Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, відповідно до якого, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 23.09.2020 року, просить захистити право власності [PERSON] на житлову квартиру [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1042805021248) шляхом припинення права власності ПАТ КБ «ПриватБанк», скасувавши рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Парамонова Олександра Вікторовича від 01.10.2016 за індексним номером: 31665735, стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що 17 травня 2018 року в ході апеляційного перегляду рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22.01.2018 року по цивільній справі №308/11448/14 , йому стало відомо що ПАТ КБ «ПриватБанк» 23.09.2016 року через приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Парамонова О.В., зареєстрував право власності на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] . Вказане рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності вважає протиправним і таким, що підлягає скасуванню. Зазначає, що умовами договору іпотеки від 21.09.2006 року не передбачено, що даний договір є правовою підставою для реєстрації права власності за іпотекодердателем, а окремий договір про задоволення вимог між сторонами не укладався. Також зазначає, що оскаржуваним рішенням порушується право власності [PERSON] на спірну квартиру, яка є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , проте письмової вимоги про усунення порушень [PERSON] не отримувала. Крім того, посилається на те, що повідомлення № 30.1.0.0/2-023 від 25.05.2014 року, яке надавалося нотаріусу, не містить змісту порушених зобов"язань, зокрема, у такому не визначено на яку дату зафіксована сума заборгованості, відсутні всі складові суми заборгованості, як спосіб звернення стягнення відповідач вказує укладення договору купівлі-продажу з будь-якою особою покупцем, в порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку». Зазначає, що відповідач не надав приватному нотаріусу Парамонову О.В. беззаперечних доказів невиконання боржником умов кредитного договору, а останній не встановив розміру вимоги за кредитним договором, яка була задоволена шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки перед набуттям предмету іпотеки у власність відповідач не провів оцінку нерухомого майна. А тому на підставі вищенаведеного просить суд уточнений позов задовольнити . Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Пітух В.І. в судове засідання не з"явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Подали заяву та клопотання про розгляд справи без їх участі, на підставі поданих письмових доказів.Просили задовольнити позовні вимоги. Позивач [PERSON] в судове засідання не з"явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. У матеріалах справи наявна заява [PERSON] від 21.09.2020 року про розгляд справи без її участі. Представник відповідача та третя особа без самостійних вимог в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. У матеріалах справи наявний відзив відповідача на позов, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує, зазачаючи, що при реєстрації за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] банком та нотаріусом дотримано вимоги Закону України «Про іпотеку» та умови договору. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши судовому засіданні подані сторонами докази, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, 17.05.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № МКY7GА00000010, згідно якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 51500,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.05.2010 року. 11.04.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк`та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № МКY7GА00000010 від 17.05.2006 року, згідно якої [PERSON] було збільшено суму кредиту до розміру - 63381, 19 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13.05.2016 року. 10.11.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду до кредитного договору № МКY7GА00000010 від 17.05.2006 року згідно якої [PERSON] було збільшено суму кредиту до розміру - 74688 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,88 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 10.11.2018 року. \~\~ \~ \~ \~ \~З метою виконання забезпечення зобов`язання за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 21.09.2006 року укладено договір іпотеки № МКY7GА00000010, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Г.Д. за р.№1558, згідно якого [PERSON] , передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 226, 00 кв. м., житловою площею 49, 60 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 127508329 від 13.06.2018 року встановлено, що 23.09.2016 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамоновим О.В. внесено запис про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору іпотеки від 21.09.2006 року, виданого приватним нотаріусом Ужгородського МНО Капітула Г.Д., серії та номер 1558, та повідомлення від 25.05.2014 виданого ПриватБанком серія та номер: 30.1.0.0/2-023. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно приписів ч.1 та ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя. Згідно п. 22 договору іпотеки сторони передбачили, що звернення стягнення на предмет іпотеки, здійснюється у випадках, передбачених п.п. 16.7.1,16.8 договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя. Оскільки договір іпотеки між сторонами було укладено 21.09.2006 року, застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України "Про іпотеку" в редакції від 12.05.2006 року. Відповідно до ч.1,2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» ( у редакції чинній на час виникнення правовідносин), сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною третьою вищезазначеної статті визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідні способи звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачені сторонами у п. 27 договору іпотеки від 21.09.2006 року. Процедура звернення стягнення на предмет іпотеки за способами, визначеними ст. 36 Закону визначається статтями 37 та 38 Закону України «Про іпотеку». Так, ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Укладаючи у 2006 році іпотечний договір [PERSON] не узгоджував з іпотекодержателем умови щодо автоматичного звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором - нотаріусом, а значить таку згоду він не надав, а надав лише згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку визначеному статтею 37 Закону "Про іпотеку", тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Як встановлено в ході розгляду справи, під час відчуження спірного будинку договору про його добровільну передачу у власність ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено не було, а [PERSON] як іпотекодавець не надавав своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю. У зв"язку з вищезазначеним суд уважає необгрунтованим посилання відповідача на наявність іпотечного застереження у договорі іпотеки, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, оскільки чинна\~на момент\~укладення іпотечного\~договору редакція\~статті 37\~Закону України\~"Про\~іпотеку"\~передбачала необхідність\~укладення окремого\~договору з\~цього приводу,\~чого зроблено\~не було. Відповідні зміни до статті 37 Закону України "Про іпотеку", якими передбачалася можливість реєстрації права власності за іпотекодержателем на на підставі самого іпотечного застереження внесені 25.12.2008 року, а отже не поширюються на правовоідносини, які виникли між сторонами. За таких обставин, ураховуючи відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений\~ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»\~(в редакції чинній на момент укладення договору), ненадання такого договору нотаріусу та залишення ним без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, відсутніми були підстави для прийняття нотаріусом рішення про реєстрацію права власності, у зв"язку з чим дії нотаріуса щодо реєстрації за ПАТ КБ "ПриватБанк" права власності на спірну квартиру не можна вважати законними. Правова позиція щодо аналогічних правовідносин зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року по справі №199/1276/17, а також у постанові Верховного Суду у справі № 303/4230/18 від 13.11.2020 року. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання. Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на\~утримання і\~збереження предмета\~іпотеки;\~ витрат\~на страхування\~предмета іпотеки;\~ збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов іпотечного договору. \~За змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Як вбачається з копії вимоги (повідомлення) ПАТ КБ «ПриватБанк» від 25.05.2014 року № 30.1.0.0/2-023, на підставі якої, разом з іпотечним договором, приватним нотаріусом прийнято рішення про державну реєстрацію права власності, така не відповідає вказаним вимогам оскільки не містить змісту порушених зобов`язань а саме: у такій не визначено на яку дату зафіксована сума заборгованості та відсутні всі складові суми заборгованості (основна сума боргу, проценти, неустойка тощо). Також у вканому повідомленні ПАТ КБ Приватбанк» не зазначив конкретного способу звернення стягнення, обраного ним. Водночас, на підставі вказаного повідомлення № 30.1.0.0/2-023 нотаріусом прийнято рішення про реєстрацію за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. В той же час суд не приймає до уваги посилання [PERSON] на необхідність направлення їй письмової вимоги про усунення порушень, оскільки [PERSON] не оспорює надання нею згоди на передачу в іпотеку спільного сумісного майна, а надсилання повідомлення про усунення порушень співвласнику майна, переданого в іпотеку, ст. 35 Закону України "Про іпотеку" не передбачено. Пункт 61 Порядку державної реєстрації прав не вимагає подання державному реєстратору даних про оцінку предмета іпотеки, на який звертається стягнення позасудовим порядком шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього. Однак, слід враховувати, що в силу положень ст.ст. 179, 181, 190, 316, 328, 509, 524, 533, 590, 632, 1054 ЦК України, прямої вказівки ст. 37 Закону № № 898-IV, беручи до уваги, що за рахунок предмета іпотеки повинні проводитися розрахунки за кредитним договором, перехід права власності на нерухоме майно може відбуватися лише з належним визначенням вартості (ціни) такого майна, яка є істотною умовою при відчуженні майна, має істотне значення для іпотекодавця (боржника), предмет іпотеки не може набуватися іпотекодержателем без установлення його вартості (ціни). Дані щодо вартості предмета іпотеки, за якою він набувається у власність іпотекодержателем (оцінка предмета іпотеки), повинні були бути надані державному реєстратору, а останній, своєю чергою, зобов`язаний був встановити відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, що відповідає й правовій позиції, висловленій із цього приводу Верховним Судом. Згідно ч.3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотеко держатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотеко держатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Статтею 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» унормовано, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна. Так, згідно з приписами пункту 50 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, під час якого здійснюється ознайомлення з об`єктом оцінки, характерними умовами угоди, для укладення якої проводиться оцінка, визначення бази оцінки та подання замовнику істотних умов для укладення договору на проведення оцінки. У пункті 51 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» закріплено, що незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби). Крім того, статтею 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки. Разом із цим, відповідно до пункту 56 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість. Однак, відповідачем не надано суду доказів проведення оцінки предмета іпотеки, право власності на яке він набув. Суд критично оцінює наданий відповідачем звіт про оцінку майна, який не міститься в матеріалах реєстраційної справи, замовником в якому виступає [PERSON] а не ПАБ КБ «ПриватБанк», а метою оцінки зазначено визначення ринкової вартості об`єкта для цілей оподаткування та нарахування і сплати обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства, оскільки такий не відповідає вищезазначеним вимогам щодо проведення оцінки майна. Крім того, такий висновок не доводився ані до відома державного реєстратора, ані до відома іпотекодавця і будь-яких даних про те, яким чином вказана вартість домоволодіння була врахована в розрахунках за кредитним договором і чи враховувалася взагалі у справі немає. Непроведення оцінки предмета іпотеки, яке переходить у власність іпотекодержателя, позбавляє боржника гарантій, встановлених ст. 37 Закону України "Про іпотеку", а також підтвердження того в якій в якій частині борг вважається погашеним, адже звернення стягнення на майно не припиняє кредитних відносин і не позбавляє кредитора права подальшого стягнення. Велика Палата\~ Верховного\~Суду у\~постанові від\~20.03.2019\~року у\~справі №\~306/2053/16-ц\~встановила порушення\~процедури звернення\~стягнення на\~предмет іпотеки\~у позасудовому\~порядку у зв`язку з відсутністю інформації про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна.\~ Таким чином, реєстрація права власності була проведена з порушенням вимог ч.3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку». У відповідності до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ч.ч. 5, 6\~ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»\~висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Статтею 5 ЦПК України передбачено те, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. А тому з урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги\~ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до приписів ст.141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 2851,00 грн.

Outcome: approved