Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом до Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обгрунтування позову зазначила, що вона з серпня 1987 року по 29.06.2017 року працювала в Івано-Франківському обласному державному об'єднанні спиртової та лікеро-горілчаної промисловості. Постановою Господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2017 року у справі № Б-11/45-3/270-21/145 Івано-Франківське ОДОСП визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, а ліквідатором призначено того ж арбітражного керуючого Седлецького О.В. Попри те, що вказана постанова була оскаржена до Львівського апеляційного господарського суду прокуратурою Івано-Франківської області та Міністерством аграрної політики та продовольства України, ліквідатор Седлецький О.В. провів звільнення всіх працівників Івано-Франківського ОДОСП посилаючись на п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (у зв'язку з ліквідацією підприємства). 29.06.2017 року позивача було звільнено з роботи наказом № 18 від 29.06.2017 року. Вважає своє звільнення з роботи незаконним з наступних підстав: відповідач за два місяці до звільнення не попередив про наступне звільнення з роботи, чим грубо порушив вимоги ч.1 ст.49-2 КзпП України; на її вимогу не видано на руки наказ чи копію наказу про звільнення, чим грубо порушено вимоги ч. 2 ст. 47 КзпП України; до цього часу відповідач не ознайомив її зі змістом наказу під особистий підпис, чим грубо порушив вимоги ч.4 ст.149 КЗпП України; у порушення вимог ч.1 ст.47, ч.1 ст.116 КЗпП України відповідач у день звільнення не виплатив жодних належних їй від підприємства сум, а саме: заборгованості по заробітній платі з грудня 2016 року по день звільнення, компенсації за 42 дні невикористаної щорічної відпустки, та не повідомив їй письмово про нараховані суми;при розірванні трудового договору відповідач у порушення вимоги ст.44 КЗпП України не виплатив їй вихідної допомоги; на її вимогу відповідач не видав довідки про роботу на підприємстві із зазначенням спеціальності, кваліфікації, часу роботи і розміру заробітної плати, чим порушив вимогу ст.49 КЗпП України; не видав на руки належно оформлену трудову книжку, чим порушив вимоги ч.1 ст.47 КзпП України. Також, 05.07.2017 року Львівський апеляційний адміністративний суд скасував постанову господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2017 року, на підставі якої проводилось звільнення позивача і якою запроваджувалась ліквідаційна процедура та визначались повноваження арбітражного керуючого Седлецького О.В. як ліквідатора Івано-Франківського ОДОСП. Крім того, арбітражним керуючим чиняться різноманітні перешкоди звільненим працівникам у доступі на підприємство для отримання наказів про звільнення, трудових книжок та довідок про нараховані суми, які належать їм до виплати, позивач не має можливості навести суду чіткий розрахунок належних для стягнення сум заробітної плати. 04.09.2017 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просила зобов"язати Івано-Франківське обласне державне об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості провести нарахування та виплату належної заробітної плати з 01 червня по 29 червня 2017 року. Позивач в судове засідання не з»явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, проти винесення заочного рішення не заперечила. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Представник відповідача в судовому засіданні 13.12.2017 року проти позову заперечила, посилаючись на те, що у зв»язку з визнанням Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості банкрутом, арбітражним керуючим всіх працівників було попереджено за 2 місяці про майбутнє звільнення відповідно до вимог ст. ч.1 ст.49-2 КзпП України та наказом № 18 від 29 червня 2017 року працівників було звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Арбітражний керуючий на час звільнення працівників діяв в межах наданих йому повноважень, передбачених ст. 41 ч.2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а тому підстав для поновлення на роботі не вбачає. Крім того, всі виплаті щодо заборгованості по заробітній платі відповідно до вимог ст.45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в межах ліквідаційної процедури проводяться в першу чергу за рахунок коштів, одержаних від продажу майна банкрута. Крім того, не підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення середнього заробітку, оскільки відповідно до ст.38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів)), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури; припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості банкрута. В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, - арбітражний керуючий Седлецький О.В. не з»явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач перебувала у трудових відносинах з Івано-Франківським обласним державним об'єднанням спиртової та лікеро-горілчаної промисловості та працювала на посаді оператора викладки посуду. Постановою господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2017 року відповідача визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором арбітражного керуючого Седлецького Олександра Валентиновича. Відповідно до ст.47 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» звільнення працівників боржника може здійснюватися після відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство та призначення господарським судом розпорядника майна відповідно до вимог законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом. Вихідна допомога звільненим працівникам боржника виплачується арбітражним керуючим у встановленому порядку з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом. Питання про працевлаштування звільнених працівників вирішується відповідно до законодавства України про працю та про зайнятість населення. На звільнених працівників боржника поширюються гарантії, встановлені законодавством України про працю та про зайнятість населення. Згідно ч.2 ст. 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження, заокрема з дня визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури повідомляє працівників банкрута про звільнення та здійснює його відповідно до законодавства України про працю. Виплата вихідної допомоги звільненим працівникам банкрута провадиться ліквідатором у першу чергу за рахунок коштів, одержаних від продажу майна банкрута, або отриманого для цієї мети кредиту. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повідомляє державну службу зайнятості про вивільнення працівника. Представником відповідача не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач був поперджений про наступне вивільнення у строк та порядок, передбачений ст.49-2 КзпП України, та про вивільнення працівників був повідомлений центр зайнятості. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача про те,що арбітражним керуючим всіх працівників було попереджено за 2 місяці про майбутнє звільнення відповідно до вимог ст. ч.1 ст.49-2 КзпП України, оскільки дані обставини не підтверджені належними доказами. Також, суд не приймає до уваги посилання на те, що арбітражний керуючий на час звільнення працівників діяв в межах наданих йому повноважень, передбачених ст. 41 ч.2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», оскільки арбітражному керуючому було відомо про оскарження постанови господарського суду Івано-Франківської області про визнання відповідача банкрутом. Також, не належним є посилання представника відповідача про те, що всі виплаті щодо заборгованості по заробітній платі відповідно до вимог ст.45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в межах ліквідаційної процедури проводяться в першу чергу за рахунок коштів, одержаних від продажу майна банкрута, оскільки на даний час ліквідаційна процедура не проводиться, однак виплати заробітної плати працівникам не проведені. Згідно наказу № 18 від 29.06.2017 р. ліквідатора Івано-Франківського ОДОСП Седлецького О.В. позивача з 29.06.2017 року у числі 205 штатних працівників звільнена з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у звязку з ліквідацією підприємства. Ухвалою суду від 02.08.2017 року в порядку ст.137 ЦПК України витребувано у Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості копію трудової книжки [PERSON], довідку про отриману суму доходу за останні 6 місяців роботи, довідку про заборгованість по заробітній платі та наказ про звільнення. Однак, відповідач витребувані докази суду не надав. Зі змісту норми п.1 ст.40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Відповідно до ст.104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Порядок припинення юридичної особи в процесі відновлення її платоспроможності або банкрутства встановлюється законом. Відповідно до абз. 1 пункту 19 ППП Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 року, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Згідно з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 року при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Судом встановлено, що підставою для звільнення працівників стала ліквідація Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості на підставі постанови господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2017 року про визнання відповідача банкрутом. Дані обставини сторонами не оспорюються. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Вищого господарського суду України від 27.09.2017 року у справі № Б-11/45-3/270-21/145 скасовано постанову господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2017 року, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд та стадію розпорядження майном в іншому складі суду. Відповідно до ч.1 ст.235 КзпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Зважаючи, що станом на день звільнення позивача Івано-Франківське обласне державне об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості ліквідоване не було, постанова господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2017 року про визнання Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості банкрутом була оскаржена в апеляційному порядку, та в подальшому скасована постановою Вищого господарського суду України від 27.09.2017 року, суд вважає, що позивач був звільнений без законної підстави та з врахуванням ч.1 ст. 235 КЗпП України, підлягає поновленню на роботі. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд вважає,що вимога про зобов"язання Івано-Франківське обласне державне об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості провести нарахування та виплату належної заробітної плати з 01 червня по 29 червня 2017 року не підлягає задоволенню, оскільки в даному випадку належним способом захисту порушеного права позивача відповідно до вимог ст.16 ЦК України та норм КзпП України є стягнення заборгованості по заробітній платі. Крім того, як встановлено судом, нарахування належної заробітної плати з 01 червня по 29 червня 2017 року було проведено, не була проведена лише її виплата. Крім того, при звільненні позивача з роботи допущено ряд порушень вимог трудового законодавства, а саме: у порушення ст.47 КЗпП України позивачу не видано у день звільнення належно оформлену трудову книжку та копію наказу про звільнення з роботи; у порушення вимог ч.1 ст.47 КЗпП України у день звільнення не виплатив позивачці жодних належних їй від підприємства сум, та не повідомив про нараховані суми; у порушення ст.49 КЗпП України на вимогу позивача не видав довідки про роботу на підприємстві із зазначенням посади, кваліфікації, часу роботи і розміру заробітної плати. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100. Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. З огляду на те, що відповідач не надав на ухвалу суду від 04.08.2017 р. довідки про отриманий позивачем дохід за 2017 р., суд бере до уваги суми доходу позивача згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ визначає середньомісячну зарплату позивача за березень та квітень 2017 року, оскільки в дані два місяці позивачем було відпрацьовано всі робочі дні ( травень 2017 року - відпустка без збереження заробітної плати) та визначає середньомісячну зарплату позивача у розмірі 3258,67 грн. (3183,35 грн. за квітень 2017 р. +3334,00 грн. за березень 2017 р. = 6517,35:2), а середньоденна зарплата становить 158,95 грн. (6517,35 : 41р.д.), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.06.2017 року по 28.03.2018 року у розмірі 30995 гривень 25 копійок, виходячи з наступного розрахунку ( 158,95 грн. х 195 р.д.). Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги при звільненні,середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.44 КзпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Згідно ст.83 КзпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Згідно відомостей УПФУ заборгованість позивача по заробітній платі за період з жовтня 2016 року по по травень 2017 р. становить 23456,78 грн. Для визначення заборгованості по заробітній платі до цієї суми слід врахувати 19 робочих днів за червень 2017 року виходячи з середнього заробітку у розмірі 3020 гривень 05 копійок, виходячи з наступного розрахунку ( 158,95 грн. х 19 р.д.) , а загальна заборгованість по зарплаті, яка підлягає стягненню з відповідача становить 26476 грн. 83 коп. З урахуванням того, що позивач мала на час звільнення 91 день невикористаної відпустки, що підтверджується наданою ним копією наказу про звільнення, суд розраховує компенсацію за невикористану відпустку наступним чином: сума доходу позивача за період з 29.06.2016 р. до 31.05.2017 р., що становить 33653,17 грн. : кількість календарних днів (за мінусом святкових) за цей період, яка складає 326 днів = 103,23 грн. х 91 дн. = 9393,93 грн. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У відповідності з вимогами ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналізуючи вимоги вищезазначених норм, визначено, що стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, вихідної допомоги передбачено виключно в разі звільнення працівника. Як вбачається з п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 року оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. В даному випадку суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин вимог ст.117 КзпП України, оскільки позивач поновлений на роботі та судом вирішено стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 1280 грн. ( 640 гривень за вимогу немайнового та 640 гривень вимогу майнового характеру). Відповідно до ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 40 ч.1 п.1, 44, 47, 49, 116, 117, 149, 232, 235 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями), листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік»,

Outcome: partial