Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNH4KP88190937 від 23.05.2006 року у розмірі 89 483,73 грн., обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, 23.05.2006 року відповідач уклав з ПАТ КБ "Приватбанк" кредитний договір № DNH4KP88190937 та отримав кредит у розмірі 13 386,10 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач скористався кредитними ресурсами, але свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 10.12.2013 року утворився борг на суму 89 483,73 грн., який складається з: заборгованість за кредитом - 13 386,10 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 29 147,47 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань да договором - 42 212,84 грн.; штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; штраф (процентна складова) - 4 237,32 грн., який і просять стягнути з відповідача в суовому порядку, оскільки добровільно не сплачує. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позові. Представник відповідача заперечувала проти позову посилаючить на його недійсності у зв'язку з чим подала зустрічний позов [PERSON] до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним, стягнення моральної та матеріальної шкоди, який 15.05.2015 року було прийнято до спільного розгляду про що було постановлено відповідну ухвалу. Так, представник відповідача, яка має зворотній статус по зустрічному позові, обґрунтовувала зустрічний позов тим, що обставини викладені у первісному не відповідають дійсності, оскільки жодних заявок на отримання кредиту відповідач не подавав, жодного кредитного договору не підписував, відповідно гроші не отримував, ними не користувався, підпис, який стоїть у кредитному договорі № DNH4KP88190937 [PERSON] не належить. Зазначила представник і те, що дані які зазначені в копії кредитного договору № DNH4KP88190937, яку було надано суду стороною позивача, не відповідають дійсності, що також вказує на його недійсність. Зокрема із вказаного договору вбачається, що він був укладений 23.05.2006 року, проте цього дня позивач знаходився на своєму робочому місці. Крім того в ньому невірно зазначене прізвище дружини, вказана хибна адреса його проживання, номери мобільних телефонів та місце роботи також неправдиві. Зазначила представник і те, що кредитний договір заповнений незрозумілим чином, оскільки певна частина відомостей надрукована на комп'ютері, а інша частина написана вручну, а з приводу виконання вказаного кредитного договору, Банком жодного доказу не надано, оскільки а ні грошей, а ні меблевого комплекту «Пікадор» диван, 2 крісла, софа [PERSON] не отримував. Крім того, в зустрічному позові [PERSON] просить стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на свою користь 12 180,00 грн. моральної шкоди та 3 897,60 грн. витрати на правову допомогу, оскільки він не є фахівцем в галузі права. Згодом позивач за зустрічним позовом збільшив свої позовні вимоги та просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на свою користь2 588 грн. 44 коп., які були незаконно, без його на те відома та згоди знятті Банком з його заробітної картки в рахунок погашення вказаного кредиту, якого він не отримував. Представник ПАТ КБ "ПриватБанк" в свою чергу проти зустрічного позову заперечувала, просила у його задоволенні відмовити, а первісний задовольнити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного позову та про часткове задоволення зустрічного, виходячи з наступного. Вбачається, що ПАТ КБ "ПриватБанк" просить стягнути з [PERSON] кредитну заборгованість у розмірі 89 483 грн. 73 коп., посилаючись на укладений між ними кредитний договір № DNH4KP88190937 згідно якого, відповідач отримав кредит у розмірі 13 386,10 грн. з ціллю купівлі ТНС та сплати комісії Банку та Компанії, зокрема на придбання Меблевого комплекту «Пікадор», диван, 2 крісла, сова загальною вартістю 11 797,00 грн., продавцем якого зазначено ПП [PERSON], [ADDRESS], Магазин «[INFO]». Тоді як, укладення такого [PERSON] заперечується. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 вказаної статті, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу щодо позики. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 1-5 ст. 203 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»ясніє особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В підтвердження зустрічних позовних вимог, зокрема того, що [PERSON] не підписував оскаржуваний кредитний договір представник позивача за зустрічним позовом, звернувся до суду із клопотанням про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи, яке судом було задоволено та відповідно призначено експертизу згідно ухвали суду від 18.06.2014 року. Проте, таку експертизу так і не було проведено, у зв"язку тим, що ПАТ КБ "ПриватБанк" не зміг надати, а ні суду, а ні експерту на його вимогу, оригінал оспорюваного кредитного договору, хоча такий обов"язок було покладено на Банк згідно ухвали суду від 18.06.2014 року та неодноразово вимагався судом, чого не змогла пояснити в судовому засіданні і його представник, яка послалася на свою необізнаність з цього приводу, вважаючи, що існує достатньо доказів для прийняття рішення по вказаній справі. Частиною першою ст. 146 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. З огляду на вказане вище, суд надає свою негативну оцінку діям ПАТ КБ "ПриватБанк" з вини якого не було проведено судово-почеркознавчу експертизу за наслідком проведення якої лише можливо було встановити факт відповідності підпису в кредитному договорі та вважає, що за сукупністтю інших обставин недійсність кредитного договору є доведеною. Так, дійсно, із наданої копії кредитного договору, вбачається, що прізвище дружини позичальника зазначено як [PERSON], коли згідно свідоцтва про одруження [PERSON] з [PERSON] вбачається, що остання своє дошлюбне прізвище після реєстрації шлюбу не змінювала, тобто є [PERSON], а не [PERSON]. Крім того, в зазначеному кредитному договорі невірно зазначено місце роботи [PERSON], що також підтверджується довідкою директора ДП "ВТК "Елма" ВАТ "НДІ ЕМП" від 23.04.2009 року за № 237 з якої вбачається, що [PERSON] з 01.04.2002 року по 23.04.2009 року, тобто в період укладення оспорюваного правочину, працював саме на ДП "ВТК "Елма" ВАТ "НДІ ЕМП", а не як вказано у договорі ПП "Конті" Заводська, 3. Крім того, відсутні докази виконання вказаного кредитного договору Банком, оскільки доказів перерахування таких коштів в рахунок придбання зазначених у договорі меблів надано не було, що загалом оцінюються судом відповідно. Отже, з огляду на вказане, в сукупності з оцінкою наданих суду доказів, встановлено, що вказаний правочин був вчинений за відсутності волевиявлення учасника правочину - [PERSON], який не підписував оспорюваний ним кредитний договір, а тому такий є недійсним. Щодо зустрічних позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, то така задоволенню не підлягає з огляду на таке. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.19995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними доповненнями та змінами, роз'яснено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. [PERSON] просить суд стягнути з ПАТ КБ "ПриватБанк" моральну шкоду у розмірі 12 180 грн. у зв'язку із їх незаконними діями, які полягають на думку такого, у неодноразовому зверненні Банку до суду з вимогами до нього про стягнення кредитної заборгованості по кредитному договору, який він не укладав. Проте, такі твердження не грунтуються на нормах права, оскільки кожна особа, зокрема і юридична має право на невизначену кількість звернень до суду за захистом своїх прав і такі дії не можуть бути неправомірними, оскільки захищені Конституцією України на вільний доступ до правосуддя. Крім того, сам [PERSON] раніше не звертався до суду із позовом про визнання вказаного кредитного договору недійсним, лише при вирішенні даного первісного подав свій зустрічний, тоді як, недійсність його раніше не визнавалася в передбаченому для цього порядку судом. Підлягають задоволенню вимоги позивача за зустрічним позовом в частині стягнення з ПАТ КБ "ПриватБанк" грошової суму у розмірі 2 588 грн. 44 коп., які були неправомірно отримані Банком із заробітної картки [PERSON] в рахунок виконання недійсного кредитного договору, що підтверджується відповідною випискою "ПриватБанк", яка міститься в матеріалах цієї справи. Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно ч.3 вказаної статті положення цієї глави застосовується також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином. Стосовно витрат на правову допомогу в судовому засіданні встановлено наступне. Позивач за зустрічним позовом просив стягнути з відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" суму витрат на правову допомогу у розмірі 3 897,60 грн., згідно довіреності від 12.05.2014 року. При прийнятті рішення щодо цієї позовної вимоги, суд керується положеннями ст.84 ЦПК України, відповідно до вимог якої витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвокат або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Тоді як, розрахунку надання такої допомоги та доказів її оплати, суду надано не було. Крім того, до складу судових витрат віднесені витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК Україниправову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу, визначення хто є фахівцем у галузі права законодавцем ще не встановлено. Суд не може довільно вирішувати ці питання, оскільки ЦПКчітко зазначає, що ці питання врегульовуються спеціальним законом, якого ще нема. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі (ст. 56 ЦПК України). Таким чином, необхідною умовою допуску особи, яка надає правову допомогу для участі у справі, є волевиявлення особи, яка бере участь у справі та прийнята з цього питання ухвала суду. Відшкодування витрат на правову допомогу може мати місце лише за наявності цих умов. З огляду на вказане, у задоволенні позову в цій частині, в рамках розгляду цієї справи, суд відмовляє. Що ж стосується первісного позову, то в його задоволенні суд відмовляє, оскільки такий не грунтується на законі з огляду на зроблений судом вище висновок щодо недійсності кредитного договору № DNH4KP88190937 від 23.05.2006 року. Як визначено ст. 88 ЦПК Українистороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, зокрема частиною 3 зазначеної статті передбачено, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 (двадцять) коп. у зв"язку із задоволенням зустрічних позовних вимог, який не було сплачено при його заявленні за вимогами майнового та немайнового характеру. На підставі викладеного та

Outcome: partial