Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

ПАТ «Родовід Банк» 28 лютого 2017 року звернулося до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що 16 травня 2007 року між ПАТ «Родовід Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір і встановлено відсотки за користуванням цим кредитом, кредитні кошти відповідачу було надано, договір почав виконуватися. З відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки і цей відповідач зобов'язався погашати борг кредитонабувача. Але в порушення умов цього договору і закону відповідач перестав виплачувати тіло кредиту та відсотки, утворилася заборгованість, в добровільному порядку погашення заборгованості не відбулося. Банк звернувся до сулу з позовом про стягнення заборгованості за вказаним договором і рішеннями судів вказаний борг було стягнуто, рішення набрали законної сили і знаходяться на виконанні. Але і вказане належним чином не виконується, є заборгованість; на думку позивача, відповідачі неправомірно користуються коштами позивача і повинні сплатити банку три відсотки річних від суми просроченого кредиту і окремо ці відсотки від суми просрочених відсотків. Відповідачі проти цього заперечують, отже позивач вважає вказане незаконним і просили стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість по кредитному договору в вигляді вказаних трьох відсотків річних за певний час та витрат на судовий збір, задовольнивши позов у повному обсязі. Представники відповідачів [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснивши, що дійсно було укладено кредитний договір і договір поруки, є рішення суду про стягнення суми боргу і інш., вказане рішення набрало законної сили і виконується, кошти ними сплачуються; вимоги позивача про стягнення вказаних відсотків не грунтуються на законі, договором не передбачено і не повинно застосовуватися до цих їх правовідносин з банком, про вказане надано відповідні документи банку, отже спір вичерпано. Заперечували з цих підстав проти задоволення позову і просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представників відповідачів, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного між ПАТ «Родовід Банк» та відповідачем [PERSON] договору № 35.1/СЖ-135.07.1 від 16 травня 2007 року цей відповідач отримав у позивача кредит у розмірі 40000 доларів США для своїх потреб зі сплатою конкретних відсотків річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 15 травня 2010 року. На забезпечення вказаного кредитного договору з відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки і цей відповідач зобов'язався погашати борг кредитонабувача. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов'язується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору. Відповідно до умов договору відповідач зобов'язаний повернути кредит позивачу у відповідності до графіку, що наведений у додатку до цього договору (як основного так і додаткового), який є його невід'ємною частиною. В разі порушення позичальником обов'язку повернути кредитодавцеві кредиту відповідності до умов цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення сплати, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. У випадку прострочення повернення сум наданого кредиту (в тому числі часткового повернення), та прострочення сплати процентів за користування кредитом відповідно до цього договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф незалежно від строку прострочення. На думку сторони позивача, в порушення зазначених норм закону та умов укладеного кредитного договору відповідач свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, перестав своєчасно сплачувати відсотки по кредиту, утворилася заборгованість і банк звернувся з позовом до суду. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року позовні вимоги банку були задоволені в повному обсязі: тягнути солідарно з [PERSON] і [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства „Родовід Банк" заборгованість за кредитним договором № 35.1/СЖ-135.07.1 від 16 травня 2007 року в сумі 722 101 (сімсот двадцять дві тисячі сто одну) грн. 45 коп., яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом у сумі 319 694.82 грн., відсотків за користування кредитом (в тому числі прострочені) у сумі 51 806.79 грн., пені у сумі 350 599.84 грн., а також судовий збір у сумі 3 441 (три тисячі чотириста сорок однієї) грн. 00 коп., а разом - 725 542 (сімсот двадцять п'ять тисяч п'ятсот сорок дві) грн. 45 коп.. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2014 року вказане рішення районного суду було змінено: зменшено суму пені за несплату відсотків, яка підлягає стягненню солідарно із відповідачів на користь ПАТ «Родовід Банк» з 57093.67 грн. до 16928.80 грн., пені за порушення строку повернення кредиту із 293506.15 грн. до 95908.45 гривень, а загальної суми заборгованості за кредитним договором № 35.1/СЖ-135.07.1 від 16 травня 2007 року із 722 101.45 грн. до 432532.07 грн., вказавши, що судовий збір підлягає стягненню із відповідачів у дольовому порядку: по 1720.50 гр. з кожного; в іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року - залишене без змін. Ця ухвала набрала законної сили, по ній видано виконавчі листи, які направлені для виконання до виконавчої служби і на теперішній час виконуються. Але і вказане належним чином, на думку представника позивача, не виконується, є заборгованість; на думку позивача, відповідачі неправомірно користуються коштами позивача і повинні сплатити банку три відсотки річних від суми просроченого кредиту і окремо ці відсотки від суми просрочених відсотків за період часу з 16 квітня 2013 року по 26 січня 2017 року. Звернення до відповідачів ні до чого не призвело, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом з'ясовано, що дійсно 16 травня 2007 року між ПАТ «Родовід Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір і встановлено відсотки за користуванням цим кредитом, кредитні кошти відповідачу було надано, договір почав виконуватися. З відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки і цей відповідач зобов'язався погашати борг кредитонабувача. Але в порушення умов цього договору і закону відповідач перестав виплачувати тіло кредиту та відсотки, утворилася заборгованість, в добровільному порядку погашення заборгованості не відбулосяґ і банк звернувся з позовом до суду. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року позовні вимоги банку були задоволені в повному обсязі: тягнути солідарно з [PERSON] і [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства „Родовід Банк" заборгованість за кредитним договором № 35.1/СЖ-135.07.1 від 16 травня 2007 року в сумі 722 101 (сімсот двадцять дві тисячі сто одну) грн. 45 коп., яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом у сумі 319 694.82 грн., відсотків за користування кредитом (в тому числі прострочені) у сумі 51 806.79 грн., пені у сумі 350 599.84 грн., а також судовий збір у сумі 3 441 (три тисячі чотириста сорок однієї) грн. 00 коп., а разом - 725 542 (сімсот двадцять п'ять тисяч п'ятсот сорок дві) грн. 45 коп.. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2014 року вказане рішення районного суду було змінено: зменшено суму пені за несплату відсотків, яка підлягає стягненню солідарно із відповідачів на користь ПАТ «Родовід Банк» з 57093.67 грн. до 16928.80 грн., пені за порушення строку повернення кредиту із 293506.15 грн. до 95908.45 гривень, а загальної суми заборгованості за кредитним договором № 35.1/СЖ-135.07.1 від 16 травня 2007 року із 722 101.45 грн. до 432532.07 грн., вказавши, що судовий збір підлягає стягненню із відповідачів у дольовому порядку: по 1720.50 гр. з кожного; в іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року - залишене без змін. Ця ухвала набрала законної сили, по ній видано виконавчі листи, які направлені для виконання до виконавчої служби і на теперішній час виконуються. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо стягнення заборгованості вказаним кредитним договором, позивач посилається на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року у справі №201/5085/13-ц, яке 16 січня 2014 року апеляційним судом Дніпропетровської області було змінено - зменшено стягнення заборгованості за кредитним договором №35.1/СЖ- 135.07.1 з суми 722 101.45 грн. до 484 338.86 грн., за рахунок зменшення стягнення з відповідачів пені: за несплату відсотків в розмірі - 16 928.80 грн. та за порушення строку повернення кредиту - 95908.45 грн., замість - 350 599.84 грн.. Судом встановлено, на вимогу ПАТ «Родовід Банк» ще 16 квітня 2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, на виконання вказаного рішення суду було видано відповідні виконавчі листи, за якими у відповідності до ст. 17, 19, 20, 25 Закону України "Про виконавче провадження" відповідними виконавчими службами Дніпропетровської області було відкрито виконавче провадження, тобто питання стягнення кредитної заборгованості за договором банківського кредиту в іноземній валюті - №35.1/СЖ-135.07.1 від 16 травня 2007 року з відповідачів вже вирішилось Жовтневим районним судом і вказане рішення суду вже звернено до виконання через відповідні виконавчі служби і фактично виконане і зараз вказане рішення виконується, проведено стягнення певних сум і сума стягнення зараз значно зменшилася. Будь-яке повторне звернення до суду до тих самих відповідачів про стягнення заборгованості за тим самим кредитним договором з боку позивача - є грубим порушенням норм процесуального права і може розцінюватись, як зловживання з боку позивача своїми процесуальними правами. Адже, відповідно до ч. 1 та 2 ст. 223 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Даний позов ПАТ "Родовід Банк" пред'явлено до тих самих осіб, про стягнення заборгованості на підставі невиконання того ж самого кредитного договору, що були і у справі № 201/5085/13-ц, у якій вже є чинне рішення цього ж Жовтневого районного суду і яке, вже звернуте до виконання і примусове стягнення за даним рішенням суду вже відбулось, про що і свідчать надані позивачем до позову копії виконавчих листів. Зараз позивач звертається з повторним позовом про стягнення з відповідачів заборгованості, яка складається з 3% річних від суми простроченого кредиту за період з 16 квітня 2013 року по 26 січня 2017 року - 4537. 51 доларів США ( еквівалент 123 457.19 грн.) та 3 % річних від суми прострочених відсотків по кредиту за період з 16 квітня 2013 року по 26 січня 2017 року - 734.53 доларів США ( еквівалент 19 985.19 грн.), що разом складає - 5 272.04 доларів США (еквівалент 143 442.39 грн.). Те, що позивач жодним чином не обгрунтовує законність нарахування вказаних трьох процентів річних - є невипадковим, адже нарахування 3 % річних від простроченої суми зобов'язання має певну правову природу, і нарахування яких передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України, в застосування якої, є свої певні особливості. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних. Тобто, грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини. Більш того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Так, за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Що ж стосується боргів в іноземній валюті, то на сьогодні існує відповідний правовий висновок Верховного Суду України, що борги в іноземній валюті не індексуються на підставі статті 625 ЦК України. Так, в своїй постанові від 27 січня 2016 року Верховний суд України прийшов до висновку, що офіційний індекс інфляції це знецінення - зниження купівельної спроможності грошової одиниці України - гривні, а не іноземної валюти, тому долар США у борговому зобов'язанні індексації не підлягає. Аналогічна правова позиція Верховного Суду України визначена у Постанові ВСУ від 22.03.2017 року у справі № 6-2829 цс 16, в якій вища судова інстанція чітко вказала, що "...стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов 'язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті України - гривні." Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання, як такого що визначено в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі на сьогодні заперечують будь-якi (навіть договірні) домовленості i зобов'язання стосовно позивача відносно кредиту, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідачів. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з того, що відповідачі всі передбачені договором сторін умови виконали в повному обсязі та виконують рішення суду. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Отже діями відповідачів, не пов'язаними з невиконанням умов договору, позивачу не було завдано майнової шкоди, яка знаходяться в безпосередньому причинному зв'язку з вказаними діями відповідача. Не може суд прийняти до уваги наполягання представника позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим ПАТ «Родовід Банк» в задоволенні позовних вимог до [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат відмовити. Таким чином позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, відсотків та витрат не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, не ґрунтуються на законі і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed