Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, про зняття арешту з майна, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є власником майна, зокрема і квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В рамках виконавчого провадження №41723470 та №50241999 з виконання виконавчого листа виданого Святошинським районним судом м. Києва №2/759/2494/14 від 07.11.2014 на все нерухоме майно позивача було накладено арешт. 04.06.2018 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, проте арешт з майна державним виконавцем знято не було, що на разі позбавляє власника вільно розпоряджатися належним йому майном. В зв`язку з чим позивач звернулася з даним позовом до відповідача за захистом свого порушеного права. Представник позивача в судове засідання не з`явився, до початку розгляду справи надав заяву про розгляд справи в його відсутність, в якій просив позов задовольнити з підстав наведених в позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надіслав відзив на позовну заяву, в якому просив суд винести рішення відповідно до чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні ним правовідносини. В провадженні Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (надалі Святошинський РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві) перебували виконавчі провадження ВП № 47123470 та ВП № 50241999 з виконання виконавчого листа, виданого Святошинським районним судом м. Києва 2/759/2494/14 від 7.11.2014р. про стягнення заборгованості в розмірі 11 569,16 дол. США та 146602,70 грн., з [PERSON] на користь ПАТ «Родовід Банк» /а.с. 6/. Постановою державного виконавця виконавчий документ був повернений стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» з підстав, що у боржника відсутнє майно на яке можливо звернути стягнення та всі дії державного виконавця щодо розшуку такого майна, виявились безрезультатними. 23.02.2016 до Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві повторно надійшов виконавчий документ і відкрито виконавче провадження № 5024199 та накладено арешт на все майно боржника від 21.09.2016, а також винесено постанову про оголошення в розшук автомобіля марки VOLKSWAGENPOLO 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] /а.с. 8, 10/. 04.06.2018 винесено постанову про повернення документу стягувачу на підставі п.7 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження» /а.с.7/. Позивач звернулася з заявою до відповідача про зняття арешту з майна, проте 24.10.2019 Святошинським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві було надано відповідь про відмову у знятті арешту, посилаючись на те, що виконавче провадження № 47123470 було завершено 5.10.2015 та за строком давності знищено /а.с. 5/. Крім того, у відповіді зазначено, що станом на 25.10.2019 виконавчий документ повторно не надходив і на виконанні не перебуває, а тому і відсутні підстави для зняття арешту з майна. Згідно довідки ВП- спецрозділ по ВП 47123470. вбачається, що постановою державного виконавця Желтіковою Оленою Андріївною, було накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження /а.с. 12-13/. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV (далі - Закон №606-XIV; у редакції чинній на момент виникнення спірних відносин). Відповідно до п.5 ч.3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-ХІV, державному виконавцю надано право у процесі здійснення виконавчого провадження накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізувати його у встановленому законом порядку. Крім того, за змістом ч. 2 ст. 25 Закону, за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Водночас згідно з ч. 1 ст. 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: - закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; - повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; - повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. Водночас ч. 4 ст. 47 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу, зокрема, у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Відповідно до ч. 5 цієї статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. За приписами частини першої статті 50 Закону № 606-XIV, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. При цьому, обов`язку державного виконавця знімати накладені арешти в межах виконавчого провадження, у разі повернення виконавчого документу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, з підстав визначених п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону, не передбачено. Зазначене відповідає позиції Верхового Суду, висловленій у його постанові від 24.01.2018 року у справі К/9901/1118/18 826/20120/14 . Тому, арешт з майна може бути знятий за рішенням суду. Як вбачається з доданих до позовної заяви документів виконавчий документ був виданий 7.11. 2014 Святошинським районним судом м. Києва із строком пред`явлення до виконання до 02.09.2015, тобто з терміном, який відповідає вимогам ст.22 Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV у редакції чинній на момент виникнення спірних відносин до 2.09.2015, тобто в 1 рік. 23.02.2016 до Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві повторно надійшов виконавчий документ ВП № 5024199 та повернутий стягувачу 4.06.2018. Оскільки, станом на 25.10.2019 виконавчий документ не був поданий повторно і на виконанні не перебуває, тому строк пред`явлення виконавчого документу до виконання сплинув і стягувач не скористався своїм правом на пред`явлення виконавчого листа до виконання в Святошинський РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві повторно. Така правова позиція, викладена в Постанові Верховного суду від 20 січня 2016р.( Справа № 6-711цс 15). Слід також зазначити, що частиною другою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, згідно ст. 263 ЦПК суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Постановою Верховного Суду від 6 березня 2020р.(справа № 640/23558/19) п.40 визначено, що справа щодо зняття арешту з майна боржника, який накладено під час здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні щодо виконання судових рішень, ухвалених в порядку цивільного судочинства, також підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Аналогічні правові позиції викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 лютого 2019 року у справі № 815/4232, від 22 квітня 2019р. у справі № 757/53656/17-а, у постанові Верховного суду від 21 лютого 2020р. у справі № 643/5597/19. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з позовною заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого остання позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому позовні вимоги в частині зняття арешту з майна є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, в задоволенні вимог щодо припинення розшуку автомобіля позивача, слід відмовити, оскільки з даною вимогою позивач повинен звернутися до суду в порядку ст. 447 ЦПК України. На підставі вище наведеного та

Outcome: partial