Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ "Лізингова компанія "Еталон", який уточнив під час судового розгляду справи, і в якому вимагає визнати недійсним укладений з відповідачем договір фінансового лізингу № 001010 від 13.09.2014 року, та стягнути з відповідача грошові кошти, внесені згідно цього договору, у розмірі 20200 гривень. Як зазначив позивач у своїй позовній заяві, 13.09.2014 року він уклав з відповідачем спірний договір, згідно якого той зобов'язався придбати для позивача трактор МТЗ 892.3 та передати його у користування лізингоодержувачу. При укладенні договору представник відповідача в усній формі пояснив йому, що позивач повинен сплатити передплату за трактор у розмірі 20000 гривень, після чого трактор йому буде переданий. Позивач сплатив зазначені грошові кошти, проте компанія відмовилася передавати предмет лізингу, посилаючись на те, що договором передбачена сплата 50 % від вартості предмета лізингу, а сплачена сума є комісією за організацію та оформлення договору. Позивач вважає ці умови договору такими, що суперечать Закону України "Про фінансовий лізинг", оскільки комісія виходить за межі переліку платежів, передбачених цим законом, сам предмет лізингу та порядок сплати платежів визначені нечітко, і споживач за цим договором позбавлений права вимагати повернення комісії у разі невиконання договору. Крім того, позивач посилається на те, що договір здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, оскільки певні його умови є явно несправедливими або вводять в оману, створюють дисбаланс прав та обов'язків на користь відповідача. Так, позивач зазначив, що згідно п.8.3 спірного договору, у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Аналогічні положення щодо індексування розміру лізингової плати в залежності від конвертації гривні в іноземну валюту містить п.8.13 договору. При цьому п.8.15 договору передбачає, що у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартсоті предмету лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються. Позивач також зазначив, що предмет укладеного договору лізингу не визначений індивідуальними ознаками, не вказано, про який саме транспортний засіб йде мова та які його характеристики, не дотримано право лізингоодержувача на вибір постачальника предмета лізингу. Позивач вважає ці умови явно несправедливими, такими, що створюють дисбаланс на користь відповідача. За твердженням позивача, спірний договір містить й інші умови про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; про надання можливості продавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації у зв'язку з розірванням або невиконанням договору з боку продавця; про надання продавцю права в односторонньому порядку розірвати із споживачем договір на власний розсуд, при тому, що споживачеві таке право не надається, а так само про надання продавцю права на власний розсуд змінювати умови договору тощо. Враховуючи наведене, позивач вважає, що укладений договір суперечить вимогам ЦК України та Закону України "Про захист прав споживачів", у зв'язку з чим й звернувся до суду. Під час судового розгляду справи позивач та його представник [PERSON] підтримали заявлений позов, просять його задовольнити, врахувавши доводи, наведені у позовній заяві. Суду позивач та його представник пояснили, що умов договору, які стосуються сплати комісії за організацію та оформлення договору, порушують принципи добросовісності, а сам договір містить великий перелік умов, які є явно несправедливими, та створюють дисбаланс у договірних відносинах на користь відповідача. Також позивач та його представник просять врахувати, що у договорі не визначений його предмет, тобто специфікація, індивідуальні ознаки трактору тощо. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, але надав до суду письмові заперечення проти позову, про дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином. У своїх запереченнях представник відповідача зазначив, що сторони при укладенні спірного договору керувалися п.3 ч.1 ст.3, ст.ст.6, 627, 629 ЦК України, які встановлюють свободу договору та обов'язковість його виконання однією з головних засад цивільного законодавства. Представник звернув увагу, що позивач самостійно ознайомився зі змістом договору та підписав його, на власний розсуд обрав предмет лізингу, і не міг зробити помилки у розумінні прав та обов'язків сторін. Представник відповідача вважає необґрунтованими доводи позивача про несправедливість умов договору щодо сплати т.зв. комісії за організацію, оскільки згідно п."г" ч.2 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що лізингові платежі можуть включати "інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу"; такими витратами, за твердженням представника, є надання консультації менеджером, прийняття заяви на отримання фінансового лізингу, оформлення договору, робота з клієнтом, організація та супровід договору протягом всього часу його дії, організаційні заходи та інші витрати. Представник відповідача стверджує, що договір не містить умов, які створюють дисбаланс прав та обов'язків, за цим договором забезпечуються інтереси позивача як лізингоотримувача володіти та користуватися предметом лізингу, та придбати предмет лізингу у власність. За твердженням представника, положення спірного договору є чіткими та прозорими, такими, що відповідають законодавству України, зокрема, вимогам ЦК України та Закону України "Про захист прав споживачів". Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані йому докази, вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Так, 13 вересня 2014 року між ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" та позивачем [PERSON] укладений договір фінансового лізингу № 001010 з додатками до нього (далі - Договір). Відповідно до умов укладеного Договору, відповідач як лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор МТЗ-892.3 у власність, та передати предмет лізингу на умовах фінансового лізингу в користування позивачу як лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлено законом. Згідно ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За змістом чч.1, 2 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до пп.5.1, 5.2. Договору та додатків до нього передбачено, що предмет Договору (трактор) передається в користування позивачу протягом строку не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця Авансового платежу (100000 гривень) та Комісії за передачу предмета лізингу (6000 гривень). Також, згідно п.5.2 Договору, Авансовий платіж не може бути сплачений повністю Лізингоодержувачем до сплати Комісії за організацію. За змістом п.2.1 Договору, "Комісія за організацію" визначається як "одноразова плата за організацію та оформлення даного Договору". Суд звертає увагу, що спірний Договір за своєю суттю є договором приєднання за визначенням згідно ч.1 ст.634 ЦК України, оскільки його умови встановлені відповідачем у формулярі (стандартній формі), і Договір міг бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, дії щодо "організації та оформлення" такого договору не можуть вважатися послугою в розумінні п.17 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів", а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. За змістом п.6 ч.1 ст.15 Закону України "Про захист прав споживачів", споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, зокрема, про ціну продукції. Включення відповідачем у ціну продукції платежів, які за законом не можуть бути покладені на споживача, суперечать цим положенням Закону України "Про захист прав споживачів". Посилання представника відповідача на те, що "Комісія за організацію" входить до складу лізингових платежів згідно п."г" ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", є некоректними, оскільки цим пунктом передбачені платежі на витрати, які пов'язані із виконанням договору лізингу, а не з його укладенням. Згідно пп.2 п.6 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Оскільки, за умовами спірного Договору лізингу, виконання зобов'язань відповідача за ним ставиться в залежність від факту внесення позивачем "Комісії за організацію", наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому. Крім того, суд погоджується з доводами позивача щодо недійсності положень Договору, які стосуються визначення розміру лізингової плати. Так, згідно п.8.3 Договору, у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Аналогічно, згідно п.8.13 Договору, розмір лізингової плати може індексуватися в залежності від "зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність Лізингодавця", "збільшенням та/або зменшенням податків та інших обов'язкових платежів, пов'язаних з конвертацією гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку". Зазначені положення Договору не конкретизовані, не встановлені умови та методи розрахунку змінюваної ціни. При цьому п.8.15 Договору передбачає, що у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартсоті предмету лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються. Відповідно до пп.13 п.3 та п.4 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, якщо умови та метод розрахунку ціни чітко і недвозначно визначено у договорі - вважаються несправедливими умовами договору. При цьому суд враховує, що ці умови, згідно ст.ст.1, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", стосуються лізингових платежів, тобто суттєвих умов такого договору, а отже, визнання їх недійсними тягне за собою визнання договору недійсним в цілому. Суд не входить до дослідження доводів позивача щодо наявності у Договорі інших несправедливих умов, оскільки позивач у позовній заяві лише навів їх перелік, не конкретизувавши, у чому саме вони порушують його права та законні інтереси. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З квитанції, наданої позивачем (а.с.28) вбачається, що він на виконання Договору сплатив відповідачу грошову суму у розмірі 20000 гривень; ця сума підлягає стягненню з відповідача згідно вимог ч.1 ст.216 ЦК України. Що ж стосується вимог про відшкодування суми в 200 гривень, сплачених за банківські послуги, то вони задоволенню не підлягають, оскільки такі витрати не підпадають під дію зазначеної норми закону. На підставі викладеного та

Outcome: partial