Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Мотивуючи свої позовні вимоги, вказує на те, що 28.09.2002 року між нею та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, у виконкомі Чопської міської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом №44. У шлюбі у них народився син - [PERSON], [INFO]. Шлюб між подружжям виявився невдалий, з причин відсутності між ними добрих сімейних відносин, взаєморозуміння, духовної близькості, відповідач легковажно відносився до шлюбу, не цікавився інтересами сім'ї, внаслідок чого із 07.03.2012 року шлюбні відносини між ними припинені та існують лише формально. Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим. Крім того вказує на те, що відповідач [PERSON] участі у вихованні та утриманні сина не приймає, матеріальної допомоги на його утримання не надає. На даний час їх син знаходиться повністю на її утриманні. Взяті на себе зобов'язання відповідач не виконує, не дбає про матеріальне забезпечення сина. З посиланням на викладене просить суд шлюб між нею та [PERSON] розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй [PERSON] дошлюбне прізвище - [PERSON], місцем проживання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], визначити місцем проживання матері - [PERSON], стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на користь позивача [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття та стягнути із [PERSON] на її користь судові витрати та оплату послуг адвоката в сумі 2500 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позовні вимоги задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Зокрема пояснила суду, що основною причиною розірвання шлюбу є те що між подружжям не було взаєморозуміння. Зі слів позивачки відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дитини. З березня 2012 року подружжя спільно не проживає, подружні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, дитина перебуває на утриманні позивача . Позивач в судове засідання не з'явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляла, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково. Не заперечив проти позовних вимог в частині розірвання шлюбу, стягнення аліментів в сумі 1000 гривень на утримання сина, визначення місця проживання дитини разом з матір'ю. Заперечив проти стягнення з нього витрат на правову допомогу в сумі 2500 гривень. Пояснив, що основна причина розірвання шлюбу є , те що після п'яти років спільного життя почали проживати разом з батьками позивачки і з тих пір у сім'ї розпочалися непорозуміння, що призвели до того , що з 07.03.2012 року вони спільно не проживають, подружні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть. Пояснив, що надавав на утримання дитини гроші по 600-700 грн. Працює військовослужбовцем, інших дітей немає, непрацездатних членів сім'ї не утримує, згідний сплачувати аліменти в сумі 1000 гривень на утримання сина. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як встановлено в судовому засіданні, сторони уклали шлюб 28.09.2002 року, у винкомі Чопської міської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом №44, що стверджується свідоцтвом про одруження виданим виконкомом Чопської міської ради Ужгородського району Закарпатської області, серії [NUMBER] від 28.09.2002 року, приєднаним до матеріалів справи/а.с.5/ У даному шлюбі у сторін народився син - [PERSON], [INFO], що стверджується відповідним свідоцтвом про народження дитини виданим Угорською Республікою серії [NUMBER], копія якого приєднана до матеріалів справи /а.с. 7-8/. Як встановлено судом, неповнолітній син проживає разом з матір`ю [PERSON] і вказані обставини сторонами не оспорювались. Майновий спір між сторонами відсутній. Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно положення ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Основною причиною припинення сімейних відносин є неможливість сумісного проживання. З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, як це передбачено ст.112 Сімейного Кодексу України, шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер. При таких обставинах суд приходить до висновку, що дана сім'я розпалася остаточно, примирення між подружжям є неможливим, є всі підстави для задоволення позову в частині розірвання шлюбу. Обґрунтованими є і вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання сина - [PERSON], [INFO]. Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України, зокрема згідно до вимог ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач [PERSON] свій обов'язок утримувати дитину, що передбачений ст.180 СК України, не виконує. Ненадання матеріальної допомоги на утримання малолітньої дитини є порушенням обов'язку батьків піклуватися про своїх дітей. Згідно ст.184 СК України розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, матері і (або) у твердій грошовій сумі. Частина 1 статті 182 СК України зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 7 ЗУ „Про державний бюджет України на 2014 рік" затверджено на 2014 рік прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років - 1032 гривні ; на дітей віком від 6 до 18 років - 1286 гривень. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів судом враховано наявність обставин передбачених ст. 182 СК України, зокрема відповідач працює і згідний на сплату аліментів в сумі 1000 гривень щомісячно на утримання сина , інших дітей та непрацездатних осіб на утриманні не має. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Проте, як встановлено судом, відповідач в порядку ст.188 Сімейного Кодексу України від обов'язку утримувати дітей не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів згідно ст. 189 Сімейного кодексу України між сторонами на даний час не укладено. Відповідно до абз.1, 4 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при вирішенні справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", №3 від 15.05.2006р., ч.3 ст.70 ЗУ „Про виконавче провадження", за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом та максимальний розмір аліментів, що підлягатимуть стягненню з боржника, не може перевищувати 50% заробітної плати цієї особи. З урахуванням всіх обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини - [PERSON], [INFO], в розмірі 1000 грн. щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття, як обгрунтовані підлягають до задоволення. Таким чином, враховуючи матеріальне становище сторін, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими і підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно норм ст.79 ЦПК України до судових витрат належать зокрема витрати на правову допомогу. За надання правової допомоги адвоката позивач сплатив 2 500,00 грн., на підтвердження чого надана квитанція банку про оплату від 06.06.2014 року. Розмір витрат пов'язаних з правовою допомогою розраховується у відповідності до положень ЗУ "Про граничний розмір компенсацій витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011р. та підтверджується крім квитанції банку про оплату - актом виконаних робіт . Проте, позивачем не надано до суду розрахунку розміру витрат пов'язаних з правовою допомогою у відповідності до положень ЗУ "Про граничний розмір компенсацій витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" та не надано акту виконаних робіт. Зважаючи на викладене суд приходить до висновку що ,вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу в сумі 2500 гривень до задоволення не підлягають.

Outcome: partial