Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому вказав, що 02 серпня 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» був укладений договір фінансового лізингу № 010210, згідно якого відповідач зобовязався придбати у власність предмет лізингу, а саме: міні-трактор «Сімтай 220» та передати його [PERSON] у користування в строк та на умовах цього договору, а [PERSON] зобовязався прийняти предмет лізингу, сплачувати лізингові платежі та інші платежі, згідно з умовами договору. Позивач виконав усі умови вказаного договору, зокрема, ним було сплачено комісію за організацію в розмірі 5000 (пять тисяч) грн., авансовий платіж в розмірі 25000 (двадцять пять тисяч) грн. та додаткові кошти в розмірі 1000 (одна тисяча) грн. в повному обсязі, про що свідчить квитанція № 8433493-1 від 02 серпня 2014 року. При цьому, відповідач не передав йому предмет лізингу та не повідомив про поважні причини такої поведінки. 17 грудня 2014 року він звернувся з письмовою заявою до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» з проханням виконати умови договору, на що отримав відповідь за вих. № 147 про те, що [PERSON] виконав всі умови договору та повідомив, що всі умови договору зі своєї сторони лізингова компанія виконає також в повному обсязі. Згідно п. 4.1. договору фінансового лізингу № 010210 від 02 серпня 2014 року, відповідач зобовязаний був протягом 120 робочих днів після внесення [PERSON] авансового платежу передати предмет лізингу, однак, з того часу пройшло вже більше півтора року, а предмет лізингу він так і не отримав. Позивач вважає умови договору фінансового лізингу несправедливими, такими, що порушують його права та не відповідають ЗУ «Про захист прав споживачів» з наступних підстав: Як видно з п. 1.4. договору фінансового лізингу, відповідач не відповідає перед ним за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вказаним зобовязаннями відповідає продавець. Однак у дійсності це не так, оскільки [PERSON] жодного договору з продавцем не підписував, більше того, відповідно до договору фінансового лізину, він взагалі позбавлений можливості вибирати продавця. Відповідач же зацікавлений купити предмет лізингу дорожче, що позбавляє позивача можливості самостійно купити його дешевше, чим ставить його у невигідне становище. На момент укладення договору фінансового лізингу [PERSON] був позбавлений права знати остаточну вартість предмета лізингу та не знає її і на даний час, оскільки, відповідно до п. 1.6. договору, остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть перераховані та встановлені в додатковій угоді до даного договору, яка є його невідємною частиною. Відповідач навмисно схиляє його до укладення ще однієї додаткової угоди, яка може бути невигідна для нього, а якщо він її не підпише, то відповідач може забрати в нього предмет лізингу та не повернути сплачені ним раніше кошти. Відповідно до п. 2.1. договору, договір діє до повного виконання зобовязань сторонами. При цьому відповідач не виконав свох зобовязань за договором, а саме: не передав йому предмет лізингу, натомість надіслав лист №514 від 21 вересня 2015 року про те, що договір між ними розірвано в односторонньому порядку за ініціативою відповідача. Разом з тим, своїм листом №1473 від 15 січня .2015 року відповідач підтвердив, що [PERSON] виконав всі умови договору, сплатив комісію за організацію в розмірі 5000 грн., авансовий платіж у розмірі 25000 грн. і додаткові кошти у розмірі 1000 грн. та запевнив його, що передасть йому предмет лізингу та виконає всі умови договору в повному обємі. На сьогоднішній день своїх зобовязань відповідач не виконав, хоча, відповідно до п. 2.4 договору, при наявності між сторонами взаємних невиконаних зобовязань (в тому числі фінансових) договір у частині цих зобовязань діє до повного їх виконання. Згідно п. 3.3.1, п. 3.3.1 договору, відповідач має право вимагати виконання зобовязання порукою з боку юридичної або фізичної особи на свою користь та залишає за собою право вимоги додаткових гарантій щодо виконання зобовязання. Такими своїми правами відповідач схиляє позивача до укладення з ним в майбутньому невигідних для позивача договорів. Відповідно до п. 3.3.4., відповідач залишає за собою право розірвати договір в односторонньому порядку в той час, як у позивача такого права немає. Згідно п 3.3.5. договору, відповідач має право забрати в нього предмет лізингу і він має на це безапеляційно погодитись, що також є не справедливим. Відповідно до п. 3.3.7. договору щодо одностороннього розірвання договору та права відповідача не повідомляти завчасно про розірвання договору, можлива ситуація, коли відповідач розірве договір в односторонньому порядку, не повідомить завчасно про це позивача, а останній буде продовжувати сплачувати кошти, вважаючи, що договір має юридичну силу. Згідно п. 3.4. договору, разом з підписаним актом приймання-передачі відповідач передає графік сплати лізингових платежів. При цьому, до цього часу, не дивлячись на те, що позивач виконав всі умови договору, він не має графіка сплати необхідних платежів, який є невідємним додатком до договору. Відповідно до п. 7.2. договору, відповідач залишає за собою виключне право обирати страхову компанію для страхування предмета лізингу, а, згідно п. 8.1. договору, складовими лізингових платежів є додатки №1, №2, які є невідємними додатками до договору. Так, згідно пп. «в» п. 8.2.1. договору, [PERSON] повинен сплатити комісійну винагороду за передачу предмета лізингу як платіж, що покриває витрати відповідача повязані з організацією передачі предмета лізингу але організацію передачі предмета лізингу він здійснює самостійно тому, що, відповідно до п. 4.6. договору, місцем поставки по даному договору є спеціалізований салон з торгівлі транспортними засобами, з яким у відповідача укладений договір купівлі-продажу предмета лізингу. Тобто, позивач покриває за свій рахунок організацію передачі предмета лізингу, оскільки самостійно за свій рахунок забирає предмет лізингу з салону. Також несправедливим позивач вважає п. 8.3. договору, згідно якого у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, відповідач має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а позивач зобовязаний прийняти такі зміни, натомість, згідно п 3.3.2. договору, відповідач залишає за собою право вимагати додаткових гарантій від позивача в залежності від його платоспроможності, якщо його майновий стан погіршиться. Тобто, за рахунок позивача відповідач хоче покрити свої витрати по податках. При цьому, якщо погіршиться матеріальне становище позивача, то відповідач не піде йому на поступки, а буде вимагати додаткових гарантій, що також є несправедливими умовами. Згідно п. 8.13. договору, в період строку дії договору розмір лізингової плати може індексуватись в залежності від зміни законодавства та збільшення податків. Це говорить про те, що позивач має відповідати фінансово не лише по своїх зобовязаннях, а й по зміні законодавства держави, яке може впливати на господарську діяльність відповідача. Абсурдним виглядає і п. 8.14. договору, відповідно до якого, якщо позивач буде добросовісно виконувати договір та достроково сплатить лізингові платежі, він повинен буде за це заплатити ще й штраф в розмірі 10% від суми дострокового погашення. Явно несправедливим є і п. 8.15. договору, який дає право відповідачу розірвати в односторонньому порядку договір лізингу, забрати предмет лізингу та не повернути позивачу раніше сплачені лізингові платежі. З огляду викладеного [PERSON] сумнівається в добросовісності відповідача та просить визнати не дійсним договір фінансового лізингу, укладений між ним та відповідачем, просить стягнути з відповідача на його користь сплачені ним платежі за оспорюваним договором, стягнути понесені ним витрати на правову допомогу та сплачений судовий збір. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, натомість подав до суду заяву, в якій вимоги підтримав з мотивів, викладених у позовній заяві, просить їх задовільнити та розглянути справу в його відсутність. Відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не зявився, не повідомивши суд про причини своєї неявки. За таких обставин суд вважає за можливе вирішити справу у відсутність позивача та, належним чином повідомленого відповідача, на підставі наявних в справі письмових доказів, а саме: копії паспорта громадянина України та ідентифікаційного номера [PERSON] (а.с.13), копії договору фінансового лізингу №010210 від 02 серпня 2014 року (а.с.15-21), копії заяви [PERSON] до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про виконання договору фінансового лізингу (а.с.22), копії повідомлення ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» №1473 від 15 січня [PERSON] про те, що всі умови договору фінансового лізингу будуть виконані в повному обємі (а.с.23), копії повідомлення ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» [PERSON]№514 від 21 вересня 2015 року про розірвання договору фінансового лізингу (а.с.24), копії квитанції №8433493-1 від 02 серпня 2014 року про сплату [PERSON] лізингових платежів в сумі 31000 грн. (а.с.25) і ухвалити в справі заочне рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити із наступних мотивів. Правовідносини, що є предметом спору по справі регулюються цивільним законодавством України щодо договірних правовідносин. Зокрема, відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. Відповідно до п.17 ч. 1 ст.1 ЗУ "Про захист прав споживачів", послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Отже, на споживачів послуги фінансового лізингу лізингоодержувачів, поширюється дія ЗУ "Про захист прав споживачів". Відповідно до ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним). Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Згідно ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», умови договору є не справедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника). В укладеному ж між сторонами договорі відсутні будь-які положення щодо відповідальності лізингодавця перед продавцем за невиконання умов договору, в тому числі, за непоставку самого предмета лізингу; встановлені жорсткі обов'язки споживача тоді, як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Оспорюваним договором не встановлено права на одержання компенсації від лізингодавця у разі розірвання або невиконання ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції (роботи, послуги) у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника). Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, та позивача не було повідомлено про обовязкову сплату адміністративного платежу, який не є частиною авансових чи лізингових платежів та про відсутність можливості його повернення як у випадку розірвання договору з ініціативи лізингодавця так із ініціативи лізингоотримувача. Крім того, нечесною підприємницькою практикою, що вводить в оману, згідно п.3 ч. 1 ст. 19 ЗУ „Про захист прав споживачів", вважається відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку. Товар, за який [PERSON] вже фактично сплатив кошти в сумі 31000 грн., не був переданий продавцю протягом 120 днів, як обумовлено договором, та не переданий і до цього часу. Таким чином, відповідач не виконав умови договору, що є підставою для його розірвання. Відповідно до ч.6 ст.19, п.13 ч.3 ст.18 ЗУ „Про захист прав споживачів" правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними; не справедливими умови договору є визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю/виконавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни. За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то положення договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України. Крім того, вказаний договір лізингу не містить графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів. Сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування, щ, у свою чергу, відповідно до п.10 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», також є ознакою несправедливої угоди, а сааме: установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Згідно з ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. При цьому, при укладенні позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 31 000 грн. під вигляд платежу за договором. Насправді ж ці кошти за умовами договору не повертаються в жодному випадку та є платою за укладення самого договору. А, згідно п. 5, 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Таким чином, враховуючи викладене вище в контексті наведених правових норм, суд вважає, що вимоги позивача доведені повністю та не спростовані в жодній мірі належними допустимими доказами відповідача, а тому є такими, що підлягають задоволенню. Тому суд вважає за необхідне відновити порушене право позивача шляхом визнання недійсним договору фінансового лізингу № 010210 від 02 серпня 2014 року, укладений між позивачем та відповідачем, стягнення з відповідача на користь позивача сплачені ним за договором лізингу платежі а також понесені ним витрати на правову допомогу та сплачений судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved