Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

У червні 2018 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON], мотивуючи його тим, що згідно договору б/н від 15.04.2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22.80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Публічне акціонерне товариство комерційний Банк "ПриватБанк" є правонаступником прав та обов"язків закритого акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк", у зв"язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача із закритого акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" на публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" та 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін. Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п.3.2, п.3.3 Умов та правил надання банківських послуг, згідно яких відповідач дав свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами Банку" складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис [PERSON] у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в ПАТ КБ "ПриватБанк", які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. ПАТ КБ "ПриватБанк" свої зобов"язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме - надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов"язання за вказаним договором належним чином не виконав, в результаті чого станом на 30.04.2018 року має заборгованість у сумі 27999,11 грн., з них: 2123,09 грн. - заборгованість за кредитом, 19781,36 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4285,18 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 1309,48 грн. штрафу (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов"язань і не погашає заборгованість за договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів позивача, тому останній просить суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість у розмірі 27999,11 грн. за кредитним договором б/н від 15.04.2008 року та судові витрати у розмірі 1762,00 грн. В судове засідання представник позивача не з"явився, надіслав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач у судові засідання, призначені на 29.06.2018 року та 05.07.2018 року, не з»явився, до суду повернулися судові повістки з відміткою про їх невручення у зв»язку з тим, що адресат за вказаною адресою не проживає, а батьки відмовилися від одержання судової повістки. В судове засідання, призначене на 16.07.2018 року, відповідач не з"явився, до суду повернулася судова повістка з відміткою представника Пулинської селищної ради Житомирської області про неможливість вручити судову повістку та копію позовної заяви з додатками відповідачу [PERSON], оскільки він зареєстрований в [ADDRESS], але фактично проживає в м.Житомирі, його адреса проживання невідома. В судове засідання, призначене на 30.07.2018 року, відповідач [PERSON] не з"явився, про місце та час розгляду справи повідомлений через оголошення на веб-сайті Червоноармійського районного суду Житомирської області. З викладених обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення на підставі ст.280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв»язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, що були подані до суду, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.04.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір б/н шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідач [PERSON], підписуючи заяву фактично погодився на те, що підписана заява разом із запропонованими «Умовами та правилами надання банківських послуг», "Правилами користування платіжною карткою" та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк». Згідно вищевказаного договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22.80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов»язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме - надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач зобов»язання своєчасно не виконав та не повернув банку грошові кошти для погашення існуючої заборгованості, останній платіж ним здійснено 11.08.2015 року, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором. Відповідно до п.п.3.2, 3.3 Умов та правил надання банківських послуг після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну карту. Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити) кредитний ліміт. Згідно з п.п.6.5, 6.6 Умов та правил надання банківських послуг відповідачка зобов"язувалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, на перевитрату платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. У разі невиконання зобов"язань за Договором на вимогу банку виконати зобов"язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту і овердрафту), оплату винагороди банку. Відповідно до змісту п.п.5.7 Правил користування платіжною карткою, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов"язань в цілому або у визначеній банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов"язків за цим договором. Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Матеріали справи не містять доказів, що між сторонами було розірвано договір у порядку, визначеному цим пунктом. Отже, між сторонами в справі виникли та існують правовідносини щодо виконання цивільно-правових угод, а саме кредитного договору. Так, згідно зі ст.526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тобто належним виконанням зобов"язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначені кредитним договором. Судом встановлено, що відповідачем було порушено умови, за яких ним було взято кредит, а тому вимога банку щодо стягнення з відповідачем заборгованості за кредитом (тіло кредиту) в розмірі 2123,09 грн. підлягає повному задоволенню. Щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по відсотках, суд дійшов висновку про її часткове задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до наданого банком розрахунку, 01.01.2013 року банком збільшено процентну ставку з 22,80% до 30, 00%. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №489/9289/14-ц, в разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Такий висновок наведений також у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17. Проте матеріали справи не містять жодних доказів направлення та отримання відповідачем повідомлень про зміну відсоткової ставки. Відповідач же згоди на підвищення відсоткової ставки з 22,80% до 30,00% річних не надавав. Банком при нарахуванні процентів застосовувались ставки, не передбачені умовами кредитного договору від 15.04.2008 року, а належних доказів повідомлення відповідача про їх зміну матеріали справи не містять. Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Кредит брався під 22,80 % річних, але банк в односторонньому порядку збільшив відсоткову ставку до 30,00 % річних. Банк просить стягнути заборгованість, де тіло кредиту 2123,09 грн., а відсотки за користування кредитом 19781,36 грн., тобто відсотки у 9 разів вищі, ніж отриманий кредит, що для суду є очевидно несправедливим. Суду не надано доказів того, що між позивачем і відповідачем існувало якесь листування щодо узгодження зміни процентної ставки чи будь-який інший двохсторонній обмін інформацією. А враховуючи, що згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які посилається, суд вважає недоведеним факт узгодження між сторонами підняття процентної ставки. Тому суд бере до уваги наданий розрахунок заборгованості за кредитом лише в частині, яка визначає відсоткову ставку розміром 22,80% на рік. Розраховано заборгованість за процентами за наступною формулою: (А1*22,80%*А2)/360 днів=Х, де А1-це тіло кредиту, А2 - кількість днів прострочення. Згідно наданого банком розрахунку наявні 3728 днів прострочення. Отже, (2123,09 грн.*22,80%*3728 днів)/360днів=5012,76 грн. Враховуючи вищевикладене, стягненню з відповідача підлягають проценти у розмірі 5012,76 грн. Щодо стягнення неустойки вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд зазначає, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов»язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов»язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов»язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов»язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Конституційний Суд України в рішенні від 10.11.2011 року №15-рп/2011 зазначає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п.1 ч.2 ст.92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Згідно з положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Отже, з викладеного вбачається, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, тобто в даній справі порушення строків виконання грошових зобо»вязань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача лише заборгованість за комісією у розмірі 4285,18 грн. та відмовити в задоволенні вимоги про стягнення заборгованості по штрафам в сумі 1809,48 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості, яку суд стягує з відповідача на користь позивача, становить 11421,03 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 2123,09 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 5012,76 грн., заборгованості за комісією в сумі 4285,18 грн. Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі (11421,03/27999,11) * 1762 = 718,73 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved