Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

В липні 2019 року [PERSON] звернувся із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просить встановити факт, що він є жертвою застосування до нього психіатричних репресій. Посилається на те, що від даного факту залежить безліч майнових та особистих його прав. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 липня 2019 року указана цивільна справа передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.4). Ухвалою судді від 05 липня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за заявою [PERSON] , заінтересована особа: Міністерство юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення (а.с. 5). 30 липня 2019 року на адресу суду надано відзив заінтересованої особи Міністерства юстиції України, в яких представник зазначив що вимоги [PERSON] є необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки у судовому порядку можуть бути встановленні також інші факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначен іншого порядку їх встановлення. Однак заявником ненадано жодного належного доказу чи звертався він до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт та йому в цьому було відмовлено. Представник заінтересованої особи також вказує на те, що у Міністерства юстиції України відсутня будь-яка юридична заінтересованість по даній цивільній справі, а також судове рішення жодним чином не вплине на права чи обов`язки Міністерства юстиції України, у зв`язку з чим просить суд врахувати надані пояснення та прийняти законне та обґрунтоване рішення по даній справі (а.с. 9-14). 30 липня 2019 року ухвалою суду задоволено клопотання заявника про витребування доказів, а саме витребувати з Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради усі медичні документи, що стосуються [PERSON] за період з 23 липня 2009 року по 03 серпня 2010 року. Витребувати з Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради листування з Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська, прокуратурою Запорізької області та [PERSON] за період з 25 січня 2010 року стосовно призначення та проведення психіатричної експертизи (а.с.21). На виконання ухвали суду про витребування доказів 03 вересня 2019 року Комунальним закладом «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради надано суду оригінал Медичної карти амбулаторного хворого № 2594 від 23 липня 2009 року [PERSON] , оригінал Медичної карти стаціонарного хворого № 7161/09 від 23 липня 2009 року [PERSON] , оригінал Медичної карти стаціонарного хворого № 8854/19 від 14 вересня 2009 року [PERSON] 15 жовтня 2019 року заявником було подано уточнену заяву в якій він просив пом`якшити його вимоги встановивши на вибір суду факт, що «він є жертвою застосування до нього психіатричних репресій», «що він є потерпілим від застосування до нього всихіатричних репресій», «що він є жертвою застосування до нього психіатрричного переслідування», «що він є потерпілим від застосування до нього психіатричного переслідування». У судовому засіддані [PERSON] . підтримав заявленні вимоги пояснивши, що в період з 23 липня 2009 року по 03 серпня 2010 рік його тричі проти власної волі привозили у психіатричний заклад та він двічі був примусово госпіталізуваний. Факти його примусової госпіталізації та просто примусове перебування в таких закладах, госпіталізація без усвідомленої згоди підтверджується: Рішенням ЄСПЛ від 26 лютого 2015 року «Заїченко проти України № 2»; постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2017 року у справі № 201/14962/17; постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року у справі № 203/4555/17; постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2018 року у справі № 201/159/18; постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2018 року у справі № 206/5058/18; постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2019 року у справі № 206/2347/19. Наполягав на задоволенні його заяви. Представник заінтересованої особи в судовому засідані пояснив, що заява [PERSON] є необгрунтованою та такою що не підлягає задоволеню, окрім того додав, що Міністерство юстиції України не може бути заінтересованою особою по даній справі, оскільки судово - психіатрична експетиза була ініційована та призначена саме працівниками Красногвардійсього районного суду м. Дніпропетровська, тобто Міністерство юстиції України не приймало участь у виконанні чи призначенні заявникові судово - психіатричних експертиз 23 липня 2019 року, 19 листопада 2009 року та 25 січня 2010 року по справі № 3-003/10 тому наполягав на відмові в задоволенні заяви [PERSON] Вислухвавши заявника, заінтересовану особу, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, з увагою на їх належність допустимість, достовірність, достатність та взаємний зв`язок між ними, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 10 ст. 10 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 295 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідність до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Наведений у ст. 315 ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. В даній справі судом встановлені такі факти та визначені відповідні до них правовідносини: Так, судом встановлено і це встановлено та указано в рішенні Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2», що 23 липня 2009 року секретарем Дніпропетровського окружного адміністративного суду, у зв`язку із надходженням листів, в яких містилися образливі зауваження на адресу суддів, було складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначалось, що заявник висловлює свою неповагу до суду. Справу було передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Цього ж дня районний суд провів засідання, вивчивши матеріали справи і заслухавши [PERSON] , та призначив стаціонарну судово-психіатричну експертизу у відділенні судово-психіатричних експертиз Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні. Із зали засідань міліція доправила [PERSON] до Красногвардійського РВ УМВС України м. Дніпропетровська, де він знаходився близько трьох годин, потім його доправили до психіатричної лікарні. 04 серпня 2009 року голова Красногвардійського суду надав міліції вказівки зібрати відомості про особу заявника, які були необхідні психіатричній лікарні для встановлення стану його психічного здоров`я. Міліції надано вказівки, зокрема, зібрати усі документи, пов`язані із психіатричним лікуванням або медикаментозною терапією заявника, а також характеристики на нього від його родичів, сусідів та колег. 06 серпня 2009 року місцева поліклініка повідомила міліцію, що заявник не проходив психіатричного лікування та не перебуває під психіатричним спостереженням. 02 вересня 2009 року Красногвардійський суд надіслав міліції вказівки забезпечити явку заявника для проведення стаціонарного судово-психіатричного обстеження. 14 вересня 2009 року міліція знову доправила [PERSON] до психіатричної лікарні. Обставини цього затримання невідомі. Наведеним вище рішенням Європейського суду з прав людини було оголошено прийнятними скаргу стосовно примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, постановлено порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, порушення 8 Конвенції, стягнуто із держави - відповідача на користь [PERSON] суми, які мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися: (i) 5000 (п`ять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди; та (ii) 120 (сто двадцять) євро компенсації судових та інших витрат. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2017 року у справі № 201/14962/17 за скаргою [PERSON] визнанно затримання [PERSON] міліцією 14 вересня 2009 року незаконним. Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року у справі № 203/4555/17 за скаргою [PERSON] визнанно затримання [PERSON] працівниками Красногвардійського РВ УМВС України в м.Дніпропетровську 23 липня 2009 року незаконним. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2018 року у справі № 201/159/18 за скаргою [PERSON] визнанно незаконними дії щодо позбавлення [PERSON] свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2010 року про звільнення останнього від відбування адміністративного арешту, а також зміни місця відбування адміністративного арешту останнього зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі. Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2018 року у справі № 206/5058/18 за скаргою [PERSON] визнано незаконним ухвалене 14 вересня 2009 року рішення лікаря-психіатра КП "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради" про госпіталізацію [PERSON] без усвідомленої згоди незаконним. Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2019 року у справі № 206/2347/19 за скаргою [PERSON] визнано незаконним ухвалене 23 липня 2009 року рішення лікаря-психіатра КП "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради" про госпіталізацію [PERSON] без усвідомленої згоди незаконним. Окрім того рішення Самарського районного судум. Дніпропетровська від 13 серпня 2012 року у справі № 436/5194/12 за позовною заявою [PERSON] до Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня`Дніпропетровської обласної ради, Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано дії Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня`Дніпропетровської обласної ради в частині відмови [PERSON] у наданні перекладу на державну мову терміну «рассуждательство», який міститься у акті № 36 від 08.10.2009 року неправомірними та зобов`язано Комунальний заклад «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня`Дніпропетровської обласної ради надати [PERSON] відповідь на його заяву від 04.01.2010 року з перекладом на державну мову терміну «рассуждательство», який міститься у акті № 36 від 08.10.2009 року. Вищенаведені рішення судів підтверджують обґрунтованість доводів заявника стосовно його примусової госпіталізації та незаконого перебування в психіатричних лікарнях. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до норм ст. 82 ч. 4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Призначення та проведення судової експертизи регулюються чинним процесуальним законодавством України, Законом України «Про судову експертизу» та іншими нормативно-правовими актами з питань судово-експертної діяльності. Згідно із підпунктом 19 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженим Указом Президента України від 30.12.1997 року № 1396, Міністерство юстиції України є організуючим та координуючим органом підпорядкованих науково-дослідних інститутів судових експертиз. Перелік державних спеціалізованих установ, які здійснюють судово-експертну діяльність, визначено статтею 7 Закону України «Про судову експертизу». Одними із них є науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства. Питання призначення та проведення судової експертизи, а також оцінка висновку судового експерта є компетенцією слідчих органів та суду згідно з ЦПК та КПК. При необхідності проведення експертизи компетентний орган складає мотивовану постанову, в якій вказує підстави для проведення експертизи, прізвище експерта або назву установи, експертам якої доручається провести експертизу, питання, з яких експерт повинен дати висновок, об`єкти, які мають бути досліджені, а також перелічує матеріали, що пред`являються експертові для ознайомлення. Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг. Відповідно до ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18). З огляду на викладене, наявні усі підстави для задоволення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення у даній справі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання про судові витрати, суд, на підставі ст. 141 ЦПК України, вважає за можливе віднести їх на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved