Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

В квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська" (далі ДП "ВК "Кранолиманська") про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням та його наслідками, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в м. Красноармійськ. В обґрунтування позову послався на те, що шкідливі та небезпечні умови праці на підприємстві призвели до виникнення у нього професійного захворювання хронічна попереко-крижова радікулопатія з вираженим м'язово-тонічним синдромом, помірним рецидивуючий перебіг. Згідно висновку МСЕК від 2 липня 2015 року йому було встановлено 50% професійної працездатності з 1 липня 2015 року по 1 серпня 2018 року. Оскільки втрата працездатності спричинила йому фізичні та моральні страждання, призвела до порушення нормальних соціальних зв'язків, необхідності додавання додаткових зусиль для організації життя, необхідності постійно лікуватися, йому заподіяна моральну шкоду, яку позивач просить відшкодувати йому за рахунок відповідача шляхом стягнення одноразової грошової компенсації в розмірі 50000 грн. Позивач та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явились, надав заяви, в яких підтримали позовні вимоги, просили справу розглянути за їх відсутності, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач про час та місце судового розгляду оповіщений у встановленому порядку, його представник в судове засідання не зявився, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до вимог ст.224 ЦПК України справу розглянуто в заочному порядку на підставі наявних в ній доказів. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, про час та місце судового розгляду оповіщений у встановленому порядку, її представник в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, справу вирішити на розсуд суду. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. Позивач працював в ДП "ВК "Кранолиманська" в якості машиніста бурового станка підземного 4 та 5 розрядів з повним підземним робочим днем в шахті, механіка дільниці підземного з повним підземним робочим днем в шахті, машиніста бурової установки 5 розряду підземного з повним робочим днем в шахті з 12 жовтня 1995 року по 17 лютого 2012 року, звільнений з роботи за ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, що підтверджується копією його трудової книжки. Згідно висновку КЛПУ "Обласна клінічна лікарня профзахворювань" № 256/238 від 06.02.2013р. позивачу вперше встановлено професійні захворювання хронічна попереко-крижова радікулопатія з вираженим м'язово-тонічним, помірним лівобічним корінцевим, больовим синдромом, статико-динамічними порушеннями, рецидивуючий перебіг. Як зазначене в акті розслідування хронічного професійного захворювання від 28 березня 2013 року, затвердженого головним державним санітарним лікарем м. Красноармійська, Димитрова, Красноармійського району 28 березня 2013 року, професійне захворювання у позивача виникло у зв'язку з тривалим терміном праці в шкідливих умовах, обумовленої впливом шкідливого промислового фактора - важкість праці. За висновком МСЕК від 10 червня 2013 року позивачу вперше визначено втрату професійної працездатності у розмірі 50% за професійним захворюванням з 1 червня 2013 року по 1 липня 215 року та за висновком МСЕК від 2 липня 2015 року - у розмірі 50% - з 1 липня 2015 року по 1 серпня 2018 року, встановлена Ш група інвалідності на строк до 1 серпня 2018 року, визначена потреба у медикаментозному, санітарно-курортному лікуванні за професійним захворюванням. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Правовідносини сторін регулюються статтею 273-1 КЗпП України, за якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Згідно з роз'ясненнями, даними в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, відповідно до ст.273-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 указаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. Судом установлено, що позивач працював у ПАТ Шахтоуправління Покровське, яке створене для підземного видобутку вугілля, і умови праці під землею є небезпечними та шкідливими. Втрата професійної працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, отже роботодавець не забезпечив створення нешкідливих не небезпечних умов праці. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Факт спричинення моральної шкоди позивачу, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав і зазнає у зв'язку з ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, неможливість його відновлення, порушенні нормальних життєвих зв'язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням умов праці, у судовому засіданні доведений дослідженими письмовими доказами по справі: копіями трудової книжки, акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, довідок МСЕК, витягами з історії хвороби, висновку медичної установи, індивідуальної програми реабілітації інваліда. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27 січня 2004 року за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров'я, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках, потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, вік позивача. З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду в 15000 грн. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати, що складаються з судового збору, так як позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від їх сплати. Відповідно до ст.23 ЦК України, ст. ст.153, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial