Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-30 00:00:00

04 квітня 2016 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до суду із позовом до [PERSON] із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці відповідача - [PERSON] «Про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування»(вхідний № 1632/16-вх), на обґрунтування якого позивач зазначив, що 19.10.2013 року з вини відповідача, який керував автомобілем «CHERY А15 AMULET» державний номерний знак [NUMBER] була скоєна дорожньо - транспортна пригода, в результаті якої був пошкоджений автомобіль «HYUNDAI» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який належить йому на праві власності. Вина відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Жовтневого районного суду міста Харкова від 25.02.2014 року. Розмір завданих збитків за пошкоджений транспортний засіб, відповідно до висновку експерта складає 31 881,93 гривень. Відповідно до статті 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідач на дату дорожньо - транспортної пригоди не виконав вимогу Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників транспортних засобів. Відповідач відшкодування за завдану матеріальну шкоду добровільно не сплатив. В зв`язку з настанням події Моторне (транспортне) страхове бюро України здійснило виплату відшкодування [PERSON] в розмірі 19 894,60 гривень, згідно рішення Жовтневого районного суду міста Харкова у справі №639/9596/14-ц від 01.10.2014 року. Відповідно до статті 1191 Цивільного кодексу України та пункту 2 частини 1 статті 38 І Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування та тому виникло право зворотної вимоги до відповідача. Моторне (транспортне) страхове бюро України відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснило відшкодування шкоди за водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо - транспортну пригоду і не мав договору обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Просити стягнути з [PERSON] на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України грошові кошти в розмірі понесених витрат в сумі 19 894, 60 гривень та судові витрати по справі в розмірі 1 378,00 гривень (а. с. 2 - 4). Розпорядженням керівника апарату суду Столяренка С. В. № 1090 від 20.09.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл справи й згідно відповідного протоколу, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, справу передано на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. 12.11.2018 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, зареєстрований за вхідним № 5625/18-вх, з якого вбачається, що відповідно до змісту статті 1188 Цивільного кодексу України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а тому обов`язковою умовою для її відкошування є вина (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності) учасника ДТП, який заподіяв шкоду. Постановою Апеляційного суду Харківської області. у справі №639/670/ 14-п від 01 квітня 2014 року, було визнано помилковість та безпідставність визнання його винним у ДТП від 19 жовтня року, в силу того, що провадження на підставі пункту 7 частини І статті 124 Кодексу України про адміністративні правпорушення (редакція чинна на момент судового розгляду) було закрите, через сплив на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правпорушення, про що, в свою чергу було зазначено у постанові Жовтневого районного суду міста Харкова від 25 лютого 2014 року. Тому постановою Апеляційного суду Харківської області, у справі №639/670/14-п від 01 квітня 2013 року, було змінено та виключено з резолютивної частини постанови Жовтневого районного суду міста Харкова від 25 лютого 2014 року, вказівку про визнання його винним. Окрім того, факт відсутності його вини було визнано й самим позивачем у апеляційній скарзі, від 16 березня 2015 року на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова за позовом [PERSON] до МТСБУ, з залученням його, [PERSON] , у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, про стягнення страхового відшкодування. У вказаній скарзі позивач зосереджує увагу суду, що підставами для цивільно-правової відповідальності є, між іншим, вина особи, яка заподіяла шкоду та відповідно посилається на вищезазначену постанову Апеляційного суду Харківської області, у справі №639/670/14-п від 01 квітня 2014 року, посилається на судову практику 2010-211 років у розділі «Умови відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки та порядок її відшкодування», де акцентує увагу, що тягар цивільної відповідальності має нести винна у завданні шкоди особа та з вини якої сталося ДТП. Як підсумок, позивач зазначив, що у нього (МТСБУ) не було правових підстав для проведення страхової виплати, оскільки страхова виплата проводиться лише за винну особу, що залишилося поза увагою суду першої інстанції. Відповідно до частини 1 статті 82 Цивільного процесуального України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином, оскільки його вини у вчиненні ДТП жодним судовим рішенням встановлено не було, а відповідно не можна стверджувати, що саме його дії спричинили ДТП, з урахуванням рішення Конституційного суду України 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 у справі про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, де суд погоджується з позицією заявника подання, що виходячи з принципу верховенства права конституційна презумпція невинуватості особи поширюється і на обвинувачення її у вчиненні адміністративного правопорушення, вважає, що пред`явлення позивачем даного позову є незаконним. Оскільки його вина відсутня і не була встановлена судом, вважає за хибне застосовувати склад відповідної норми. У силу своєї правової природи "регрес" для свого застосування вимагає наявності винної особи, до якої право зворотної вимоги, власне, і має бути звернене. Крім того, сплив строку позовної давності відбувся у квітні 1018 року і жодних клопотань про його подовження чи поновлення не надходило (а. с. 96 - 100). 07.12.2018 року за вхідним № 6297/18-вх від Моторного (транспортного) страхового бюро України до суду надійшла відповідь на відзив, з якої вбачається, що 17.02.2015 року рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова по справі №639/9596/14-ц позов [PERSON] до МТСБ, третя особа [PERSON] задоволено. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08.04.2015 року рішення Жовтневого районного суду міста Харкова залишено без змін. До участі у вказаній справі в якості третьої особи був залучений відповідач [PERSON] , відповідно обставини у справі №639/9596/14 є обов`язковими для [PERSON] , при цьому представник МТСБУ у 2015 році під розгляду справи телефонував [PERSON] та просив приймати участь у судових засідань, роз`яснюючи також і наслідки задоволення позову [PERSON] до МТСБУ, а саме подальше звернення МТСБУ до [PERSON] з регресним позовом (тобто, даним позовом). Предметом позову [PERSON] у справі №639/9596/14 було стягнення з МТСБУ страхового відшкодування на користь [PERSON] за винні дії [PERSON] . У вказаній справі МТСБУ заперечуючи проти позову посилалось на Постанову Апеляційного суду Харківської області від 01.04.2014 року, якою з резолютивної частини рішення була виключена вказівка про вину [PERSON] . По суті на дані обставини у даній справі посилається і відповідач. Розглядаючи справу суди обох інстанцій зазначили наступне: Суд першої інстанції -17.02.2015 року «Постановою Апеляційного суду Харківської області від 01 квітня 2014 року змінена постанова Жовтневого районного суду міста Харкова від 25 лютого 2014 року, виключено з резолютивної частини рішення вказівка про визнання ОСОБА 2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення, але, при цьому Апеляційний суд залишив в силі рішення Жовтневого районного суду міста Харкова в частині закриття судом першої інстанції провадження по адміністративній справі на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративне правопорушення, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого частиною 2 статті 38 Кодексу України про адміністративне правопорушення, а не у зв 'язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, що передбачено частиною 1 статті 247 Кодексу України про адміністративне правопорушення. В мотивувальній частині постанови від 01 квітня 2014 року Апеляційний суд вказав, що змінюючи напрямок руху [PERSON] в даному випадку не переконався належним чином в безпеці цього маневру, що, в свою чергу знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо - транспортною пригодою є порушенням пункту 10.1 ПДД України та знаходиться у причинному зв 'язку з даною подією. Таким чином, суд вважає, що сам факт ДТП та вина в ньому [PERSON] найшли своє підтвердження.» Суд апеляційної інстанції - 08.04.2015 року «Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності вини [PERSON] , відсутності страхування цивільно-правової відповідальності останнього, що є підставою для стягнення з МТСБУ суми страхового відшкодування. Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними. Постановою Жовтневого районного суду міста Харкова від 25 лютого 2014 року винним у ДТП визнано [PERSON] . Постановою апеляційного суду від 01 квітня 2014 року вищевказану постанову суду першої інстанції змінено, виключено з резолютивної частини постанови вказівку про визнання [PERSON] винним у вчиненні ДТП. Тоді як зі змісту постанови вбачається, що доведеним є, що змінюючи напрямок руху [PERSON] не переконався належним чином в безпеці маневру, що в свою чергу, знаходиться в причинному зв`язку з дорожньо - транспортною пригодою. За даних обставин посилання [PERSON] на постанову Апеляційного суду від 01.04.2014 року є необгрунтованим та не спростовує позовні вимоги МТСБУ. Стосовно строку позовної давності - за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Враховуючи, що страхове відшкодування було виплачено 18.06.2015 року (після набрання рішенням у справі №639/9596/14 законної сили), то відповідно строк позовної давності закінчується 18.06.2018 року. За вищевикладеного вбачається, що МТСБУ звернувшись 30.03.2016 року до суду засобами поштового зв`язку дотрималось строків позовної давності. Наявність між сторонами регресних відносин (початок строку позовної давності з моменту страхової виплати), а не відносин суброгації підтверджується позицією Верховного Суду. Просили позов задовольнити. 09.01.2019 року від відповідача [PERSON] до суду надійшли заперечення, зареєстровані за вхідним № 124/19-вх, з яких вбачається, що тлумачення судових рішень позивачем, а саме Постанови Апеляційного суду Харківської області від 01 квітня 2014 року, є досить суперечливим, оскільки не відповідає доктринальним засадам об`єктивного тлумачення судових рішень (встановлення об`єктивної істини), що в свою чергу може призвести до введення суду в оману та винесення неправомірного рішення по даній справі. Особливого важливого значення має саме резолютивна частина рішення, як частина, що безпосередньо має остаточні висновки по справі та містить вказівки до виконання рішення, порядок його оскарження тощо. Постановою Апеляційного суду Харківської області (текст наявний у матеріалах справи) у справі №639/670/14-п від 01 квітня 2014 року, було визнано помилковість та безпідставність визнання його [PERSON] винним у ДТП від 19 жовтня 2013 року, в силу того, що провадження на підставі пункту 7 частини 1 статті 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (редакція чинна на момент судового розгляду) було закрите, через сплив на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення (редакція чинна на момент судового розгляду), про що, в свою чергу було зазначено у постанові Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 лютого 2014 року. Тому постановою Апеляційного суду Харківської області, у справі №639/670/14-п від 01 квітня 2014 року, було змінено та виключено з резолютивної частини постанови Жовтневого районного суду міста Харкова, від 25 лютого 2014 року, вказівку про визнання мене. [PERSON] винним. Відповідно до частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином, оскільки моєї вини у вчиненні ДТП жодним судовим рішенням, у передбаченому законом порядку, встановлено не було, а відповідно не можна стверджувати, що саме його дії спричинили ДТП, з урахуванням рішення Конституційного Суду України 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 у справі про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, де Суд погоджується з позицією заявника подання, що виходячи з принципу верховенства права конституційна презумпція невинуватості особипоширюється і на обвинувачення її у вчиненні адміністративного правопорушення, (відповідно до змісту положень статті 62 Конституції України та в контексті вищезгаданого Рішення Конституційного Суду України маємо, то особа вважається невинуватою і не може бути притягнута до відповідальності, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено відповідним судовим рішенням. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість). Відповідно до статті 1191 Цивільного кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Вважає за необхідне звернути увагу суду на тезу позивача щодо «обов`язковості обставин справи №639/9596/14 [PERSON] » для нього. Вважає такий підхід однобоким, та таким, що порушує принцип змагальності. Факт відсутності його вини було визнано й самим позивачем у апеляційній скарзі, від 16 березня 2015 року на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова за позовом [PERSON] до МТСБУ, з залученням його, [PERSON] , у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, про стягнення страхового відшкодування. У вказаній скарзі позивач зосереджує увагу суду, що підставами для цивільно-правової відповідальності є, між іншим, вина особи, яка заподіяла шкоду та відповідно посилається на вищезазначену постанову Апеляційного суду Харківської області, у справі №639/670/14-п від 01 квітня 2014 року, посилається на судову практику 2010-2011 років у розділі «Умови відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки та порядок її відшкодування», де акцентує увагу, що тягар цивільної відповідальності має нести винна у завданні шкоди особа та з вини якої сталося ДТП. Як підсумок, позивач зазначає. що у нього (МТСБУ) не було правових підстав для проведення страхової виплати, оскільки страхова виплата проводиться лише за винну особу, що залишилося поза увагою суду першої інстанції." Оскільки, його вина відсутня і, відповідно, не була встановлена жодним судовим рішенням (окрім того, факт відсутності моєї вини визнано й самим позивачем), тому вважаю за хибне застосовувати склад статті 1191 Цивільного кодексу України. У силу своєї правової природи «регрес» для свого застосування вимагає наявності винної особи до якої право зворотної вимоги, власне, і має бути звернене. Вважає, що пред`явлення позивачем даного позову є неправомірним, безпідставним та суперечить нормам чинного законодавства. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Представник позивача - адвокат Чишинська А. В., що діє на підставі довіреності, у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була сповіщена своєчасно та належним чином, надав клопотання, про розгляд справи за її відсутності, з урахуванням того, що позовні вимоги вона підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити (а. с. 130). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак надав заяву, зареєстровану за вхідним № 204/19-вх від 11.01.2019 року, з проханням справу розглянути за його відсутності, просить відмовити у задоволенні позову. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці відповідача - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак надав заяву, зареєстровану за вхідним № 5935/18-вх від 21.11.2018 року, з проханням справу розглянути за його відсутності, зазначивши, що проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до змісту частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, а згідно частини 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання сторонами особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебуває на розгляді належного суду. Крім того, згідно пункту 9 частини 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями) справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання нею чинності. Таким чином, ця цивільна справа підлягає розгляду за правилами, визначеними Цивільним процесуальним кодексом України в редакції, що набрала чинності з 15.12.2017 року (із змінами та доповненнями). Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Судом встановлено, що постановою судді Жовтневого районного суду міста Харкова Курило В. О. від 25.02.2014 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. На підставі пункту 7 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження по справі відносно [PERSON] закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладання адміністративного стягнення. Відповідно до висновку дослідження спеціаліста - авто товарознавця Товарної біржі «Радар» від 30.01.2014 року, матеріальний збиток, завданий власникові HYUNDAI ELANTRA держномер [NUMBER] в результаті його пошкодження при ДТП без врахування втрати товарної вартості складає 31881,93 гривень. Втрата товарної вартості складає 3496,14 гривень. Матеріальний збиток, завданий власникові HYUNDAI ELANTRA держномер [NUMBER] в результаті пошкодження при ДТП з врахуванням втрати товарної вартості складає 35377,07 гривень. Відповідно до рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 17.02.2015 року з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди стягнуто страхове відшкодування у сумі 19 894,60 гривень. Постановою апеляційного суду Харківської області від 01.04.2014 року постанову судді Жовтневого районного суду міста Харкова Курило В. О. від 25.02.2014 року щодо [PERSON] змінено. З резолютивної частини постанови вказівку про визнання [PERSON] винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення виключено. Але в мотивувальній частині постанови від 01 квітня 2014 року апеляційний суд зазначив, що змінюючи напрямок руху [PERSON] в даному випадку не переконався належним чином в безпеці цього маневру, що, в свою чергу, знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою є порушенням пункту 10.1 Правил дорожнього руху України та знаходиться у причинному зв`язку з даною подією. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08.04.2015 року апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України відхилено та рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 17.02.2015 року по справі за позовом [PERSON] до МТСБУ «Про відшкодування шкоди за страховим випадком, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди» залишено без змін. Згідно платіжного доручення № 3217 від 18.06.2015 року МТСБУ перерахувало [PERSON] в рахунок страхового відшкодування згідно наказу № 3217 від 17.06.2015 року 19894,60 гривень. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до частини 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Відповідно до статті 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Згідно частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.. Відповідно пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Як убачається з ухвали апеляційного суду Харківської області від 08.04.2015 року [PERSON] , який є третьою особою у справі, звертався з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди за страховим випадком, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 19.10.2013 року, шляхом зіткнення його автомобіля з автомобілем відповідача [PERSON] . Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 17.02.2015 року позов [PERSON] задоволено. З Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь [PERSON] стягнуто у відшкодування матеріальної шкоди страхове відшкодування у сумі 19 894,60 гривень. Зазначене рішення Моторним (транспортним) страховим бюро України було оскаржено, але апеляційну скаргу було відхилено та рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 17.02.2015 року залишено без змін. Крім того апеляційний суд Харківської області в ухвалі зазначив, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки вина [PERSON] у ДТП встановлена змістом постанов суду як першої, так і апеляційної інстанції. Ухвалюючи рішення та повністю задовольняючи позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці відповідача - [PERSON] «Про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування», суд вважає за необхідне вирішити згідно підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами по справі судових витрат. Так, відповідно до вимог частини 1 та 2 статті 141 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тоді як інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір - це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Відповідно до змісту частини 1 й підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Із зазначеним позовом Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до суду у 2016 році. Прожитковий мінімум для працездатних осіб в Україні з 01 січня 2016 року встановлений в розмірі 1378 гривень відповідно до змісту статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" № 928-VIII від 25.12.2015 року. На виконання вимог частини 5 статті 119 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, що діяла на час звернення із позовом до суду) до позовної заяви Моторне (транспортне) страхове бюро України додало документ, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 1378,00 гривень. Таким чином, з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить до висновку про обґрунтованість вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України та можливість задоволення його позову повністю шляхом стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача витрати, пов`язані з виплатою страхового відшкодуванняв розмірі 19894,00 гривень та понесених й документально підтверджених судових витрат в сумі 1578,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved