Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, зазначивши, що починаючи з 1980 року вона проживала в будинку [ADDRESS] та користувалася присадибною земельною ділянкою, площею 0,25 га. 03.08.2011 року, на підставі рішення суду, за позивачем було визнано право власності на вказаний вище житловий будинок з прибудинковими спорудами, а згодом [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,15 га., призначену для обслуговування житлового будинку. Іншу частину земельної ділянки, площею 0,10 га., яка перебувала в фактичному користуванні позивача, [PERSON] мала намір взяти в оренду, але не зробила цього за браком коштів та часу. У липні 2014 року позивачеві стало відомо, що на підставі рішення Ріпкинської селищної ради, без погодження з нею, відповідачеві [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою та передано у власність частину земельної ділянки, яку використовувала [PERSON] без оформлення відповідного речового права. Оскільки спірна земельна ділянка тривалий час перебувала в користуванні позивача і на ній розміщено господарську споруду (сарай), право власності на яку, за судовим рішенням визнано за [PERSON], позивач, посилаючись на ст.41 Коснтитуції України, просила скасувати державний акт на право власності на земелю, виданий [PERSON] Під час судового розгляду до участі у справі в якості третіх осіб, котрі не заявляють самостійних вимог на предмет спору, з ініціативи суду було залучено відділ Держземагенства у Ріпкинському районі та Реєстраційну службу Ріпкинського районного управління юстиції. В судовому засіданні позивач підтримала свої вимоги, посилаючись на обставини, викладені в заяві, додатково вказавши, що [PERSON] обманним шляхом отримав від неї підписи про погодження меж земельних ділянок. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що земельна ділянка передана йому у власність з додержанням всіх вимог діючого законодавства і права позивача, при цьому, порушені не були. Представник Ріпкинської селищної ради в судовому засіданні вказала на безпідставність вимог [PERSON] Представник Реєстраційної служби у вирішенні спору поклалася на розсуд суду, вказавши в судовому засіданні, що вона не володіє інформацією про реєстрацію за [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку та не може дати оцінки правомірності передачі у власність відповідачеві нерухомого майна. Представник відділу Держземагенства в судовому засіданні вказала на необгрунтованість вимог позивача, як через відсутність предмету спору, оскільки Державний акт на право власності [PERSON] не видавався, так і з тих підстав, що під час виготовлення проектної документації та прийнятті рішення про передачу відповідачеві у власність земельної ділянки, порушень законодавства допущено не було. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст.158 Земельного кодексу України передбачено, що спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, вирішуються виключно судами. Способи захисту особою своїх цивільних прав визначено ст.16 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03.08.2011 року у справі № 2518/2-280/11, за [PERSON], в порядку набувальної давності, визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Право власності на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] 24.10.2011 року, що підтверджується витягом з Реєстру, виданим КП "Чернігівське МБТІ". По [ADDRESS] [PERSON] володіє земельною ділянкою площею 0,15 га., з кадасртовим № 7424455100:02:001:0072, призначеною для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Право власності [PERSON] на земельну ділянку підтверджується Державним актом серії ЯК № 555302, зареєстрованим у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю 06.03.2012 року. Рішення про передачу у власність позивачеві земельної ділянки, було прийнято Ріпкинською селищною радою 18.01.2012 року, що підтверджується змістом правовстановлюючого документа. Згідно плану меж земельної ділянки [PERSON], станом на 2012 рік, ця ділянка була суміжною із землями Ріпкинської селищної ради, тобто землями комунальної власності, а також із землями [PERSON] і проїздною частиною вул.Святомиколаївської. Як слідує з пояснень позивача, вона, фактично уклавши в 1980 році з [PERSON] договір купівлі-продажу будинку по [ADDRESS], з прилеглою земельною ділянкою, загальною площею близько 0,15га. в смт.Ріпки, використовувала вказане приміщення для власного проживання і проживання співмешканця [PERSON] та обробляла прилеглу земельну ділянку. Позивач не заперечувала, що інша, частина прилеглої земельної ділянки, площею близько 0,10 га., являлась територією Ріпкинського Деревообробного заводу і рішення про передачу у власність або користування цієї ділянки [PERSON], селищною радою не приймалось. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що на спірній земельній ділянці, після реєстрації права власності на будинок, вона звела капітальну споруду - сарай та підвела водопостачання. У передбаченому законом порядку [PERSON] не отримувала дозволу на будівництво капітальної споруди - сараю. Крім того, починаючи з 1960 років позивач користувалася земельною ділянкою площею 0,05 га. по [ADDRESS]. За твердженнями [PERSON], її право на спірну земельну ділянку загальною площею 0,25 га. підтверджується довідкою Ріпкинської селищної ради № 254 від 14.02.1991 року. Твердження позивача частково узгоджуються з матеріалами справи. За змістом рішення Ріпкинського районного суду від 03.08.2011 року, за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS]. У відповідності до ч.1 ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Статтею 121 ЗК України передбачено, що громадяни мають право на безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок із земель комунальної власності в селищах, для будівництва і обслуговування житлового будинку, площею до 0,15 га. Таким чином, отримавши та зареєструвавши Державний акт серії ЯК № 555302, починаючи з 06.03.2012 року, [PERSON] реалізувала право на безоплатну передачу їй земельної ділянки, в розмірах та порядку, визначених п.г) ч.1 ст.121 ЗК України. Факт зведення позивачем на спірній земельній ділянці господарської будівлі, без передбаченого на те дозволу, підтверджується як поясненнями самої [PERSON], так і дослідженими в судовому засіданні доказами. Як слідує з пояснень представника відділу держземагенства, [PERSON], звертаючись до землевпорядної організації з метою виготовлення проекту відведення їй земельної ділянки, не надавала технічного паспорта на будинок та прибудинкові споруди. Зокрема, з технічного паспорта, виготовленого КП ЧМБТІ 08.09.2011 року, вбачається, що до складу садиби по [ADDRESS] входили: житловий будинок, прибудова і сарай. В той же час, з оглянутих в судовому засіданні фотознімків від: 04.07.2014 року; 21.07.2014 року; 08.09.2014 року, зображення на яких не оспорювала [PERSON], вбачається, що крім жилого будинку, прибудови і сараю, розміщених в межах земельної ділянки позивача і огороджених парканом, поза парканом розташовано дерев"яний сарай; водозабірна колонка; залишки будматеріалів і побутового сміття. Будь-які ознаки городництва, садівництва випасання худоби, на спірній ділянці відсутні. Позивач в судовому засіданні підтвердила, що вона не зверталася до Ріпкинської селищної ради із заявами про передачу їй спірної ділянки у власність або користування. З довідки Ріпкинської селищної ради № 254 від 14.02.1991 року, вбачається, що в користуванні [PERSON] перебуває земельна ділянка, площею 0,25 га. В той же час, із довідки № 1976 від 14.12.2010 року, виданої органом місцевого самоврядування, вбачається, що у позивача, яка проживає по [ADDRESS], тобто за іншою адресою, в користуванні мається земельна ділянка площею 0,10 га., яка призначена для городництва. Згідно повідомлення архівного відділу Ріпкинської РДА № 3190/07-03 від 20.10.2014 року, в протоколах засідань виконкому Ріпкинської селищної ради за 1980-1982 роки, інформація про надання [PERSON] земельних ділянок площею 0,10 га. та 0,25 га. по [ADDRESS], відсутня. Як встановлено в судовому засіданні, зареєстрованим місцем проживання позивача є квартира [ADDRESS]. Вказане житлове приміщення не вибувало з володіння позивача. За даними органу місцевого самоврядування, по [ADDRESS] за [PERSON] обліковується земельна ділянка, площею 0,10 га. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він, починаючи з 15.05.2007 року, зареєстрований і проживає разом із сім"єю по [ADDRESS]. Свідок періодично використовував водозабірну колонку, яка розташована неподалік від будинку [PERSON], однак про обставини земельного спору, які виникли між позивачем та [PERSON], свідку нічого не відомо. Будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що вона проживає по [ADDRESS] і понад 30 років знає [PERSON], як сусідку. [PERSON] відомо, що позивач користувалася частиною території колишнього Ріпкинського Деревообробного заводу, на якій згодом була встановлена водозабірна колонка. Таким чином, позивач, належними і допустимими доказами довела факт перебування в її власносності лише земельної ділянки площею 0,15 га., з кадастовим № 7424455100:02:001:0072, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарстких будівель і споруд по [ADDRESS]. Доводи позивача про те, що на спірній земельній ділянці знаходиться майно, яким вона користується (або користувалась), в даному конкретному випадку, жодним чином не можуть бути підставою для позбавлення іншої особи, права на отримання у власність земельної ділянки, яке гарантується Контституцією та законами України. В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що земельна ділянка була передана йому у власність з додержанням вимог діючого законодавства і права [PERSON], при цьому, жодним чином порушені не були. На стадії розробки проекту технічної документації, відповідач погоджував з [PERSON] межі земельних ділянок. Акт погодження був особисто підписаний позивачем. Крім того, між стронами була досягнута домовленість про перенесення, за рахунок [PERSON], самовільно збудованого сараю, а також підведення водопостачання безпосередньо в будинок позивача. На аерофотознімку 2012 року, використаному при виготовленні проектної документації, на земельній ділянці, яка відводилась [PERSON], самовільно збудована [PERSON] споруда, відображена ще не була. Сторони в судовому засіданні не оспорювали, що відповідачеві [PERSON], згідно рішення сесії Ріпкинської селищної ради від 07.02.2014 року, надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовно площею 0,06 га., з присвоєнням поштової адреси - [ADDRESS]. З висновку відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Ріпкинської РДА № 46 від 03.04.2014 року, вбачається, що відповідачеві погоджено надання у власність земельної ділянки, площею 0,06 га., за умови ведення будівництва згідно будівельного паспорта і використанням ділянки за цільовим призначенням. Частиною 1 ст.116 ЗК України передбачено, що громадяни набувають право власності на ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятими в межах повноважень останніх. Статтею 19 Закону України "Про землеустрій", до повноважень селищних рад віднесено організацію і здійснення землеустрою; контроль за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою; контроль за використанням і охороною земель комунальної власності, а також вирішення інших питань у сфері землеустрою. Згідно ст.30 вказаного вище Закону, погодження і затвердження документації із землеустрою, проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України. У відповідності до ст.121 ЗК України, громадяни мають право на безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок із земель комунальної власності в селищах, для будівництва і обслуговування житлового будинку, площею до 0,15 га. Передача земельних ділянок у відповідності до вимог ст.ст.118, 123 ЗК України, здійснюється на підставі звернення фізичної особи, після виготовлення проекту відведення та його затвердження. 06.02.2014 року [PERSON] звертався до Ріпкинської селишної ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку. З акту встановлення в натурі і погодження меж земельних ділянок, вбачається, що 13.04.2014 року, межі спірних ділянок було погоджено виконавцем технічної документації, головою Ріпкинської селищної ради і суміжними землекористувачами - [PERSON] та [PERSON], про що свідчать їх підписи. 13.04.2014 року між інженером-землевпорядником, головою Ріпкинської селищної ради, землекористувачами [PERSON] та [PERSON], складено акт прийомки-передачі межових знаків, підтверджений підписами останніх. В судовому засіданні [PERSON], ознайомившись із вказаними вище документами, підтвердила, що підписувала їх особисто вона. З висновку відділу Держземагенства у Ріпкинському районі від 29.05.2014 року, вбачається, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, було погоджено. [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти призначення по справі землевпорядної експертизи. Таким чином, позивач в судовому не довела тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Крім того, ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог. В судовому засіданні встановлено, що Державний акт на право власності на земельну ділянку, який просила скасувати [PERSON], відповідачеві не видавався. Згідно ч.1 ст.182 ЦК України, право власності на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, підлягають державній реєстрації. У відповідності до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 19.06.2014 року підтверджено, що за [PERSON] зареєстрована спірна земельна ділянка, з кадастровим № 7424455100:02:001:0473. Витягом з Державного реєстру речових прав від 19.06.2014 року підтверджено, що реєстрація за [PERSON] права власності на нерухоме майно була здійснена відділом Держземагенства у Ріпкинському районі. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не грунтуються на нормах матеріального права, суперечать фактичним обставинам справи, отже в їх задоволенні необхідно відмовити. У відповідності до ст.88 ЦПК України, судові витрати по справі необхідно віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed