Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

В жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, яку уточнив в грудні 2015 року (а.с.76) до Публічного акціонерного товариства «УкрСибБанк» (надалі - ПАТ "УкрСибБанк"), в якій просить: - визнати недійсною додаткову угоду №2, укладену між ним та відповідачем 11.02.2010 року до договору про надання споживчого кредиту №11356390000 від 05.06.2008 року, в частині сплати позивачем на користь відповідача у вигляді комісії за управління кредитом при достроковому погашені кредиту у розмірі 16,81 % від суми дострокового погашення кредиту; - припинити дії АТ «УкрСибБанк» з нарахування до сплати на підставі недійсних умов угоди комісії за управління кредитом при достроковому погашені кредиту у розмірі 16,81 % від суми дострокового погашення кредиту; - зобов"язати відповідача за рахунок безпідставно стягнутої з позивача по додатковій угоді №2 від 11.02.2010 року комісії здійснити відповідне коригування кредитних зобов'язань, а саме зменшити суму основного боргу (тіла кредиту) по споживчому кредиту №11356390000 від 05.06.2008 року - в доларовому еквіваленті, на суму безпідставно стягнутих з позивача коштів за період з 05.06.2008 року по день звернення до суду, тобто до 03.10.2014 року всього на суму 28184 грн, з урахуванням курсу гривні по відношенню до долара США при стягненні з позивача вище зазначених безпідставних платежів на день здійснення зазначених платежів; - стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн в зв"язку з порушенням прав споживача та матеріальні збитки в розмірі 2500,00 грн. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги, суду пояснили, що умови додаткової угоди від 11.02.2010 року, якою встановлено [PERSON] комісію за управління кредитом при достроковому погашенні кредиту в розмірі 16,81 % є недійсними, так як протирічать діючому законодавству України стосовно захисту прав споживача. Позивач на виконання додаткової угоди сплачував зазначену комісію, оскільки законність цих умов була переглянута законодавцем після укладення ним угоди з банком. Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, внесеними Законом України №3795 від 22.09.2011 року ці умови договору є недійсними, так як встановлюють споживачу додаткову плату, пов"язану з достроковим поверненням кредиту. Оскільки рішенням Конституційного суду України від 10.11.2011 року, по даним спірним відношенням, вирішено, що ч.8 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником і під час виконання споживчого договору, просив визнати ці умови нікчемними (недійсними), сплачені платежі зарахувати в рахунок погашення основного боргу, та припинити дії банку по нарахуванню йому комісійних платежів. Представники відповідача Прокофєвої Л.В., Балена Т.А в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали. Суду пояснили, що відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України та ст.. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, і не мають зворотної дії в часі, коли вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність особи. ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22.09.2011 року не скасовує і не пом'якшує цивільну відповідальність особи, відтак, не має зворотної дії в часі. Крім того, відповідно до п. 2 Перехідних положень зазначеного Закону, дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності. Закон набрав чинності 16.10.2011 року, тобто через 3 роки та 4 місяці після підписання кредитного договору, та через 1 рік та 8 місяців після підписання додаткової угоди №2. Станом на 01.12.2014 року заборгованість позивача перед АТ «УкрСибБанк» за кредитним договором складає 22375,54 доларів США, з яких : заборгованість за основним боргом - 22375,41 доларів США, заборгованість по сплаті відсотків 0,13 доларів США. Простроченої заборгованості позивач не має. Тобто на сьогоднішній день кредитні правовідносини між позичальником та Банком не завершились, кредитні кошти у повному обсязі не повернуті. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5-6 ст. 203 ЦК України саме в момент вчинення правочину. Ч.1 ст. 638 ЦК України та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Додаткова угода №2 від 11.02.2010 року була укладена на підставі заяв позивача від 09.02.2010 року про реструктуризацію кредиту, позивач особисто підписав кредитний договір та додаткову угоду, а тому Банк вважає, що умови кредитного договору та додаткової угоди виконані належним чином, в зв'язку з чим у позивача не має підстав стверджувати, що додаткова угода №2 від 11.02.2010 року не відповідає чинному законодавству України та не має підстав вважати її є недійсною. Тому вважає, що в задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі і при цьому врахувати, що позивач пропустив строк давності звернення до суду за захистом порушених прав, встановлений ст.257 ЦК України. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.06.2008 року між [PERSON] та ПАТ «УкрСибБанк» був укладений споживчий кредитний договір №11356390000 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення), за яким позивачу було надано кредит в сумі 48000 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13,0% річних та укладено договір іпотеки, згідно якого предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] . Строк повернення кредиту - 05.06.2023 року. 11.02.2010 року між [PERSON] та АТ «УкрСибБанк» було укладено додаткову угоду №2 до договору про надання споживчого кредиту №11356390000 від 05.06.2008 року, згідно якої була встановлена процентна ставка: з 11.02.2010 року по 10.02.2011 року у розмірі 6,63 % річних в доларах США, з 11.02.2011 року по 11.02.2013 року у розмірі 9,59 % річних у доларах США, з 11.02.2013 року до закінчення строку дії договору у розмірі 15,46% річних в доларах США, якщо після підписання цієї Додаткової угоди не буде встановлена інша процентна ставка згідно умов Договору. Відповідно до п. 1.3 позичальник зобов'язався повертати основну суму кредиту та сплачувати плату за користування кредитом у вигляді процентів, комісій, а також сплатити штрафні санкції. П. 3 зазначеної додаткової угоди було змінено кінцевий термін повернення кредиту за договором - 05.06.2038 року. Згідно з п. 4 додаткової угоди позичальник згідно умов Договору сплачує Банку комісію за управління кредитом при достроковому погашенні кредиту у розмірі 16,81 % від суми дострокового погашення. Додаткова угода набрала чинності з дати її підписання сторонами та припиняє свою дію з припиненням дії Договору, що передбачено п. 5 зазначеної додаткової угоди. Згідно ч. 3 ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 05.06.2008 року Банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України "Про захист прав споживачів". За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" зі змінами, внесеними Законом України від 22.09.2011 року №3795) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець не повинен включати в договорі із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний баланс договірних прав та обов"язків на шкоду позивача.. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення договору може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Таким чином несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту плати за його дострокове погашення і це є підставою для визнання таких положень недійсними. (Ухвала ВССУ України від 18.06.2014 року.) Крім цього відповідно до ч.8 ст.11 закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється встановлювати споживачу будь-яку додаткову плату, пов"язану з достроковим поверненням споживчого кредиту. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає сплату споживачем будь-якої додаткової плати у разі дострокового повернення споживчого кредиту, є нікчемною. Також цим пунктом Закону, в редакції чинній, на момент укладення договору встановлено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. З рішення Конституційного суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення п.22, 23 ст.1, ч.8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року, з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справи про захист прав споживачів кредитних послуг) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладання, так і виконання такого договору». Згідно ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Згідно ст. 1013 ЦК України комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Відповідності до ч. 1 ст. 1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до п. З ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10.05.2007 року №168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, Банком в порушення вищевказаних норм не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому, нарахування комісії було призведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме компенсація сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконними. Відповідачем не надано доказів того, які саме правочини були ним укладені за рахунок позивача, як це передбачає ст. 1011 ЦК України. Суду не надані акти виконаних робіт (послуг), що підтверджують надання відповідачем таких послуг позивачу. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов'язком банку, відповідно, виконання такого обов'язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов"язок банку за кредитним договором, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Крім того, оскільки відкриття та введення позичкового рахунку у зв'язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту -позичальнику. Суд вважає, що комісію банку за управління кредитом не можна вважати витратами позивача за оформлення кредиту, оскільки такі витрати передбачені кредитним договором. За таких обставин суд вважає, що умови додаткової угоди №2 від 11.02.2010 року до кредитного договору № 11356390000 від 05.06.2008 року, за якими позивач повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну плату за управління кредитом при достроковому погашенні кредиту в розмірі 16,81 %, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» ці умови договору є недійсними (нікчемними) з моменту їх укладення. Стосовно позовних вимог, щодо примусового зобов"язання відповідача припинити нарахування комісійних платежів по недійсним умовам додаткової угоди, то суд вважає, що Банк в силу закону не має право здійснювати нарахування цих платежів по недійсним умовам угоди, а тому необхідності задовольняти ці вимоги не має. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Тому, суд вважає необхідним застосувати правові наслідки, встановлені ст.216 ЦК України при визнанні п. 4 додаткової угоди №2 від 11.02.2010 року до договору про надання споживчого кредиту №11356390000 від 05.06.2008 року, укладеного між [PERSON] та відповідачем АТ «УкрСибБанк», щодо обов'язку позичальника сплачувати комісію за управління кредитом при достроковому погашенні кредиту у розмірі 16,81 %, недійсним. Так судом встановлено, що загальна сума, яка була стягнута Банком в якості комісійного платежу за період з 01 листопада 2011 року по 01 липня 2014 року складає 26830,29 грн, а тому вона підлягає поверненню позивачу. Однак приймаючи до уваги, що кредитні правовідносини між сторонами продовжуються, так як термін дії договору встановлений до 2038 року, суд вважає можливим задовольнити частково вимоги позивача в частині проведення коригування кредитних зобов'язань на вищевказану суму, зобов'язавши відповідача здійснити коригування кредитних зобов'язань, а саме зменшити суму основного боргу (тіла кредиту) по споживчому кредиту №11356390000 від 05.06.2008 року - в доларовому еквіваленті, на суму безпідставно стягнутих з позивача коштів за період з 01.11.2011 року по 01.07.2014 року, з урахуванням курсу гривні по відношенню до долара США на загальну суму 26830,29 грн.( довідка а.с.113). В частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст.11 Закону України "Про захист прав споживача" якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Тому суд вважає, що по даній справі виходячи з досліджених доказів Законом України "Про захист прав споживачів" відшкодування моральної шкоди не передбачено, судом не встановлено порушень прав споживача, які б передбачали відшкодування моральної шкоди. Стосовно порушення позивачем строків звернення в суд за захистом порушених прав, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, до вимог про застування наслідків нікчемних правочинів відповідно до ч.4 ст.258 ЦК України десять років, перебіг якого згідно ст.261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу , яка його порушила. Так зміни в Закон України "Про захист прав споживачів", які дали позивачу право на звернення до суду були внесені Законом України від 22.09.2011 року №3795, рішення Конституційного суду України, яким було роз"яснено порядок застосування цих змін було ухвалено - 10.11.2011 року, позивач звернувся до суду 03.10.2014 року, тобто в трирічний термін, коли дізнався про порушення його прав та наявність можливого способу їх захисту на стадії виконання договору. Підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 243,60 грн, а також на користь позивача витрати по оплаті витрат на юридичну допомогу, які документально підтверджені, в сумі 2500 грн. (а.с.59,30). На підставі ст.ст. ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 216, 257, ч. 2 ст. 628, ст. 1011, ст. 1013, ч. 1 ст. 23, ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»; ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: partial