Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк» про визнання недійсним п.30 договору іпотеки, мотивуючи його тим, що пункт 30 Глави 5 укладеного між сторонами договору іпотеки, який сформульовано наступним чином : « ...термін дії договору - до повного виконання іпотекодавцем зобов»язань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього...» є незаконним і підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.Також зазначає, що в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року « Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов»язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов»язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Позивач за зустрічним позовом вважає, що зазначений висновок Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ може бути застосований не тільки до договорів поруки, а і до договорів іпотеки. Крім того [PERSON] зазначає,що відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. На думку позивача за зустрічним позовом п. 30 договору іпотеки від 18.08.2008 року прямо суперечить ст. 267 і частині 1 ст. 259 ЦК України, відповідно до якої договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Враховуючи викладене просила суд визнати недійсним п.30 договору іпотеки №ZREWGK0000000001 від 18.08.2008 року. В судовому засіданні представник позивача свої позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з»явився,про день слухання справи був належним чином повідомлений. Вислухавши пояснення представника позивача,дослідивши наявні у справі докази, судом встановлено, що вимоги позивача [PERSON] до ПАТ КБ « ПриватБанк» не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст.3 ЦПК України «Кожна особа має право у порядку,встановленому цим Кодексом,звернутися до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів.У випадках,встановлених законом,до суду можуть звертатися органи та особи,яким надано право захищати права,свободи та інтереси інших осіб,або державні чи суспільні інтереси». Відповідно до ст. 11 ч 1 ЦК України «Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі». Відповідно до ст. 60 ЦПК України ЦК України «Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами,які беруть участь усправі. Доказуванню підлягають обставини,які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі,виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях». У судовому засіданні було встановлено, що 18 серпня 2008 року ПАТ КБ «Приват Банк» уклав з [PERSON] кредитний договір № №ZREWGK0000000001, згідно якого банк надав останній кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 151717,00 грвень строком до 18.08.2028 року, а [PERSON] зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. В забезпечення виконання кредитного договору 18.08.2008 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір, згідно з умовами вказаного договору [PERSON] в забезпечення виконання умов кредитного договору передала ПАТ КБ « ПриватБанк» у іпотеку належний їй житловий будинок загальною площею 59,00 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS]. Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку » визначено перелік підстав для припинення іпотеки, зокрема: іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі, якщо іпотекодержатель не відновив її. Згідно з ст. 11 Закону України "Про заставу", ст.ст. 1, 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до ст. 546 ЦК України застава/іпотека та порука є різними видами забезпечення, тому норми що регулюють поруку (ст. 553-559 ЦКУ) не застосовується до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки відповідальність заставодавця/іпотекодавця за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року " При вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України "Про заставу", статей 1, 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. Згідно ч. 1 ст. 626. ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ІІК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, позивачка при укладанні Договору іпотеки погодилася щодо його усіх його умов, зокрема, й щодо строку дії договору. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК У країни строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Таким чином, зважаючи на вище викладене, суд вважає, що вимоги позивача не ґрунтується на законі є надуманими, оскільки з Договору іпотеки вбачається, що в ньому встановлено термін дії договору, шляхом вказівки на подію, що має неминуче настати, а саме до повного виконання іпотекодавцем зобов»язань за кредитним договором, що не суперечить ч.1 ст. 251, ч.1 ст.252 ЦК України . Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивачка як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а її позовні вимоги щодо визнання недійсним Договору іпотеки не грунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, суд вважає відсутні підстави для визнання недійсним пункту Договору іпотеки в межах обґрунтування позовних вимог.

Outcome: dismissed