Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва знаходилася позовна заява [PERSON] до нього (позивача [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. В період розгляду вказаної справи було долучено до справи медичну документацію - історію хвороби стаціонарного хворого - [PERSON], 1928 року народження, яка є його (позивача) матір'ю, і яка перебувала в період з 14.01.2011 року по 15.02.2011 року на стаціонарному обстеженні та лікуванні в Київській міській лікарні швидкої медичної допомоги. В указаний період [PERSON] оглядалася фахівцями даної лікарні, про що свідчать записи в історії хвороби. Результати цих оглядів свідчили, що стан здоров'я [PERSON] знаходиться в межах її вікової групи. Не дивлячись на задовільний стан хворої за весь час її перебування в лікарні, без її згоди 11.02.2011 року [PERSON] була оглянута лікарем-психіатром [PERSON], яка при цьому встановила наступний діагноз: "Церебральний атеросклероз з недоумством, сплутаністю свідомості у вечірньо-нічний час, іпохондричний синдром". Вважає (позивач), що даний діагноз, що встановлений лікарем-психіатром [PERSON], є нічим іншим, як грубим порядком встановлення діагнозу та огляду пацієнтів при встановленні медичного діагнозу відповідно до Міжнародної класифікації хвороб, наказу МОЗ України від 08.10.1998 року №297, ст.7 Закону України "Про психіатричну допомогу", які є обов'язковими для використання, і з яких слідує, що при встановленні діагнозу необхідно зазначати анамнестичні відомості, характер скарг хворого, детальний опис його соматичного та психічного стану, а лише після цього встановлювати діагноз. При цього, діагноз, встановлений [PERSON] лікарем-психіатром [PERSON] був визначений останньою "на око", при однократному огляді, та є таким, що не відповідає Міжнародній статистичній класифікації хвороб та споріднених проблем охорони здоров'я Десятого перегляду МКХ-10. Крім цього, в довідці, долученій до справи, вказано, що кваліфікаційна категорія за фахом "Психіатрія" лікарю-психіатру [PERSON] не присвоєна, що також свідчить про рівень її кваліфікації. Звертає увагу і на те, що при огляді [PERSON] було порушено ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки її було незаконно піддано психіатричному огляду. Такі питання висвітлювалися в рішеннях Європейського суду. Незаконні дії лікаря-психіатра [PERSON] призвели в подальшому до порушення його (позивача) права на власність, оскільки за позовом його (позивача) сестри (третьої особи - [PERSON].) був визнаний незаконним та скасований договір дарування квартири, яка йому була подарована матір'ю [PERSON], і саме вказаний огляд останньої лікарем-психіатром [PERSON] був взятий за основу акту посмертної судово-психіатричної експертизи, яким було визнано [PERSON] на момент підписання договору дарування недієздатною. В судовому засіданні представники позивача підтримала викладені в позовній заяві обгрунтування, просили задовольнити їх уточнені позовні вимоги. Також просили врахувати відповіді, висновки Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології, отримані на їх запити та запити суду, які підтверджують їх позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Просила врахувати надану ними заяву від 05.04.2016 року, в якій просили відмовити в задоволенні позову на підставі спливу позовної давності. Вважає, що дії лікаря [PERSON] відповідали вимогам законодавства, порушень ніяких не було. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні та врахувати надані ними письмові заперечення. Свої заперечення обгрунтувала тим, що позовну заяву вважають необгрунтованою, незаконною, такою, що суперечить нормам чинного законодавства. Встановлений лікарем діагноз пацієнту [PERSON] є законним. В судових рішеннях по справі про визнання договору дарування недійсним судами зазначалося, що висновок експертизи містить детальний аналіз психічного стану [PERSON] в період складання договору, враховувалися покази лікаря психіатра [PERSON], експерта, надані в суді і суд зазначав про відсутність підстав вважати висновок експертизи необгрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи. Встановленим було і те, що позивачем по даній справі не було надано беззаперечних доказів про те, що лікар-психіатр [PERSON] встановила невірний діагноз [PERSON] та те, що вона мала підстави давати суду завідомо неправдиві покази в суді в якості свідка. Просила врахувати вимоги ст.61 ЦПК України. Представники третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні, так як він є безпідставний, недоведений. Просили врахувати, що позивачем не подавалося жодних скарг на протиправність рішень, дій, бездіяльності лікаря-психіатра [PERSON] ні до самої лікарні, ні до Міністерства охорони здоров'я, правоохоронних органів у порядку, встановленому ст.30 Закону України "Про психіатричну допомогу". Твердження сторони позивача про те, що оспорюваний діагноз є таким, що не відповідає класифікації, що він є незаконним - є власним домислом позивача та намаганням перекручення фактів. Лікарем-психіатром [PERSON] був встановлений оспорюваний діагноз у повній відповідності до вимог законодавства, в тому числі - ст.11 Закону України "Про психіатричну допомогу", є правомірним і в частині особи, що його встановила, і в частині його формулювання. Факти, що були підставами для огляду [PERSON] лікарем-психіатром [PERSON] та встановлення їй оспорюванного діагнозу, були встановлені судовим рішенням по справі про визнання договору дарування недійсним. Просив врахувати і відповідь на їх запит з головного закладу МОЗ України від 12.04.2016 року, з якої слідує, що оспорюваний діагноз існує, використовується в практиці лікарями. Просили врахувати їх письмові пояснення. Вислухавши пояснення представників позивача, представника відповідача, представників третіх осіб, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в суді та підлягають задоволенню. В суді встановлено, що [PERSON] - мати [PERSON] (позивача) та [PERSON] (третьої особи). Відповідно до свідоцтва про смерть (а.с.38) [PERSON] померла [INFO] року. В період з 14.01.2011 року по 15.02.2011 року [PERSON] перебувала в Київській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги в інфарктному відділенні, що підтверджено довідкою №323 та медичною документацією (а.с.39, 40, 78-104). З вказаної медичної документації встановлено, що 11.02.2011 року, під час перебування [PERSON] в КМКЛШМД, остання була оглянута лікарем-психіатром [PERSON], якою і був встановлений діагноз: "Церебральний атеросклероз з недоумством, сплутаністю свідомості у вечірньо-нічний час, іпохондричний синдром". З листа Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги від 07.03.2014 року (а.с.41), адресованого СВ Дніпровського РУГУ МВС України, слідує, що [PERSON] присвоєно звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю - психіатрія (сертифікат №2560 від 29.09.2011 року) дійсно до 29.09.2016 року, посвідчення [NUMBER] НМАПО ім.П.Л.Шупика про проходження стажування з психіатрії з 05.09.-04.10.2011 року. Кваліфікаційна категорія за фахом "Психіатрія" не присвоєна. З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що 31.01.2011 року було укладено договір дарування квартири, де дарувальником була - [PERSON], обдарований - [PERSON] (позивач). Третя особа - [PERSON] (дочка дарувальника [PERSON].) вважала договір дарування недійсним, у зв'язку з чим звернулася до суду з позовом. Відповідно до рішення Дніпровського районного суду від 26.02.2014 року, залишеного без змін вищестоящими інстанціями, договір дарування було визнано недійсним. В основу рішення було включено висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 30.08.2013 року, якою встановлено, що [PERSON] на момент укладення договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, і такий висновок складений експертами з урахуванням спірного діагнозу, встановленого 11.02.2011 року лікарем-психіатром [PERSON] (а.с.123-131). Позивач в своїй позовній заяві посилається на те, що дії лікаря-психіатра [PERSON] щодо огляду 11.02.2011 року та встановленню діагнозу [PERSON] є незаконні. При вирішенні цього питання суд встановив наступне. На підтвердження своїх вимог сторона позивача надала Висновок спеціаліста від 11.03.2014 року (а.с.62-69), складеного Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології, підписаний заступником директора з наукової роботи і судової психіатрії та експертизи, кандидатом медичних наук [PERSON]. З даного Висновку слідує, що встановлений лікарем-психіатром 11.02.2011 року діагноз [PERSON] не відповідає МКХ-10, не підтверджений даними психопатологічного дослідження, і всупереч вимогам Міжнародної класифікації хвороб 10 перегляду, "недоумство (деменція згідно МКХ-10) встановлено при однократному огляді [PERSON] В даному висновку зазначено, що і встановлений лікарями судово-психіатричними експертами діагноз [PERSON] не відповідає даним медичної документації і висновок про наявність у [PERSON] судинної деменції є необгрунтованим. Крім цього Висновку стороною позивача було надано і відповідь на адвокатський запит від 06.10.2015 року, складену цим же інститутом, за підписом директора [PERSON] (а.с.153-154), згідно якої - лікар-психіатр [PERSON] не мала кваліфікаційної категорії зі спеціальності "психіатрія", і встановлення нею діагнозу психічного захворювання, є незаконним. Крім цього, у даній відповіді зазначено, про те, що в представленій документації відсутня інформація про наявність усвідомленої згоди [PERSON] на психіатричний огляд та рішення суду про проведення огляду без її усвідомленої згоди, та встановлений діагноз [PERSON] 11 .02.2011 року є невідповідним, що є порушеннями ст.ст.7, 11, 27 Закону України "Про психіатричну допомогу". З вказаними Висновком, відповіддю на запит сторони позивача сторони відповідача, третіх осіб не згодні, вважали їх невірними, складеними з порушеннями. На підтвердження своєї позиції - законність спірного діагнозу, ні відповідач, ні треті особи доказів не надали, клопотань щодо витребування інформації, чи проведення досліджень, експертиз - суду не заявляли. Враховуючи різні позиції сторін щодо предмету спору та незгоду сторони відповідача, третіх осіб з наданими до справи стороною позивача документів на підтвердження позову, судом було направлено запити з питаннями, пов'язаними з предметом спору, до Київського центру судово-психіатричної експертизи та до Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології. Згідно відповіді на запит суду Київський центр судово-психіатричної експертизи 15.03.2016 року повідомив, що питання в запиті суду носять теоретично нормативний характер і в процесі розгляду цієї цивільної справи судово-психіатрична експертиза не проводилася (а.с.213). Згідно відповіді на запит суду з Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології від 31.03.2016 року (а.с.215-216), за підписом завідуючого відділу комплексної судово-психіатричної експертизи [PERSON], останні повідомили, що згідно вимог законодавства при встановленні діагнозу психічного та поведінкового розладу, виконання наказу №297 від 08.10.1998 року, виданого МОЗ України, "Про перехід органів і закладів охорони здоров'я України на Міжнародну статистичну класифікацію хвороб і споріднених проблем охорони здоров'я десятого перегляду (МКХ-10)" є обов'язковим елементом дотримання принципу законності при наданні психіатричної допомоги. Також в даній відповіді зазначено те, що спірний діагноз, встановлений [PERSON], відсутній в МКХ-10; термін "недоумство" відповідає встановленому міжнародною спільнотою стану деменція; для встановлення достовірного клінічного діагнозу деменція, властиві йому симптоми повинні спостерігатися протягом щонайменше шести місяців. Після отримання вказаних відповідей на запит суду, не погоджуючись з їх змістом, представником третьої особи [PERSON], на його запит було отримано відповідь від 12.04.2016 року з цього ж інституту, за підписом [PERSON], в якій зазначено, що спірний діагноз можливо б було зашифрувати під рубрикою F 01 "Судинна деменція"; що використання термінів "недоумство", "сплутаність свідомості", "іпохондричний синдром" лікарем-психіатром не є порушенням норм і правил клінічної психіатрії; що термін "деменція" є синонімом терміну "недоумство". Також зазначено, що спірний діагноз є зрозумілим по суті для лікарів психіатрів і може ними використовуватися, незважаючи на відсутність вищезазначеного словосполучення в МКХ-10. Стосовно всіх зазначених вище листів медичних установ, суд звертає увагу на те, що надані листи (висновок, відповіді) на вимогу сторони позивача, на запит суду, належним чином оформлені (містять підписи, печатки медичних установ, які їх видавали). Щодо отриманого представником третьої особи [PERSON] листа слід відмітити те, що на ньому міститься печатка відділу кадрів медичного закладу. Аналізуючи викладене вище, суд враховує наступне. Відповідно до Закону України "Про психіатричну допомогу" - діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих МОЗ України для застосування в Україні. Діагноз психічного розладу не може базуватись на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов'язаних із станом її психічного здоров'я. Обмеженнями з принципу добровільності, тобто, коли будь-який вид психіатричної допомоги може бути наданий без усвідомленої згоди особи або без згоди її законного представника, є такі: - коли особа вчиняє чи виявляє реальний намір вчинити дії, що становлять безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих; - коли особа неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Психіатричний огляд - це вид психіатричної допомоги, що проводиться з метою з'ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Лікар-психіатр перед проведенням психіатричного огляду зобов'язаний відрекомендуватись особі, яка підлягає огляду, або її законному представнику як лікар-психіатр, назвати своє прізвище, місце роботи та викласти мету огляду. Дані психіатричного огляду з висновком про стан психічного здоров'я особи, а також причини звернення до лікаря-психіатра та медичні рекомендації фіксуються у медичній документації. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутися родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи. Заява про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обґрунтовують необхідність психіатричного огляду і вказують на відмову особи чи її законного представника від звернення до лікаря-психіатра. Лікар-психіатр має право робити запит щодо надання йому додаткових медичних та інших відомостей, необхідних для прийняття відповідного рішення. У невідкладних випадках, коли за одержаними відомостями, що дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, заява про психіатричний огляд особи може бути усною. У цих випадках рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром самостійно і психіатричний огляд проводиться ним негайно. У випадках, коли відсутні дані, що свідчать про наявність підстав для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, заява повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обґрунтовують необхідність проведення такого огляду. У разі встановлення обґрунтованості заяви про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника лікар-психіатр направляє до суду за місцем проживання цієї особи заяву про проведення психіатричного огляду особи в примусовому порядку. До заяви додається висновок лікаря-психіатра, який містить обґрунтування про необхідність проведення такого огляду, та інші матеріали. Психіатричний огляд особи проводиться лікарем-психіатром у примусовому порядку за рішенням суду. Відповідно до ст.ст.3, 4, 7 Закону - кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я для застосування в Україні. Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов'язаних із станом її психічного здоров'я. Методи діагностики та лікування і лікарські засоби, дозволені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, застосовуються лише з діагностичною та лікувальною метою відповідно до характеру психічних розладів і не можуть призначатися для покарання особи, яка страждає на психічний розлад, або в інтересах інших осіб. Відповідно до ст.11 Закону психіатричний огляд проводиться з метою з'ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Умисне подання заяви про психіатричний огляд особи, що містить завідомо неправдиві або неточні відомості щодо стану психічного здоров'я цієї особи, тягне за собою відповідальність, передбачену законом. Статтею 27 Закону визначено, що Професійні права, обов'язки лікаря-психіатра, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, у тому числі здійснюють догляд за особами, які страждають на психічні розлади, при наданні психіатричної допомоги встановлюються Основами законодавства України про охорону здоров'я, цим Законом та іншими законами. Виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов'язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. З наведеного вище слідує, що лікарем [PERSON] при встановленні спірного діагнозу були допущені порушення: - спірний діагноз не відповідає МКХ -10, встановлено даний діагноз при одноразовому огляді (за висновками медичних закладів - можливо лише при спостереженні протягом шести місяців). Крім цього, суду не було надано жодного доказу по даній справі про необхідність огляду [PERSON] лікарем психіатром без її, чи її представників згоди, що є порушенням законодавства України. Стосовно заяви сторони відповідача щодо застосування строків позовної давності, суд приходить до того, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності, оскільки з пояснень сторони позивача слідує, що про оспорюваний діагноз вони дізналися під час розгляду справи про визнання договору дарування недійсним (рішення від 26.02.2014 року), з даним позовом звернулися до суду 05.11.2014 року, і це не було спростовано в суді стороною відповідача, третіх осіб. Безпідставним є і посилання сторони відповідача та третіх осіб на застосування ст.61 ЦПК України (наявність судового рішення від 26.02.2014 року), оскільки в тій справі не було вимог про законність спірного діагнозу, а були лише пояснення свідків, в тому числі лікаря [PERSON] На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved