Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом. Зазначила, що була прийнята в члени колгоспу «Путь Ильича» 06.09.1986 року, який був ліквідований і на базі якого 27.11.1992 року створено АТ «Колос». 28.02.1997 року вона звільнилася за власним бажанням. Розпорядженням Голови [PERSON] РДА № 239-р від 27.06.2002 року їй було передано у приватну власність земельну ділянку площею 2,73 гектара з кадастровим номером 3522281500:03:000:0680 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У подальшому дізнавшись, що в дійсності розмір належної їй земельної частки (паю) є більшим, вона звернулася 23.09.2015 року до [PERSON] РДА з запитом і отримала відповідь, що розмір земельної частки (паю) в межах Дмитрівської сільської ради у землях колишнього АТ «Колос», складає 3,65 умовних кадастрових гектара. До складу земельної частки, входили як рілля, так і пасовища. При цьому, розпайовано було лише ріллю. Сертифікат на право на земельну частку (пай) нею було здано ще до відведення земельної частки (паю) (ріллі) у натурі на місцевості і видачі їй державного акта на право приватної власності на землю керівництву АТ «Колос» для оформлення договору оренди земельної частки паю, після чого їй видано було Державний акт на право приватної власності на землю. З метою підтвердження свого права на земельну частку (пай) під пасовищами, уточнивши та зменшивши позовні вимоги, зрештою просила суд визнати за нею право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що перебуває під пасовищами в межах Дмитрівської сільської ради земель колективної власності колишнього АТ "Колос" на даний час перетвореного в ТДВ "Колос розміром 0,86 умовних кадастрових гектара вартістю 1159 грн. станом на 1995 рік; оплату судового збору стягнути з відповідача [PERSON] РДА шляхом зобов'язання Державної казначейської служби України списати кошти з рахунків [PERSON] РДА, а в разі їх відсутності - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпеченя виконання рішень суду. Позивач як і її представник у судове засідання не з'явилися, подали заяву, в якій у повному обсязі підтримавши позовні вимоги, викладені в останній редакції, просили розглядати справу за їх відсутності. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації у судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнає частково, не заперечує проти визнання за позивачем права на земельну частку (пай) розміром 0,86 умовних кадастрових гектара. і просить розглядати справу без його присутності. При цьому, просила суд не стягувати з райдержадміністрації судовий збір. Представник співвідповідача Державної казначейської служби України, залученої до участі у справі на підставі ухвали суду від 13.04.2016 року, до суду не з'явився, повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Дмитрівської сільської ради у судове засідання також не зявився, надав заяву, в якій позовні вимоги визнав частково, а саме в частині визнання за позивачем права на отримання права на земельну частку (пай) з категорією земель пасовище в розмірі 0,86 га умовних кадастрових гектара. Зауважив, що сільська рада участі в розпаюванні даних земель не приймала. Розпаюванням земель, замовленням по виготовленню технічної документації займалося АТ «Колос». Представник третьої особи ТДВ «Колос» у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причина його неявки суду не відома. Представник третьої особи Управління Держгеокадастру у [PERSON] районі Кіровоградської області у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причина його неявки суду не відома. Разом з цим, у матеріалах справи міститься заява про не визнання позовних вимог. Дослідивши матеріали даної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю серії КР-3 № 000022 від 04.05.2000 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю № 24, акціонерному товариству «Колос», правонаступником якого є ТДВ «Колос», на території Дмитрівської сільської ради було передано землі у колективну власність загальною площею 5599,6 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Паювання земель по колишньому АТ «Колос» відбувалось на підставі розпорядження голови [PERSON] РДА від 07.06.1996 року № 229-р. Відповідно до книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видавались по колишньому акціонерному товариству «Колос», правонаступником якого є ТДВ «Колос», позивач на підставі розпорядження голови райдержадміністрації від 07 червня 1996 року №229-р отримала сертифікат на земельну частку (пай) серії КР № 008200 від 07 жовтня 1996 року у розмірі земельної частки (паю) 3,85 умовних кадастрових гектарів, до яких входять рілля та пасовища (а.с. 51, 112). Рілля по господарству була розпайована і громадяни отримали державні акти на земельні ділянки лише на ріллю, в тому числі і позивач [PERSON] Державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 314173 на підставі розпорядження [PERSON] РДА від 27.06.2002 року № 239-р, яким засвідчено її право приватної власності на земельну ділянку площею 2,73 га на території Дмитрівської сільської ради. Відповідно до проекту роздержавлення колишнього АТ «Колос» до земель, що передавались у колективну власність, було віднесено не лише ріллю, а й пасовища. На даний час пасовища залишаються не розпайовані, проект землеустрою не виготовлявся. Згідно уточненого розрахунку вартості земельної частки (паю) та її розміру в умовних кадастрових гектарах по АТ «Колос» Дмитрівської сільської ради, затвердженому розпорядженням голови [PERSON] РДА від 07.06.1996 року № 229-р, площа пасовищ склала 1206,3 га, кількість осіб, які мають право на земельну частку (пай) 1400, згідно зі списком, що є додатком до державного акта на право колективної власності на землю. Виходячи з даних цього розрахунку площа земельної частки (паю), що перебуває під пасовищами, визначена шляхом поділу загальної площі пасовищ на кількість осіб, які мали право на таку земельну ділянку, складає 0,86 умовних кадастрових гектара. У відповідності до\~частини\~1 статті\~81 ЗК України\~громадяни України набувають права власності на земельні ділянки також і\~на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної\~частки (паю),\~а пунктом 16\~Розділу\~Х «Перехідні положення» ЗК України\~передбачено, що\~громадянам\~власникам\~земельних часток (паїв я) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Відповідно до п. 1\~Указу Президента України від 08.08.1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства без виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості). Пунктами 3, 4, 6 цього ж\~Указу\~передбачено таке: розміри земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах визначаються виходячи з вартості земельної частки (паю) і середньої грошової оцінки одного гектара сільськогосподарських угідь для даного підприємства. Розміри земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах обчислюються комісіями, утвореними на підприємстві, і затверджуються рішенням райдержадміністрації. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації. Відповідно до ч. 2\~ст. 17 Перехідних положень Земельного Кодексу України\~сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості)\~\~земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно «Методичних рекомендацій щодо порядку передачі земельної частки (паю) в натурі із земель колективної власності членам колективних сільськогосподарських підприємств і організацій» від 04 червня 1996 року передача в натурі земельної частки (паю) провадиться громадянину, який має сертифікат на право на земельну частку (пай), згідно з його заявою. До теперішнього часу\~є чинним\~Закон України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)"\~№\~899-IV від\~05.06.2003 року, яким\~передбачено, що рішення про виділення земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) приймається відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією на підставі протоколу загальних зборів власників земельних часток про розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв). Організацію та проведення таких зборів проводять саме сільські, селищні, міські ради чи районні державні адміністрації. Згідно з\~ст. 355 ЦК України\~у взаємозв'язку з п. 1\~Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», після видачі сертифікатів на право на земельну частку (пай) без визначення меж цієї частки у натурі із землі, яка перебуває у колективній власності, на передані у колективну власність землі, до складу яких входять і спірні пасовища, поширюється режим спільної часткової власності, оскільки при колективній власності залишається володіння кожним членом колективу своєю часткою майна з одночасним користуванням й розпорядженням усіма його членами часткою майна кожного з них. Обєднання членами свого майна не викликає в такому випадку втрату відношення індивідуума до його частки як до своєї. Головною залишається можливість виділити й привласнити свою частку майна в будь-який час чи лише після виходу з колективу власників. Отже в силу ч. 1\~ст. 358 ЦК України\~розпорядження переданою у колективну власність землею має здійснюватися всіма її співвласниками. У справі відсутні докази, що позивач відмовилась від своєї частки земель під пасовищами у встановленому ч.ч. 1, 2\~ст. 142 ЗК України\~порядку.\~ Враховуючи те, що позивач не в повному обсязі реалізувала своє право на відведення в натурі земельної ділянки, в частині земель зайнятих під пасовищами, які на теперішній\~час не розподілялися і знаходяться у спільному користуванні, а позивач не позбавлена можливості звернутися із заявою, у встановленому законом порядку, щодо виділення їй в\~приватну власність в натурі саме цих земель, право на які вона не втратила, однак повторна видача сертифікату на право на земельну частку (пай) не передбачена, разом з цим передача в натурі земельної частки (паю) провадиться громадянину, який має такий сертифікат, а також враховуючи те, що право позивача на земельну частку під пасовищами визнається відповідачем [PERSON] РДА з огляду на позицію у даному спорі, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що перебуває під пасовищами, в межах Дмитрівської сільської ради Знамянського району Кіровоградської області із земель колективної власності колишнього Акціонерного товариства «Колос», правонаступником якого є Товариство з додатковою відповідальністю «Колос», що належала [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії КР № 008200 від 07 жовтня 1996 року, у розмірі 0,86 умовних кадастрових гектара. Що стосується вартості земельної частки (паю), за якою за позивачем суд вважає за необхідне визнати її право, то належних доказів на підтвердження такої вартості суду надано не було. Суд не може перебирати на себе функцію оцінки земельних часток (паїв) замість органу, якому надані такі повноваження. Ключовим для реалізації права на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що перебуває під пасовищами, є зазначення в судовому рішенні розміру земельної частки (паю). Щодо участі у справі відповідача Державної казначейської служби України, слід відзначити наступне. За змістом ст.ст. 26,30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач, це особи, між якими виник спір про право, який є предметом розгляду та вирішення судом. Відповідач - це особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав. Сторони наділені і матеріально-правовою, і процесуальною заінтересованістю. Згідно з ч.1 ст.33 ЦПК суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, належним відповідачем є особа, яка має відповідати за пред'явленим позовом. Як співвідповідачі можуть залучатися особи, які залежно від характеру порушення прав позивача несуть солідарну або часткову відповідальність. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Стягнення судових витрат не є позовними вимогами, це фактичні грошові витрати, які несуть особи, які беруть участь у справі, та інші учасники процесу у зв'язку із зверненням до суду та розглядом справи в суді. Матеріально-правової та процесуальної заінтересованості у даному спорі Державної казначейської служби України з матеріалів справи не вбачається, а тому вона не може бути неналежним відповідачем у справі. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з огляду на вказане, судові витрати понесені позивачем у звязку із подачею даного позову до суду підлягають стягненню з відповідача [PERSON] районної державної адміністрації Кіровоградської області. Разом з цим, суд звертає увагу позивача, що відповідно до положень ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Outcome: partial