Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

26.08.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить стягнути з [PERSON] аліменти від усіх його видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини з 14 січня 2012 року і до 18 років, починаючи з дня її народження і до досягнення дитиною повноліття; позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І. від 04.09.2015 року провадження у справі відкрито, та в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді Маломуж А.І. справу передано до авторозподілу. 18.03.2016 року ухвалою суду справу прийнято до провадження судді Васильків О.В. та призначено до судового розгляду. До судового засідання позивач [PERSON] не з'явилася, повідомлялася належним чином. До суду надано заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не з'явився, повідомлявся належним чином у відповідності до ст. 74 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника. При цьому вказала, що наданий висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав підтримує, та не заперечує проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [INFO] року народився [PERSON], актовий запис № 2609, що вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції. Батьками у свідоцтві вказані сторони по справі /а.с. 12/. Згідно довідки № 191-1 від 08.08.2015 року, за адресою: [ADDRESS], проживають: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] /а.с. 13/. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON], [INFO], проживає разом із позивачем, та знаходиться на її утриманні. У ході розгляду справи судом також досліджено наданий органом опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради висновок «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні малолітньої дитини [PERSON], [INFO]» від 23.03.2016 року № 322/01-11. Вказаним висновком встановлено, що від спільного проживання сторін народився син [PERSON], який зареєстрований та проживає разом з матір'ю. Інформацію щодо невиконання батьком дитини своїх батьківських обов'язків письмово підтвердили гр. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Адміністрацією КУ «Дитяча міська поліклініка № 6», в якій малолітній [PERSON] перебуває на обліку, повідомлено, що догляд за дитиною вдома та під час проведення оглядів з дитиною завжди була мати. Одеською дирекцією Поштамт-Центр поштового зв'язку № 1 УДП поштового зв'язку «Укрпошта» повідомлено про відсутність отримання переказів на ім'я [PERSON] за період з 1.09.2015 року по 01.03.2015 року. При прийнятті рішення по справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.114 наведеного вище Закону). Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними-установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з п. 16 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. За таких обставин, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, та приділяючи першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, враховуючи самоусунення відповідача від виховання дитини, суд вважає, що вимоги позивача у частині позбавлення [PERSON] батьківських прав підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, суд приходить до наступного. Статтею 166 СК України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. При вирішенні спору суд виходить з положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», за якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування та найважливішим обов'язком батьків. Статтею 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, регламентовано, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Положеннями ч. 2 ст. 182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд враховує встановлений ст.7 Закону України "Про державний бюджет України на 2016 рік" , прожитковий мінімум у 2016 році на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2016 року ? становить 1455 гривень, з 1 травня ? - 1531 гривня, з 1 грудня ? 1637 гривень. Тому сума аліментів на дитину сторін має узгоджуватись з вказаною сумою. Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання дитини підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені, а саме суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/4 частини всіх доходів відповідача щомісячно. При цьому суд зазначає, що такий розмір стягуваних аліментів є розумним та не суперечитиме чинному законодавству, інтересам позивача, відповідача та неповнолітньої дитини. Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, так як обґрунтовані та доведені.

Outcome: approved