протягом семи календарних днів з моменту отримання даного листа-вимоги ( а. с. 9-10 ). Зазначену вимогу відповідач [PERSON] отримала 18.05.2021 року, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення ( а. с. 75 ). Відповідач в судовому засіданні не заперечувала, що дійсно таку вимогу вона отримала в травні 2021 року. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Встановлено, що у визначений строк відповідач [PERSON] кошти не повернула. Звертаючись до суду, позивач наголошує на тому, що відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, тому його права повинні бути захищені в судовому порядку. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 ЦК України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми ( договори ). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Така позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у його Постанові від 13.12.2017 р. у справі № 309/3458/14-ц,\~ а також у справі No 6-2789цс16 від 18.01.2017 р. У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд також зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Постановою від 22.08.2019 р. у справі № 369/3340/16-ц ВС вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником Позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від Позикодавця певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від Позикодавця до позичальника. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. \~ Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК). \~\~ Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. 2 статті 1049 ЦК України, позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Отже, відповідно до вимог ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, де сторони є вільними в укладені договору. Оскільки, відповідач не повернула отримані грошові кошти, то вимоги позивача до відповідача є цілком обґрунтованими. Отже, судом достеменно встановлено, що відповідач отримала в борг у позивача грошові кошти, про що власноруч написала розписку, що не спростовано, а навпаки підтверджено відповідачем в судовому засіданні 16.12.2021 року. Крім того, відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнала позовні вимоги позивача, підтвердила, що укладання розписки нею було вчинено особисто без будь-якого примусу, грошові кошти дійсно отримала та наразі не повернула. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків ( ст. 76 ЦПК України ). Стаття 79 ЦПК України зазначає, що\~ достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ( стаття 80 ЦПК України ). Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки вимоги позивача про стягнення суми боргу знайшли своє підтвердження під час розгляду даної цивільної справи, то такі вимоги позивача підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума за борговою розпискою у розмірі 30 000 гривень. Оскільки відповідач визнала позовні вимоги, то підлягають задоволенню і вимоги позивача в частині стягнення 3% річних в розмірі 56,71 гривень, з доданим позивачем розрахунком яким погоджується суд. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача до відповідача про стягнення боргу за розпискою є цілком обґрунтованими та доведеними. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Окрім цього, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати понесені на правову допомогу. Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа N 755/9215/15-ц, провадження N 14-382цс19. Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі\~ № 301/1894/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу,\~ було надано до суду: Договір про надання правничої допомоги № 283/21 від 02 квітня 2021 року; Розрахунок від 22.09.2021 року; Акт № 283/21 виконаних робіт від 22.09.2021 року; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 283/21\~ від 22.09.2021 року про сплату на суму 7 750 гривень ( а. с. 59-60, 63-65 ). Отже, судом встановлено, що з боку позивача дійсно були понесені судові витрати на правничу допомогу, розмір яких склав 7 750 гривень. В цьому контексті Верховний Суд правильно зазначає, що чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Натомість саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі № 826/2689/15 від 09 квітня 2019 року). З боку відповідача не було належним чином доведено неспівмірності витрат з наданням правової допомоги. Крім того, як зазначено вище, відповідач визнала позовні вимоги позивача. Однак, суд не може погодитися в повній мірі з витрати на правову допомогу, яку поніс позивач в розмірі 7 750 гривень, що підтверджується вищезазначеними документами. Так, в Акті № 283/21 виконаних робіт від 22.09.2021 року зазначено відправка поштової кореспонденції, яка склала 250 грн. Отже, витрати, понесені відповідачем в частині вартості відправки поштової кореспонденції в сумі 250 грн., то вказана вимога задоволенню не підлягає, оскільки положеннями ЦПК України такі витрати не віднесено до жодної з визначених ст. 133 ЦПК України категорії витрат, які можуть бути відшкодовані стороні. Тому, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати понесені на правову допомогу в розмірі 7 500 гривень. Стосовно вимог щодо стягнення з відповідача витрат понесених на приїзд представником позивача в судові засідання 22.09.2021 року фіскальний чек на суму 733 гривень, 11.10.2021 року фіскальний чек на 615,80 гривень та 16.12.2021 року фіскальний чек на 609,80 гривень, то такі вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до статті 138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Запровадження законодавцем граничного розміру (верхньої межі) компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані з явкою до суду, покликане насамперед запобігти завищенню розміру цих витрат та попередженню зловживання таким правом. Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказав, що вирішуючи питання про відшкодування витрат стороні, пов`язаних із прибуттям до суду, необхідно виходити з конкретних обставин справи, зважаючи на вид транспорту, яким скористалась особа, а також документи, подані нею на підтвердження здійснення цих витрат. Натомість у розглядуваній справі неможливість використання для явки до суду транспорту загального користування, окрім власного автомобіля, представником позивача належними та допустимими доказами не обґрунтована та не підтверджена. До того ж, щодо стягнення з відповідача витрат понесених на приїзд представником позивача в судове засідання 22.09.2021 року фіскальний чек на суму 733 гривень, то необхідність такого стягнення спростовує Рахунок від 22.09.2021 року, де у вартість 3000 гривень увійшла участь представника позивача у судовому засіданні 22.09.2021 року з урахуванням часу та транспортних витрат на дорогу ( а. с. 59 ). Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. При зверненні до суду з вищевказаними вимогами позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 908\~ грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією ( а. с. 19 ). Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню і судові витрати. Так, згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та ч.1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. В судовому засіданні 16.12.2021 року відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала. А отже, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесених позивачем при звернені до суду 50 відсотків судових витрат, а саме у сумі 454 гривень, а Білоцерківському управлінню Державної казначейської служби України Київської області повернути [PERSON] \~ 50 відсотків судових витрат, саме у сумі 454 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial