Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

У травні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, [PERSON] про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії. Позов обґрунтовує тим, що Рішенням від 02.09.2020, №5/212 Позивач отримала дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки їй у власність. 21.09.2020 Позивачка звернулась до відповідної землевпорядної організації, яка розробила й погодила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1211 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Проект було погоджено управлінням Держгеокадастру, місцевим відділом містобудування та Архітектури. Зазначена вище земельна ділянка зареєстрована у Державному земельному кадастрі, має кадастровий номер 3222482000:10:001:0002. Після отримання проекту, 03.12.2020 Позивач звернулась до Білогородської сільської ради із заявою про його затвердження. Рішенням Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 24.12.2020 за №95.4/04 було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1211 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] у власність гр. України [PERSON] . Підставою для відмови Білогородська сільська рада зазначила начебто відсутність витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку щодо її реєстрації, а також те, що на вказану земельну ділянку надійшов розроблений та погоджений проект землеустрою щодо її відведення у власність іншій особі. Разом з тим, станом на момент подачі позовної заяви Відповідачем 2 зареєстровано право на земельну ділянку (кадастровий номер 3222482000:10:001:0002), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна від 07 травня 2021 року №255628280 та інформаційною довідкою Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 07 травня 2021 року. Обставини, на які посилається Відповідач 1 у своєму рішенні від 24.12.2020 № 95.4/04 як на підставу для відмови у наданні згоди на розробку проектної документації, позивач вважає такими, що не відповідають нормам земельного законодавства, у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом порушеного права з даним позовом. Тому на підставі вищевказаного Позивач просила суд: - визнати протиправним та скасувати рішення Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області ІІІ сесії VІІІ скликання від 24.12.2020 щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 3222482000:10:001:0002),у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), [PERSON] у заявленому розмірі; - визнати протиправним та скасувати рішення Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області ІІІ сесії VІІІ скликання від 24.12.2020, за №95.4/04, яким відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 3222482000:10:001:0002) у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), [PERSON] у заявленому розмірі; - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1211 га (кадастровий номер 3222482000:10:001:0002), розташованої за адресою: [ADDRESS] ; - зобов`язати Білогородську сільську раду Бучанського району Київської області повторно розглянути заяву [PERSON] про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1211 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.05.2021 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.05.2021 року відмовлено в заяві про забезпечення позову. Учасниками справи були подані заяви на стадії підготовчого засідання, в яких викладено вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору. 11.06.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому Відповідач 1 зазначив, що, на його думку, ні у позовній заяві, ні у додатках до позовної заяви, не надано жодного доказу, яким саме чином було порушено право позивача. Відповідач 1, приймаючи спірне рішення, діяв згідно із законом, та стверджує що Рішення Гореницької сільської ради від 21 січня 2008 року, про надання Відповідачу 2 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, не скасовувалося і було чинним на час початку розробки проекту землеустрою Відповідачем 2 та прийняття Білогородською сільською радою рішення про його затвердження.) 17.06.2021 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказав, що законодавством встановлено виключні підстави, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, серед яких така підстава як надання іншій особі дозволу на розробку проекту землеустрою відсутня. Також, Позивач у своїй відповіді на відзив наголошує на тому, відповідно до ч.11 ст.151 ЗК України у редакції від 14.10.2008 року, [PERSON] не скористався своїм правом у строки, передбачені законодавством, відтак проект землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки, розроблений та затверджений на підставі анульованого дозволу, а отже безпідставно. 11.06.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому Відповідач 1 на позовну заяву, в яких вказував, що законодавство яке було обрано позивачем, не може застосовуватися до цих правовідносин ні безпосередньо, ні шляхом застосування аналогії закону. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.07.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.09.2021 року. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з тих підстав, що викладені в позовній заяві та в додаткових поясненнях які долученні в засіданні, просили задовольнити позов у повному обсязі. Представник Відповідача 1 заперечував проти заявлених позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач 2 - [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не відомі. Заяв та клопотань про відкладення слухання справи до суду не надходило. Вислухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Гореницька сільська рада Києво-Святошинського району надала гр. [PERSON] дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель в [ADDRESS] , площею 0,12 га., що підтверджується Рішенням 14 сесії 25 скликання №3/169 від 21 січня 2008 року. Проте, [PERSON] скористався правом на звернення до відповідної землевпорядної організації тільки в 2016 році, що підтверджується заявою про розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель в [ADDRESS] , зареєстрована ДП «Київським інститутом землеустрою» 22.09.2016 року вх.№2661/01. 16 вересня 2008 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» №509-VI яким були внесені зміни у перехідні положення ЗК України, який набув чинності 14.10.2008 року. Відповідно до п.3 Розділу II Закону України N 509-VI, прийняті і не виконані до набрання чинності цим Законом рішення відповідних органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом. 29.06.2010 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державного регулювання у сфері будівництва житла» №2367-VI, набрав чинності 23.07.2010 року (далі Закон України №2367). Законом України №2367 внесено зміни до Закону України №509-VI та викладено п.3 розділу II «Прикінцеві положення» у новій редакції, а саме: Прийняті і не виконані до набрання чинності цим Законом рішення відповідних органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом, а розроблені відповідно до цих рішень проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок розглядаються в установленому законом порядку. Передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів)". Тобто, вимоги щодо чинності рішень органів місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту відведення діяли з 14.10.2008 року (набрання чинності Законом України №509-VI) і діють на даний час. Суд приходить до висновку, що проект землеустрою був розроблений на підставі рішення Гореницької сільської ради №3/169 від 21.01.2008 року, про надання дозволу [PERSON] , на складання проекту землеустрою, яке зберігало свою чинність до 14.10.2010 року, відповідно до вимог п.3 Розділу II Закону України N 509-VI, а тому розробка проекту землеустрою і його затвердження Відповідачем-1 відбулось не у відповідності до норм земельного законодавства. Досліджуючи матеріали справи, судом встановлено що [PERSON] отримала дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки їй у власність земельної ділянки для будівництва та обслугування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтованою площею 0,12 га в [ADDRESS] на території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району, за рахунок земель запасу Гореницької сільської ради, що підтверджується рішенням 64 сесії 7 скликання Гореницької сільської ради №5/212 від 02 вересня 2020 року. 21.09.2020 [PERSON] звернулась до землевпорядної організації ФОП [PERSON] , яка розробила й погодила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1211 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] у власність гр. України [PERSON] , що підтверджується Договором №171/09-20 від 21.09.2020 року. Проект погоджено управлінням Держгеокадастру, місцевим відділом містобудування та Архітектури. Зазначена вище земельна ділянка зареєстрована у Державному земельному кадастрі, має кадастровий номер 3222482000:10:001:0002, що підтверджується Висновком №17-16/3397 від 28.10.2020 року. 03.12.2020 року [PERSON] звернулась до Білогородської сільської ради для затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1211 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується заявою вх.№А-2403 від 03.12.2020. [PERSON] було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1211 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] у власність, що підтверджується Рішенням 3 сесії 8 скликання Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 24.12.2020 за №95.4/04. Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного. Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (частина перша статті 3 Земельного кодексу України). Відповідно до положень частини другої статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Цією ж статтею передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом. Пунктом "б" частини першої статті 121 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначається статтею 118 Земельного кодексу України. Згідно з частиною шостою цієї статті громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівельн і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. При цьому суб`єктам владних повноважень, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України, заборонено вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідно до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. З аналізу наведених правових норм вбачається, що законодавством встановлено виключні підстави, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, серед яких така підстава як надання іншій особі дозволу на розробку проекту землеустрою відсутня. Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 28.10.2019 в адміністративній справі № 183/4197/15. При цьому суд вважає за необхідне звернути увагу на положення статті 118 Земельного кодексу України, які передбачають реалізацію певних послідовних етапів для безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами. Такими етапами є: 1) звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; 2) надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування; 3) розробка суб`єктами господарювання на замовлення громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; 4) погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 1861 Земельного кодексу України; 5) затвердження відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відтак отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, що свідчить про відсутність у органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування підстав для встановлення будь-яких обмежень, не передбачених частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України, для надання особі дозволу на розробку проекту землеустрою при дотриманні нею вимог частини шостої цієї статті. У свою чергу, зі змісту Рішення Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 24.12.2020 № 95.4/04 вбачається, що Відповідач 1, відмовляючи Позивачу у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення бажаної земельної ділянки, посилається на те, що у Позивача відсутній витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку щодо її реєстрації а також що на обрану позивачем земельну ділянку надійшов розроблений та погоджений проєкт землеустрою щодо її відведення у власність фізичній особі. Водночас жодних відомостей про невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, відповідачем в оскаржуваному рішенні не наведено. За таких обставин суд дійшов висновку, що відмова Відповідача 1 у наданні наведеного вище дозволу не містить визначених частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України мотивованих підстав для відмови у задоволенні вказаного клопотання разом із посиланням на норми цього Кодексу. У свою чергу, як вже зазначалось судом вище, надання іншій особі дозволу на розробку проекту землеустрою на обрану позивачем земельну ділянку, не може бути належною підставою для відмови у наданні позивачу такого дозволу. Так, зі змісту Рекомендації R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам. Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень виходить за межі завдань адміністративного судочинства. Таким чином суд не вправі підміняти собою державні органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством. Зазначення судом конкретних дій відповідача під час розгляду скарги, є виходом за межі повноважень суду, наданих чинним законодавством при постановленні судових рішень. Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги шляхом зобов`язання Білогородську сільську раду Бучанського району Київської області повторно розглянути заяву [PERSON] про затвердження проекту землеустрою та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом. Щодо решти позовних вимог суд зазначає наступне. Судом встановлено, що на момент подачі позовної заяви [PERSON] зареєстровано право на земельну ділянку (кадастровий номер 3222482000:10:001:0002), даний факт підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна від 07 травня 2021 року №255628280 та інформаційною довідкою Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 07 травня 2021 року. Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав. Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (ч. 1 ст. 11 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ч. 2 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). За результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (ч. 1 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав) (ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Зміст цієї правової норми свідчить про те, що допускаються такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України). Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб (ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України). Реєстрація права власності на земельну ділянку №32224842000:10:001:0002 відбулася на підставі спірного рішення органу місцевого самоврядвання, серія та номер:95.3/07, виданий 24.10.2020, видавник Білогородська сільська рада Бучанського району Київської області. Відтак, вимога Позивача про скасування державної реєстрації прав оренди на підставі рішення державного реєстратора щодо спірної земельної ділянки відповідає належному способу захисту та є законною й обґрунтованою, у зв`язку з чим підлягає задоволенню. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання протиправними та зобов`язати вчити певні дії, слід задовольнити у повному обсязі. Доводи представника Відповідача 1 щодо черговості затвердження проекту землеустрю судом оцінються критично, оскільки Відповідачу 2 повинні були відмовити у затвердженні проекту землеустрою у зв`язку з анулюванням дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки. Твердження представника Відповідача 1 щодо некоректності посилання на редакцію Земельного кодексу України є неспроможними, оскільки на момент набрання законної сили нової редакції, на яку посилається Відповідач 1, дозвіл Відповідачу 2 на розробку проекту відведення земельної ділянки був анульрований. Усі інші доводи та твердження сторін не спростовують вищевикладених висновків суду. Разом із тим, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та відповідача, які викладені останніми у позовній заяві, відзиві на позов, відповіді на відзив та запереченні на відповідь на відзив суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином суд вважає, що судовий збір необхідно покласти порівно на відповідачів.

Outcome: approved