Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] 29 листопада .2017 року звернулись до Київського районного суду міста [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання права власності, в якому просять суд визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним по 1/3 частці квартири [ADDRESS] (колишня назва проспект Маршала Жукова) в місті [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що 14 січня 1997 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований Одеською Новою Біржею за №08/97, за умовами якого [PERSON], [PERSON], [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] (колишні назви: проспект Маршала Жукова, проспект Ленінської Іскри) в м. Одесі. Після укладання договору купівлі-продажу, [PERSON], [PERSON], [PERSON] 16 січня 1997 року зареєстрували своє право власності на вказану квартиру в КП «ОМБТІ та РОН», в книзі №1доп.к., №153 за №48 реєстраційний №32637570. 16 липня 2010 року помер [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому за час життя майно, у тому числі на належну йому 1/3 частку квартири [ADDRESS] (колишні назви: проспект Маршала Жукова, проспект Ленінської Іскри) в м. Одесі. 13 травня 2011 року позивачці [PERSON], після смерті [PERSON], померлого 16 липня 2010 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, зареєстроване в реєстрі за №398, зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 24.05.2011р, яке складається з: 1/3 частки квартири під №12 в будинку №13 по проспекту Небесної Сотні (колишні назви: проспект Маршала Жукова, проспект Ленінської Іскри) в м. Одесі, яка належала померлому на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу нерухомого майна за №08/97, укладеного 14 січня 1997 року на Одеській Новій Біржі. Рішенням Київського районного суду міста [PERSON] від 12 жовтня 2010 року по справі №2-4996/11, вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири під №12 в будинку №13 по проспекту Небесної Сотні (колишні назви: проспект Маршала Жукова, проспект Ленінської Іскри) в м. Одесі, за №08/97 укладений 14 січня 1997 року на Одеській Новій Біржі, визнано дійсним. Як стверджують позивачі, 29 вересня 2017 року близько о 12 годині 00 хвилин біля Торгівельного центру «СІТІ-ЦЕНТР», розташованого по проспекту Небесної Сотні в місті Одесі, позивачем був втрачений оригінал зазначеного договору купівлі-продажу нерухомого майна за №08/97, укладеного 14 січня 1997 року на Одеській Новій Біржі. Факт втрати договору купівлі-продажу нерухомого майна, як мотивують позивачі, підтверджується довідкою Київського відділу поліції в місті [PERSON] управління Національного управління поліції в Одеській області №37-висн10792 від 03 жовтня 2017 року. У зв'язку з втратою оригіналу договору, позивачі звернулися до Одеської Нової Біржі з заявою про отримання дублікату вищезазначеного договору купівлі-продаж, однак надіслана заява була залишена без відповіді та повернута адресатові без вручення з зазначенням причини невручення у звязку з вибуттям адресату. Позивачі зазначили, що втрата оригіналу договору купівлі-продажу нерухомого майна за №08/97, укладеного 14 січня 1997 року на Одеській Новій Біржі, який підтверджує належність позивачам на праві власності 2/3 часток квартири [ADDRESS] (колишня назва проспект Маршала Жукова) в місті [PERSON], призводить до неможливості позивачам користуватись і розпоряджатись належним їм на праві власності нерухомим майно, у звязку з чим позивачі були вимушені звернутись до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та майнових інтересів. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 14.12.2017 року відкрито провадження по цивільній справі на підставі вищевказаної позовної заяви та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. 16 лютого 2018 року судом ухвалено закінчити проведення підготовчого судового засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судове засідання 27.04.2018 року позивачі по справі не зявились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак 27.04.2018 року до суду надійшла заява від представника позивачів, в якій представник позовні вимоги підтримала, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності, у разі неявки відповідача у судове засідання провести розгляд справи в заочному порядку. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.\~ Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Частиною 3 та частиною 4 ст. 130 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сімї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Згідно з відповіддю відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області (а.с.36), [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO], та саме за цією адресою судом надсилалась судова кореспонденція рекомендованим листом з повідомленням на імя [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі\~\~„Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Враховуюче вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, за згодою представника позивача, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 14 січня 1997 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на Одеській Новій Біржі був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна за №08/97, за умовами якого [PERSON], [PERSON], [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] (колишня назва - проспект Ленінської Іскри, на цей час проспект Небесної Сотні) в м. Одесі. Після укладання договору купівлі-продажу, [PERSON], [PERSON], [PERSON] 16 січня 1997 року зареєстрували своє право власності на вказану квартиру в КП «ОМБТІ та РОН», в книзі №1доп.к., №153 за №48 реєстраційний №32637570. 16 липня 2010 року помер [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому за час життя майно, у тому числі на належну йому 1/3 частку квартири [ADDRESS] (колишня назва - проспект Ленінської Іскри, на цей час проспект Небесної Сотні) в м. Одесі. 13 травня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №398, зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 24.05.2011 року, відповідно до якого [PERSON] приймає у власність 1/3 частку квартири під №12 в будинку №13 по проспекту Маршала Жукова (колишня назва - проспект Ленінської Іскри, на цей час проспект Небесної Сотні) в м. Одесі, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 16 липня 2010 року. На момент укладання договору купівлі-продажу вказаної квартири був чинним Закон України "Про товарну біржу", відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржею, визнавались дійсними, а сам правочин купівлі-продажу було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. В подальшому до ЦК Української РСР 1963 року були внесені зміни, відповідно до яких угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Відсутність належних правовстановлюючих документів на квартиру, на думку суду, істотним чином порушує право власності позивачів, яке підлягає судовому захисту. Згідно положень ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне за змістом положення містить ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Рішенням Київського районного суду міста [PERSON] від 12 жовтня 2010 року по справі №2-4996/11, визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири під №12 в будинку №13 по проспекту Маршала Жукова (колишня назва - проспект Ленінської Іскри, на цей час проспект Небесної Сотні) в м. Одесі, за №08/97 укладений 14 січня 1997 року на Одеській Новій Біржі, між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Рішення суду набрало законної сили 23 жовтня 2011 року. Згідно з листом КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради за №493204.72 від 29.03.2018 року повідомлено, що станом на 31.12.2012 року, право власності на квартиру [ADDRESS] (колишня назва - проспект Ленінської Іскри, на цей час проспект Небесної Сотні) в м. Одесі, зареєстровано за: - 2/3 частки вказаної квартири за [PERSON] та [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна за №08/97 укладеного 14 січня 1997 року на Одеській Новій Біржі; - 1/3 частка вказаної квартири за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 13.05.2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №398. Також судом встановлено, що позивачі втратили оригінал договору купівлі-продажу нерухомого майна за №08/97 укладеного 14 січня 1997 року на Одеській Новій Біржі, що підтверджується листом Київського відділу поліції в місті [PERSON] управління Національного управління поліції в Одеській області №37-висн10792 від 03 жовтня 2017 року, в якому повідомлено, що заява позивачів була зареєстрована в ЄО №25614 від 02.10.2017 року та розглянута у відповідності до Закону України «Про звернення громадян». Одночасно повідомлено, що в ході проведених заходів встановити місцезнаходження втраченого [PERSON] документа договір №08/97 купівлі-продажу нерухомого майна від 14.01.1997 року, не представилось можливим, та розяснено, що для відновлення документа, [PERSON] необхідно звернутись за місцем реєстрації або видачі. У звязку з втратою оригіналу договору купівлі-продажу нерухомого майна за №08/97 укладеного 14 січня 1997 року на Одеській Новій Біржі, позивачами було надано оголошення у пресі про втрату вказаного документа, яке було опубліковано в газеті «Одеські вісті» від 07 жовтня 2017 року. Отже, відсутність у [PERSON] та [PERSON] оригіналу вказаного договору купівлі-продажу нерухомого майна за №08/97 укладеного 14 січня 1997 року на Одеській Новій Біржі, позбавляє позивачів можливості розпорядитися своїм правом власності на квартиру [ADDRESS] (колишня назва - проспект Ленінської Іскри, на цей час проспект Небесної Сотні) в м. Одесі, зокрема відчужити вказане нерухоме майно, у звязку з чим позивачі були вимушені звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно\~з ч.1 ст. 2 ЦПК України,\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також ч.1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Задовольняючи позовні вимоги, суд приймає до уваги і те, що відсутність оригіналу та неможливість отримати дублікат договору купівлі-продажу нерухомого майна за №08/97 укладеного 14 січня 1997 року на Одеській Новій Біржі, призвели до неможливості позивачам підтвердити свої права щодо цієї квартири та розпоряджатися нею, а іншим шляхом окрім, як шляхом звернення до суду її права захистити неможливо. Суд також зазначає, що у відповідності до\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ст. 1 Протоколу № 1 до\~Європейської Конвенції з прав людини\~встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При здійсненні судочинства суди застосовують\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі"Пантелеєнко проти України"зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі"Дорани проти Ірландії"Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи"Каіч та інші проти Хорватії"(рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини\~рішення Конституційного Суду України\~від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004\~у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Згідно зі\~ст. 263 ЦПК України,\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, вимоги позивачів про визнання за ними права власності за кожним по 1/3 частці квартири [ADDRESS] (колишні назви проспект Маршала Жукова, проспект Ленінської Іскри) в м. Одесі, які належать їм на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна за №08/97 укладеного 14 січня 1997 року на Одеській Новій Біржі, а також зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 16.01.1997 року, книга 1 доп.к, стр. 153, р. №48, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачами у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у звязку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. На підставі вищевикладена

Outcome: approved