Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

07 вересня 2016 року у суд із позовною заявою звернулась [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 25.04.2007 між нею та Акціонерним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступник ПАТ «Укрсоцбанк) було укладено кредитний договір № 936/5-1, за яким врна як позичальник отримала у тимчасове користування на умовах повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 10000 доларів США. Вважає, що кредитний договір укладений між сторонами по справі підлягає визнанню недійсним, оскільки його укладено з порушенням вимог чинного законодавства, а саме: з позивачем не було проведено переддоговірну роботу, про форми кредитування в установленій законом формі та відмінності між ними, орієнтовну сукупну вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту повідомлено не було. В кредитному договорі № 936/5-1 від 25.04.2007 немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які п.п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил визнані обов'язковими. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. В судове засідання позивач не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідач в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи міститься клопотання представника відповідача про розгляд справи без участі представника. Позовні вимоги не визнає. Разом з тим, відповідачем надіслано на адресу суду заяву, в якій просить суд застосувати наслідки спливу терміну позовної давності при зверненні до суду, оскільки [PERSON] не заперечує факту підписання кредитного договору - 25.04.2007, відповідно строк позовної давності починає відлік з цієї дати. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши, проаналізувавши матеріали справи і оцінивши докази у їх сукупності суд дійшов наступних висновків. 25 квітня 2007 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційний банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» був укладений кредитний договір № 936/5-1, за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 10000 дол США, зі сплатою 13,00 % річних та кінцевим терміном погашення до 20.04.2022. В забезпечення виконання своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги є договір іпотеки квартири в [ADDRESS], що укладається з позичальником. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно наданих позивачем в позовній заяві обґрунтувань, кредитний договір від 25.04.2007 між Акціонерним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] на отримання 10000 доларів США кредиту укладений із порушеннями статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», положень Цивільного кодексу України, суперечить актам цивільного законодавства та Банком не дотримано при укладенні кредитного договору обов'язком вимог, встановлених «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупність вартість кредиту». Тому, були порушенні права [PERSON] як споживача фінансової послуги при укладанні кредитного договору, а кредитний договір від 25.04.2007 слід визнати недійсним в порядку ч. 1 ст. 203 ЦК України з моменту його укладення. Стаття 627 Цивільного кодексу України, з посиланням на статтю 6 Кодексу передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір, в силу ст. 638 ЦК України вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина перша статті 203 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актами цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Так, стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній станом на дату укладення кредитного договору) передбачає, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частина 2 статті 11 цього Закону передбачає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживачу у письмовій формі, зокрема, про: - кредитні умови, які включають мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Як видно із оскаржуваного кредитного договору та додатків до такого, сторони договору досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивач, як позичальник отримав від банку повну, достовірну та вичерпну інформацію, власне, про особу та місцезнаходження Банку та про всі умови отримання, користування та повернення кредиту, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів", про що свідчать підпис позичальника [PERSON] на кредитному договорі № 936/5-1 від 25.04.2007 року. При вирішенні даної справи суд дотримується вимог ст. 360-7 ЦПК України, відповідно до якої правові позиції Верховного Суду України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. За змістом п.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, таку правову позицію висловив ВСУ по справі № 6-2766цс15 від 16.12.2015 про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, у якій зазначено, що відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Позивач не довела наявність обставин для визнання кредитного договору недійсним з підстав зазначених вище. Крім того, у позові посилається на те, що спірний правочин нею було вчинено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. Проте, будь-яких доказів про наявність таких обставин суду також не надала. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права, інтересу, у разі його порушення, невизнання або оспорення. Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та враховуючи те, що відповідно до п. 3 ст. 3 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, позивач був вільним у виборі фінансової установи та у прийнятті запропонованих умов кредитного договору. Доводи позивача про порушення його прав як споживача кредитних послуг є необґрунтованими та безпідставними, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. У зв'язку із тим, що позов [PERSON] не доведено, що є самостійною підставою для його відмови, питання застосування позовної давності судом не розглядається (абзац 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі»). Згідно ст. 88 ЦПК України судовий збір не стягується. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed