Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

20.02.2020 року акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (надалі АТ «ПУМБ», банк), яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал» (надалі ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», банк) звернулося до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № GP-7082301 від 4 грудня 2014 року у розмірі 122724,80 гривень. Позовом обґрунтовано тим, що 04.12.2014 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № GP-7082301, відповідно до якого відповідачу було видано кредит у сумі 20 173,46 грн. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, своєчасно не надавала банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на 07.02.2020 року відповідач має заборгованість у сумі 122 724,80 грн., з яких: 19 825,65 грн. заборгованість за кредитом, 3 783,61 грн. заборгованість за процентами, 12 656,45 грн. заборгованість за комісією, 86 459,09 грн. штрафні санкції. Як на правові підстави заявленої вимоги позивач посилається на ч. 1, с. 530, ч. 1, 2 ст. 549, ч. 1 ст. 530, ч. 1 ст. 551, ст. 1050 ЦК України. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.02.2020 року вищевказану цивільну справу передано на розгляд до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя за підсудністю. (а.с. 53) Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2020 року, вказана справа надійшла в провадження судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Гнатик Г.В. (а.с. 60) Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2020 року ( головуючий - суддя Гнатик Г.В.) позов АТ «ПУМБ» задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором від 04.12.2014 року в розмірі 122 724, 80 грн. та судовий збір в розмірі 2 102,00 грн. (а.с. 74-75) Не погоджуючись із заочним рішенням суду, відповідач в особі представника - адвоката Черкашина І.І. звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду (а.с. 86-90). 6 липня 2020 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення залишено без руху, з наданням заявникові строку для усунення недоліків заяви. (а.с. 104) 15 липня 2020 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя заяву [PERSON] прийнято до провадження та призначено до розгляду по суті. (а.с. 111) 30 липня 2020 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення суду задоволено. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2020 року у справі № 336/986/20 (провадження № 2/331/976/2020) за позовом АТ «ПУМБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № GP - 7082301 від 04.12.2014 року скасовано. Вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, справу призначено до розгляду у підготовче судове засідання (а.с. 119-120). 21 вересня 2020 року від представника відповідача - адвоката Черкашина І.І. надійшов відзив на позов, в якому просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити в позовних вимогах. Крім того, вважає, що комісія була стягнута банком неправомірно. (а.с. 131-138). Ухвалою суду від 29 вересня 2020 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до розгляду по суті (а.с. 140). Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, в прохальній частині позовної заяви зазначив про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача - адвокат Надворна О.С. в судове засідання не з`явилась, але надала заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та його уповноваженого представника, проти позову заперечує в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. (а.с. 151) Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги заяву представника відповідача, приходить до такого. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 04.12.2014 року між АТ «ПУМБ» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № GP-7082301, відповідно до якого відповідачу було видано кредит у сумі 20 173,46 грн. У ч. 2 ст. 509 ЦК України зазначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом. Відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 530, 629 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав належним чином, у зв`язку з чим, станом на 07.02.2020 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 122724,80 грн., а саме: заборгованість за кредитом - 19825,65 грн., заборгованість за процентами - 3783,61 грн.; заборгованість за комісією 12656,45 грн., штрафні санкції - 86459,09 грн. Так, судом встановлено, що кредитний договір № GP-7082301 був укладений між позивачем та відповідачем 04.12.2014 року. В свою чергу, банк звернувся до суду з позовом 20.02.2020 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення (постанова Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15). В Постанові Верховного суду України від 19 березня 2014 року, справа № 6-20цс14 суд дійшов висновку про те, «що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу». Враховуючи те, що згідно з умовами договору відповідач мала погашати отриманий кредит шляхом внесення щомісячних періодичних платежів, то, позовна давність в даному спорі мала розраховуватися окремо щодо кожного періодичного платежу. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення (постанова Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15). Отже, початок позовної давності для стягнення періодичних платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником свого зобов`язання. Згідно п. п. 60, 63 Постанови Верховного Суду № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року: «Перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування». Отже, встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. До того ж, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Отже, відповідно до частини 1 ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової. Виходячи із висновків Верховного Суду, викладених у п. п. 77. 80 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18),стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. З огляду на це, звернувшись до суду із даними вимогами 20.02.2020 року, банк пропустив визначений статтею 257 ЦК України строк позовної давності як щодо стягнення основної заборгованості, так і щодо неустойки,а сплив строків позовної давності є безумовною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Вирішуючи спір, суд також приймає до уваги твердження відповідача, що стягнення з фізичних осіб комісії за обслуговування кредиту або за вчинення банком будь-яких інших дій на власну користь є неправомірним. Зокрема, частина 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначає, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Пункт 17 частини 1 ст. 1 Закону зазначає, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Оскільки обслуговування кредиту не направлено на задоволення потреб відповідача і є дією кредитодавця, спрямованою виключно на задоволення його власних потреб, така діяльність не є послугою і вимога кредитного договору про здійснення будь-яких платежів за обслуговування кредиту є нікчемною. Аналогічного висновку дійшов Верховних суд України в своїй правовій позиції, яка в силу положень ЦПК України є обов`язковою для судів загальної юрисдикції. Суд також бере до уваги, що відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 20 лютого 2019 року по справі № 666/4957/15-ц (провадження N 61-43940св18) зауважив на особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту, що встановлені Законом України "Про захист прав споживачів», а саме: «За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). З мотивів, викладених вище, суд приходить до висновку, що у банка відсутні правові підстави вимагати від відповідача сплачувати комісію з обслуговування кредиту, а відповідні положення кредитних договорів є нікчемними. На підставі викладеного, позовні вимоги АТ «ПУМБ» задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed