Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до Обухівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] треті особи: Садівниче товариство «Сонячне», комунальне підприємство Київської обласної ради «Обухівське бюро технічної інвентаризації», Головне управління юстиції у м. Києві, реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності спадкування за законом, поділ часток у спільній частковій власності, вселення, усунення перешкод в здійсненні повноважень права власності та стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] року помер її батько [PERSON], після чого вони з відповідачкою,колишньою дружиною прийняли, в установленому законом порядку спадщину за законом. Згідно свідоцтва виданого Дев'ятою київською державною нотаріальною конторою від 22 листопада 2012 року №8-1553 [PERSON] успадкувала ? частку садового будинку [ADDRESS], [PERSON] успадкувала ? частку садового будинку [ADDRESS]. Крім того, згідно свідоцтва виданого Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою від 22 листопада 2012 року №8-1555 [PERSON] та [PERSON] успадкували по ? частку земельної ділянки площею по 0,035 га кожній для ведення садівництва на якій розміщується вищезазначений будинок [ADDRESS]. Відповідно до вищезазначених свідоцтв було проведено державну реєстрацію права власності на вищезазначені частки садового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] та внесений відповідний запис до реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно та земельні ділянки, про що свідчать витяги про державну реєстрацію прав. В позовних вимогах зазначає, що даний садовий будинок фактично був збудований померлим батьком в зареєстрованому шлюбі разом з моєю матір'ю [PERSON], шлюб між якими було розірвано 10 листопада 1992 року та потім мої батьки продовжували разом проживати понад трьох років, а також одночасно ще в період зареєстрованого між ними шлюбу було збудовано з цегли весь садовий будинок за вказаною адресою, а саме технічний поверх, який складався з комори, гаража, майстерні і житловий поверх, який складався з однієї жилої кімнати, кухні, балкону, та господарських споруд (сараїв), що підтверджується за вказаний термін з 1988 по 1994 роки квитанціями, товарними чеками, товарно-транспортними накладними тощо, на придбання різноманітних будівельних матеріалів. В 2007 році померлий батько зареєстрував новий шлюб з відповідачкою [PERSON], за цей час дійсно було зведено лише дах будинку і решта будівельних робот, вартість яких є незначною в порівнянні з будівництвом вартості всього садового буднику та тільки 31 січня 2008 року на даний будинок було видано свідоцтво про право приватної власності, як на нерухоме майно. Відповідачка [PERSON] взагалі не погоджується з поділом житлового садового будинку, розпочала робити в будинку перепланування приміщень, щоб таким чином унеможливить поділ або виділення мені будь-якої частки в натурі та по сьогоднішній час перешкоджає користуватись даним садовим будинком. Садовий житловий будинок за вказаною вище адресою розташований на земельній ділянці загальною площею 0,070 га., яка була приватизована ще за життя батьком для потреб використання за цільовим призначенням під садівництво і одночасно обслуговування даного садового будинку, яка розподілена між нами з відповідачкою в рівних частках але без поділу чи виділу меж, відповідно визначених нам часток на даній земельної ділянки в натурі. Між тим, мною неодноразово пропонувалось розподілити вищевказане нерухоме майно - садовий житловий будинок, господарські споруди і земельну ділянку, яке поки ще перебуває в спільній частковій власності, однак з відповідачкою [PERSON] взагалі не можливо дійти будь-якого справедливого порозуміння з цього приводу, останній взагалі зухвало ігнорує всі мої розумні пропозиції, постійно конфлік тує, перешкоджає користуватись спірною нерухомістю, постійно погрожує і просто не впускає до будинку, у зв'язку з чим всі мої обґрунтовані зауваження і спроби дійти нормальних добросусідських відносин є марними. Посилаючись на норми Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, просить: визнати недійсним свідоцтва про право власності на спадщину в спільній сумісній власності на 14 частки житлового садового будинку [ADDRESS], видане Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою від 22 листопада 2012 року на ім'я відповідачки [PERSON]; визнання за [PERSON], право на спадщину за законом на ? частку у житловому садовому будинку [ADDRESS]; поділити частоки в спільному частковому майні в натурі - житловому садовому будинку і господарсько - побутових будівлях за [ADDRESS], відповідно мені, [PERSON]: приміщення майстерні за № І площею - 8,4 кв.м.; приміщення комори за № II площею - 3,5 кв.м.; приміщення тамбуру за № 1-1 площею - 1,9 кв.м.; приміщення кухні за № 1-2 площею - 18,3 кв.м.; частку приміщення балкону площею - 3,6 кв.м.; а всього приміщень загальною площею 35,7 кв.м., а відповідачці [PERSON]: приміщення гаража за № III площею - 18,3 кв.м.; приміщення житлової кімнати за № 1-3 площею - 16,4 кв.м.; частку приміщення балкону площею - 3,0 кв.м.; а всього приміщень загальною площею 37,7 кв.м. (Відповідно додатку № 2 до висновку КНДІСЕ № 75/14-43/7848/7849/14-13 Варіант № 2 (таблиця № 9 дослідницької частини висновку) схеми розподілу садового будинку [ADDRESS]); а щодо господарських будівель і споруд - залишити в користуванні спільної часткової власності; земельну ділянку загальною площею 0,070 га. за адресою - садове будинковолодіння [ADDRESS], залишити в користуванні у визначеній спільній частковій власності; вселити [PERSON], до житлового садового будинку [ADDRESS], відповідно до визначеної поділом части даного садового будинку; зобов'язання відповідачку [PERSON] не чинити перешкод в здійсненні [PERSON] повноважень права власності у визначеній спільній частковій власності житлового садового будинку і земельною ділянкою; стягнути з відповідачки на користь, [PERSON], заподіяну моральну шкоду в розмірі 40000 гривень. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги уточнивши з урахуванням висновку експертизи підтримав в повному обсязі з підстав викладених вище, та просив задоволити позов повністю. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому заперечували проти задоволення позовних вимог та просили у задоволенні позову відмовити. Треті особи будучи належно повідомлені в судове засідання не заявились. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитані в судовому засіданні повідомили, що будівництво садового будинку здійснювалось спільно покійним [PERSON] та його колишньою дружиною [PERSON] під час перебування їх в зареєстрованому шлюбі, при цьому всі основні будівельні роботи були також виконані в цей період часу. Вислухавши думку представника позивачки,відповідачки та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши покази свідків суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, [INFO] року помер [PERSON], після чого сторони по справі прийняли, в установленому законом порядку спадщину за законом. Згідно свідоцтва виданого Дев'ятою київською державною нотаріальною конторою від 22 листопада 2012 року №8-1553 [PERSON] успадкувала ? частку садового будинку [ADDRESS], [PERSON] успадкувала ? частку садового будинку [ADDRESS]. Крім того, згідно свідоцтва виданого Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою від 22 листопада 2012 року №8-1555 [PERSON] та [PERSON] успадкували по ? частку земельної ділянки площею по 0,035 га кожній для ведення садівництва на якій розміщується вищезазначений будинок [ADDRESS]. Відповідно до вищезазначених свідоцтв було проведено державну реєстрацію права власності на вищезазначені частки садового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] та внесений відповідний запис до реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно та земельні ділянки, про що свідчать витяги про державну реєстрацію прав. Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за законом чи заповітом має прийняти спадщину чи не прийняти її. Згідно ст.. 1296 ЦК України. спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною 1 статті 1298 ЦК України встановлено, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.. 60 СК України, майно. набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, тощо) самостійного заробітку. Згідно ст.. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Згідно ч.1 ст. 356 ЦК України та ч.1 ст. 86 ЗК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до п.в ч.1 ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами. До складу житлового будинку [ADDRESS], входять надвірні споруди, які розміщені на земельній ділянці і становлять з ним одне ціле, що підтверджується експлікацією, яка міститься в технічному паспорті на житловий будинок, складеного 22.03.2007 року. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Норми статей 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Однак, в ч.1 ст.358 ЦК України зазначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, що також знайшло своє відображення і в ч.1 ст.88 ЗК України, відповідно до якої володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Таким чином, з моменту набуття сторонами по справі права спільної часткової власності на житловий будинок та земельну ділянку, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені між співвласниками, тобто актами цивільного законодавства України надано право співвласникам на поділ та виділ майна, що є у їх спільній частковій власності, зокрема. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до ст.88 ЗК України учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення. З урахуванням вищезазначеного, кожному із співвласників гарантують право на поділ (виділ) в натурі того майна, яке знаходиться у їх спільній частковій власності і після здійснення якого, право спільної власності припиняється, кожен із співвласників набуває право особистої приватної власності на майно, що утворюється в результаті його поділу (виділу), і зміст якого проявляється, перш за все, у здійсненні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження майном за своєю волею, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.367 ЦК України та ст.88 ЗК України, поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов'язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину. Однак якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь - яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту. Відповідно до абзацу 1 п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" від 04.10.1991 року (з подальшими змінами та доповненнями), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Відповідно до роз'яснень Верховного суду України в п.7 Постанови Пленуму "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Відповідно до роз'яснень Верховного суду України в п.7 Постанови Пленуму "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" при поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Відповідно до технічного паспорту спірного садового будинку та висновку №75/14-43/7848/7849/14-43 судової будівельно-технічної експертизи від 07.07.2014 року проведеної Київським науково - дослідним інститутом судових експертиз, розділення садовий будинок [ADDRESS] в ідеальних частках ? та ?, що в одиницях площі складає 16,4 кв.м, 50,4 кв.м вбачається можливим при умов, що відступ від часток становить 0,3кв.м. в меншу сторону для [PERSON] та проведення необхідних ремонтно будівельних робіт. Враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що поділ будинку необхідно провести за варіантом №1 та виділити сторонам в порядку поділу будинку приміщення згідно з додатком 1 до висновку, Щодо позовних вимог щодо вселення до будинку та зобов'язання не чинити перешкод у здійсненні повноважень права власності суд зазначає наступне. Стаття 150 ЖК України встановлює право громадян, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуватися ним (нею) для особистого проживання. Частиною 4 статті 9 ЖК України закріплено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном ( ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом з пояснень сторін встановлено що між сторонами існують неприязні стосунки внаслідок чого між ними виникають непорозуміння щодо користування квартирою. Однак в судовому засіданні позивачем та його представником не було доведено факт чинення перешкод в користуванні будинком та земельною ділянкою з боку відповідачки, а тому суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов'язання відповідача не чинити позивачам перешкод у користуванні будинком та вселення до нього немає. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає, що за положеннями ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В матеріалах справи, позивачем не наведені належні обґрунтування позовних вимог немайнового характеру, не наведено доказів, які підтверджують позовні вимоги в цій частині, не вказано з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку що ході судового розгляду позовні вимоги частково знайшли своє доведення, а тому підлягають частковому задоволенню. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial