Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом в порядку захисту прав споживача, яким просить суд визнати договір Фінансового лізингу № 001886 з додатками від 17.07.2015 року недійсним, стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» на його користь сплачені кошти в розмірі 174000,00 грн. та покласти на відповідача судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17 липня 2015 року між ним та відповідачем ТОВ було укладено договір Фінансового лізингу № 001880 з додатками, згідно якого предметом Лізингу по даному договору є автомобіль: Gееjу Еmgгаnd X 7. Відповідно до умов Договору Лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати зазначений предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача роз'яснила, що позивач повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 174000,00 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день позивачем було сплачено рахунок на суму 174000,00 грн. з зазначенням призначення платежу авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 001880. Однак, представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Позивач вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу. У позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала позивача підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Відповідач відмовився передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу автомобіля протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 29000, грн. є адміністративним платежем за оформлення договору. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено позивача в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору позивачу стало зрозуміло, що сплачені кошти йому не повернуть, договором були порушені його права споживача, тому він звернувся до суду з даним позовом. До початку розгляду справи по суті позовних вимог позивач уточнив свої позовні вимоги і у звязку з поверненням відповідачем йому частини грошових коштів у розмірі 87000,00 грн., просить стягнути з відповідача на його користь 87000,00 грн. та судові витрати з оплати судового збору у розмірі 870,00 грн. У судовому засіданні позивач повністю підтримав уточнені позовні вимоги, пославшись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві, його письмових поясненнях, просить суд уточнений позов задовольнити. Представник відповідача надав суду письмові заперечення проти позову, які підтримав у судовому засіданні, вважає, що укладений договір між сторонами у справі відповідає вимогам діючого законодавства, розірваний за заявою позивача і йому повернуті грошові кошти, тому вважає, що позов необґрунтований, недоведений, та такий, який повністю спростований, просить суд у задоволені позовних вимог відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи та надані суду сторонами докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17 липня 2015 року між позивачем та ТОВ «Євролізинг Україна», було укладено договір Фінансового лізингу № 001880, згідно з умовами якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати транспортний засіб Gееjу Еmgгаnd X 7 у власність та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. Сторони погодили вартість предмета лізингу на момент укладення договору в розмірі 10740,74 Євро, що в гривневому еквіваленті становить 290000,00 грн. у відповідності до п.8.2 Договору, а позивач зобовязався щомісячно сплачувати лізинговий платіж. Дані обставини повністю підтверджені копією договору Фінансового лізингу ( а.с.14-21). Як вбачається з матеріалів справи, цього ж дня, позивач здійснив авансовий платіж у розмірі 174000,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією квитанції (а.с.22). В своїх поясненнях і в позовній заяві позивач зазначив, що після укладення вказаного договору Фінансового лізингу, він ознайомився детально із змістом договору і вважає його таким, що він не відповідає вимогам діючого законодавства та порушує його права як споживача фінансових послуг, тому звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору і повернення внесених ним коштів. У звязку з відмовою відповідача повернути кошти, позивач звернувся до суду з даними позовними вимогами. Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу - Лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених Лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування Лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За змістом частин 1, 2 ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Отже, згідно положень вищезазначеного закону, перелік можливих, обумовлених сторонами, лізингових платежів не є вичерпним. Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, який закріплено у пункті 3 статті 3 ЦК України. Згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього ж кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» Лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це Лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Розділом 12 укладеного між сторонами договору встановлено порядок розірвання договору, порядок повернення коштів та відповідальність сторін за невиконання умов договору. Як вбачається з п. 12.1 Договору Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Враховуючи особливості щодо порядку припинення договору фінансового лізингу, встановленого ЗУ «Про фінансовий лізинг» позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору фінансового лізингу 20.07.2015 року і йому були повернуті кошти в розмірі 87000,00 грн., що підтверджується копією заяви та випискою по рахунку ( а.с. 58-59). При повернені коштів відповідач керувався п.12.1 та п.9.7 вищезазначеного Договору Фінансового лізингу, а саме із внесеного позивачем авансового платежу в розмірі 174000,00 грн. 29000,00 грн. адміністративного платежу = 145000,00 грн. - 60% = 87000,00 грн. При вирішені спору суд не приймає до уваги доводи позивача щодо недійсності укладеного ним договору з відповідачем виходячи з наступного. Згідно частин 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону. Частиною 1 статті 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Зі змісту укладеного між сторонами договору фінансового лізингу вбачається, що сторони визначили та погодили основні умови договору, які передбачені ЗУ «Про фінансовий лізинг», а також визначили умови переходу права власності на об'єкт лізингу, відповідальність сторін і порядок повернення предмету лізингу, права та обов'язки сторін. Факт підписання позивачем як договору так і додатків до нього, свідчить, що його волевиявлення було вільним та перед підписанням договору він мав змогу детально ознайомитися з його текстом, після підписання жодних застережень ним висловлено не було. При цьому, сам зміст договору дає роз'яснення щодо термінів, які в ньому використовуються, зокрема визначено, що авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначено у додатку №1 договору, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця, на умовах договору, до моменту передачі предмета лізингу. Повернення авансового платежу відбувається на умовах та у порядку передбаченими договором. При зазначених обставинах суд вважає доводи позивача необґрунтованими і недоведеними стосовно того, що він спочатку вніс авансові кошти, а потім підписав договір і тільки після цього ознайомився з його змістом. Згідно п. 17.4, укладеного між сторонами договору, підписанням даного договору та додатків до нього лізингоодержувач заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ТОВ "Євролізинг Україна", що стосуються змісту даного договору та додатків до нього, проінформований про всі можливі витрати і ризики у зв'язку із укладенням та виконанням даного договору. Відповідно до п. 17.5 договору клієнт своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами договору, підтверджує свої права та обов'язки за договором, підтверджує здатність набувати прав та обов'язків за договором, умови договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішені справи по суті позовних вимог судом не встановлено жодних доказів, які б вказували на порушення ТОВ "Євролізинг Україна" принципу добросовісності під час укладення між сторонами договору фінансового лізингу. Враховуючи наведене в задоволені позову слід відмовити, тому

Outcome: dismissed