Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягннення на його користь з УСБУ в Одеській області одноразової грошової допомоги у розмірі 362.400 гривень, що пов'язана з отриманням ним травми під час виконання обов'язків військової служби в органах СБ України у 2002 році, обгрунтовуючи вимоги тим, що в червні в 2016 року було проведено спеціальне розслідування коміссії УСБУ в Одеській області із залученням експертів Центра охорони праці і пожежного нагляду СБ України, за обставинами події жовтня 2002 року (під час його проходження військової служби в органах СБУ, військове звання - підполковник юстиції в органах СБ України та отримання ним травми під час виконання обов'язків військової служби в органах СБ України), за результатами якого було встановлено, що нещасний випадок, що стався 05 жовтня 2002 року з підполковником юстиції [PERSON], котрий на даний час який є пенсіонером СБ України, стався під час виконання ним службових обов'язків військової служби. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 05.06.2018 року, після визначення підсудності за Суворовським районним судом міста Одеси - згідно до Ухвали Апеляційного суду Одеської області від 16.05.2018 року, постановленої у відповідності до Ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 02.05.2018 року про направлення справи для визначення підсудності, було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін, відповідачеві надіслані матеріали справи, які він отримав та 21.06.2018 року надіслав відзив на позовну заяву та заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження. Згідно відзиву, відповідач зазначив, що даний позов не визнає повністю, а доводи позивача, що наведені в позові, вважає необгрунтованим, безпідставними та незаконними. Ухвалою суду від 02.08.2018 року заяву відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення. До Суворовського районного суду міста Одеси 17.07.2018 року надійшла відповідь позивача на відзив УСБУ в Одеській області по цивільній справі №522/7392/18 в порядку ст.179 ЦПК України, із якої вбачається, що позивач отримав відзив на позовну заяву, у зв'язку з чим виклав свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених у відзиві заперечень і мотивів їх відхилення. 01.08.2018 року представник відповідача О.Брильова надіслала заперечення на відповідь на відзив позивача та звернула увагу суду на дату отримання інвалідності позивачем у 2003 році, вважала помилковим твердження позивача про початок перебігу трирічного строку з 11.08.2016 року, тобто з часу проведення службової перевірки, та просила у позові відмовити повністю. Вивчивши та дослідивши матеріали справи в порядку письмового провадження та проаналізувавши наявні у матеріалах справи документи та докази, відзив відповідача, пояснення на відзив з боку позивача, заперечення на відповідь, суд приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] звернувся з позовними вимогами до суду у 2018 році з приводу того, що в червні в 2016 року на підставі його письмового звернення про проведення службового розслідування, було проведено спеціальне розслідування коміссії УСБУ в Одеській області із залученням експертів Центру охорони праці і пожежного нагляду СБ України за обставинами події жовтня 2002 року, коли під час його проходження військової служби в органах СБУ у військовому званні підполковника юстиції у органах СБ України, він отримав травми під час виконання обов'язків військової служби в органах СБ України. Результатами ретельного спеціального розслідування УСБУ в Одеській області за участю експерта Центра охорони праці і пожежного нагляду СБ України, та інших членів комісіїї, були встановлені наступні висновки коміссії: нещасний випадок, що стався 05 жовтня 2002 року з підполковником юстиції [PERSON], на даний час який є пенсіонером СБ України, стався під час виконання ним службових обов'язків військової служби. Зібраними в ході спеціального розслідування доказами документально підтверджено факт прямування на службу [PERSON] 05 жовтня 2002 року на власному авто для проведення заслуховування матеріалів кримінальної справи, що перебувала у його проваджені. Після отримання Акту спеціального розслідування нещасного випадку від 24 червня 2016 року, та Акту про нещасний випадок, пов'язанй з виконанням обов'язків військової служби №4 від 24 червня 2016 року, довідки УСБУ в Одеській області №65/14/1-4063 від 05.07.2016 року, позивач отримав Постанову Центральної Військово-Лікарської комісії Військово-медичного Управління СБ України №1571 від 02 серпня 2016 року, в якому зазначено, що політравма, яка мала місце 02 жовтня 2002 року, дійсно отримана ним під час виконання обов'язків військової служби. Відповідно до довідки МСЄК за №807315 від 11 серпня 2016 року, позивач є інвалідом 2 групи безстроково, а в результаті отриманої травми під час виконання обов'язків військової служби в органах СБУ у жовтні 2002 року, з 11 серпня 2016 року набув статусу інваліда війни 2 групи безстроково. Судом також встановлено, що на цей час позивач є інвалідом війни 2 групи безстроково та на нього розровсюджується "Декларація про права інвалідів", прийнята Генеральною Асамблею ООН у 1975 році, а згідно п.7 Декларації "Інваліди мають права на економічне і соціальне забезпечення і на достатній рівень жіття". Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової, або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також в старості та в інщих випадках передбачених Законом. Статтею 48 Конституції України закріплено, що кожен громадянин має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Судом також встановлено, що відповідно до ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, а також Постанови Кабінету міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року " Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатноті без встановлення інвалідності віськовослужбовців та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори для проходження служби у військовому резерві із змінами, внесеними згідно Постанови КМ України №335 від 18.05.2017 року, №855 від 15.11.2017 року та відповідно по 3.6. інваліди 2 групи мають право на одноразову грошову допомогу від держави у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленного Законом для прожиткового мінімуму, встановленного Законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - уразі встновлення інвалідності. Відповідно до п.6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатноті без встановлення інвалідності віськовослужбовців та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори для проходження служби у військовому резерві, певна категорія, а саме інваліди 2 групи, мають право на однарозову горошову допомогу. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується : - віськовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії), травми або каліцтва), отрманного ним під час виконаня обов'язків військової служби, або внаслідок захворювання, повязвнногоз виконанням ним обов'язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з війсьвої служби внаслідок зазначених причин у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму встановленного Законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року - у разі встановлення інвалідноі 2 групи. Відповідно до ст.16-2 п.8 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", вказані особи мають таке право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом і можуть його реалізувати протягом трьох років з дня виникнення у них такого права. Аналізуючи встановлені обставини у сукупності із зазначеними нормами Закону, суд вважає, що таке право на одноразову грошову допомогу від держави у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму у позивача виникло після проведення ретельного спеціального розлідування СБ України в червні 2016 року, а саме після складння відповідних актів за встановленою формою, акту спеціального розслідування нещасного випадку від 24 червня 2016 року, та акту про нещасний випадок, пов'язанй з виконанням обов'язків військової служби №4 від 24 червня 2016 року, довідки УСБУ в Одеській області №65/14/1-4063 від 05.07.2016 року, а також довідки МСЄК про отримання інвалідності 2 групи безстроково. Доводи відповідача, який у своєму відзиві на позов не визнав його повністю та одним із аргуменів наводить обставину, що позивач звернувся з позовом до суду майже через 10 років, звертаючи увагу суду на те, що таке право у позивача мало б мати відлік з 2003 року, яким він до цього часу не скористався, суд до уваги не приймає, оскільки такі доводи у відзиві віповідача спростовуються матеріалами справи, оскільки тільки після спеціального розслідуваня в червні 2016 року були виявлені суттєві обставини щодо фактичних та юридичних обставин отримання травми позивачем при виконанні обов'язків військової служби в органах СБУ. Отже, в результаті помилки посадових осіб, відповідальних за належне встановлення суттєвих обставини щодо фактичних та юридичних обставин отримання травми позивачем при виконанні обов'язків військової служби в органах СБУ, позивач був позбавлений можливості з 2003 року отримувати належне пенсійне забезпечення та інші соціальні виплати і гарантії від держави, у 2003-2016 роках позивач був позбавлений права на отримання відповідної грошової компенсації, і лише в червні 2016 року, після проведеня спеціального розслідування, було з'ясовано, що в нього є таке право. Крім того, судом також було встановлено, що позивач 26 травня 2016 року переніс інфаркт-міокарда, що підтверджується відповідними медичними документами. Позивач не заперечує, що частково реалізував своє право на компенсацію у 2003 році, але з інших незалежних від нього обставин, і саме на на підставі неправомірних дій та допущеної помилки зі сторони начальника по РОС УСБУ в Одеській області полковника [PERSON], який без проведення розслідування нещасного випадку відповідно до п.п.7.3, п.1.3 вимог наказу СБУ від 31.03.1999 року №77, у листі від 22.11.2002 року за №16/2624, неправомірно послався на п.1.8 зазначеного наказу, був позбавлений повної компенсації, що призвело до безпідставного визначення у висновку ВЛК ВМС УСБУ в Одеській області відсутності причинного зв'язку між отриманими [PERSON] травмами та виконанням ним обов'язків військової служби. У зв'язку з чим, йому була призначена інша, менша компенсація як особі, яка отримала захворювання під час проходження військової служби, хоча це не відповідало ні юридичним, ні фактичним обставинам. Поняття "захворювання під час проходження військової служби" та поняття "травма при виконанні обов'язків військової служби різні по своєї юридичній конструкції, - це різні медичні висновки по суті, не кажучи про соціальні та державні гарантії військовослужбовцю з боку держави, яка зобов'язана надати йому домогу відповідно Закону. "Захворювання під час проходження військової служби" - це патологічний процес, який проявляється порушенням морфології (анатомічної, гістологічної будови) обміну речовин чи/та функціонування організму (його частин) у людини протягом часу перебування на військовій службі. Травма "при виконанні обов'язків військової служби" - це фізичне пошкодження таканин або органів тіла в наслідок удару, поранення, опіку тощо під час виконання обов'язків військової служби, тобто це - непередбачувана життєва подія, з якою зіткнувся військовослужбовець під час виконання обов'язків війскової служби та зазнав певні пошкодження і обмеження у фізичному стані, та подалі не зміг виконувати свої службові навантаження під час проходження військової служби. Тобто "захворювання" та "травма" в дії свого часу відрізняються певними медичними термінами, та певними фактичними та юридичними наслідками для здоров'я військовослужбовця, тому держава і передбачила різні соціальні гарантіі, виплати військовослужбовцям за цими обставинами. Також суд враховує судову практику і висновки Верховного Суду України судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 18.11.2014 року та 21.04.2015 року, в яких зазначено, що у зв'язку з п.2 Постанови Кабінету міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомогиу разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатноті без встановлення інвалідності віськовослужбовців та резервістів, які призвані на навчальні ( або перевірочні ) та спеціальні збори для проходження служби у військовому резерві", право на отримання допомоги у розумінні ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не повинно прив'язуватись з часу та місця звільнення від обов'язків військової служби, а повинно бути прив'язано с фактом та часом встановлення інвалідності віськовослужбовцю, який звільнений із військової служби і яка настала в разі травми поранення, контузії, зазхворювання, отриманих під час виконання обов'язків військової служби, незалежно від строків, який минув після звільнення з військової служби (Справа №21-446 а14). Суд приймає також до уваги усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до Першого протоколу Конвенції (904-535), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтресах суспільстваі на умовах, передбачених Законом і загальними принципами міжнародного права п.63 ч.1 (рішення ЄСПЛ "Воловік проти України), заява 15123/03 від 06.12.2007 року. Відповідно до п.67 цього ж рішення рішення ЄСПЛ ("Воловік проти України) зазначено поняття власність яке передбачене ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції (994-535) має автономне значенняі яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси які становлять майно( наприклад заборгованність) можуть роозглядатись як "право на власність" та відповідно як "власність"для цілей статті. Там, де майновий інтерес за своєю природою є вимогою, він може розглядатись як майно тільки тоді коли він має достатню підставу у національному законодавстві, або в разі встановлення такого інтересу остаточним судовим рішенням, яке може бути виконано (Дивись рішення Копецький проти Словенії)( Kopecky v.Slovakia),(GC) 4412/98 п.52 ECHR 2004-I, та рішення "Грецькі нафтопереробні заводи", Стрей і Стратіс Андреадіс проти Греції(Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v.Greece) від 09.12.1994 року серія А, №301-В, ст.84 п.59. Оскільки рішення ЄСПЛ становлять частину національного законодавства України, тому суд їх застосовує при постановленні судового рішення. Суд вважає, що вимоги позивача мають достатню правову підставу у національному законодавстві та профільних Законах та підзаконних актах Кабінету Міністрів України. Судом також встановлено, що позивач отримав в 2003 році одноразову грошову допомогу на підставі ст.29 Закону України "про Службу Безпеки України, у зв'язку з захворюванням під час проходження військовой служби, у розмірі 51 000 гривень. Виходячи з того, що в листопаді 2002 року мала місце травма під час виконання обов'язків військової служби позивача в органах СБУ, однак виплата здійснена у розмірі 51000 гривень з інших підстав, суд вважає за необхідне враховувати цю обставину та відрахувати сумму 51000 гривень як раніше отриману. Мінімальний прожитковий рівень для працездатних осіб на січень 2016 року складав 1378 гривень, тому сума стягнення повинна складати 300-кратний прожитковий рівень працездатних осіб помножений на 1378 гривень та становить 413 400 грвень з відрахуванням 51 000 гривень як раніше отриману, тому остаточна сума до стягнення складає 362 400 гривень Також суд вважає за доцільне зазначити про Правову позицію Великої Палати Верховного Суду про цивільну юрисдикцію спорів стосовно виплат військовим при звільнені від 13 червня 2018 року по справі №161/13250/15-ц, з якої вбачається, що Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення позивача до суду з указаним позовом спрямоване на відновлювання майнового стану (порушення права власності) та ліквідації збитків, заподіяних його інтересам, на захист якого спрямовані засоби та норми, визначенні саме цивільним і цивільно-процесуальним законодавством (Справа №161/13250/15-ц від 13.06.2018 року). З іншими вимогами позивач не звертався, жодних доказів на спростування зазначених позивачем обставин відповідач до суду не надав. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. За встановлених судом обставин та досліджених доказів, суд вважає вимоги позивача законними й обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved