Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» (далі ПАТ КБ «Приват Банк») звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 29.01.2010 року [PERSON] 29.01.2010 року отримав кредит у розмірі 3600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Натомість відповідач не надав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, а таким чином зобов'язання за вказаним вище кредитним договором відповідач не виконав. У зв'язку із цим, станом на 30.09.2017 року загальна сума заборгованості становить 43314,23 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 3256,11\~ грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 34119,35 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3400,00 грн., а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина) та 2038,77 грн.\~ - штраф (процентна складова). На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним\~ договором\~ в розмірі 43314,23 грн., та судові витрати по справі у розмірі 1600,00 грн.\~ Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності,\~ у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі. Також зазначила, що відповідач особисто підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується особистим підписом у заяві. Таким чином, при укладенні кредитного договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами так і прийняті ними як обов'язкові умови договору. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Верховний суд України неодноразово висловлювався відносно строку виконання зобов'язань по кредитам, що надаються у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитні картки, а саме 19.03.2014 року справа №6-14цс14 та 18.05.2014 року справа №6-61цс14 «Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платіжне погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінчення строку дії договору». Відповідно до правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк випущеної картки до останнього дня 03.2020 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом 23.11.2017 року, тобто до спливу строку позовної давності. Також, відповідач іноді виконував свої зобов'язання за кредитом, що свідчить про те, що йому було відомо про умови кредитування та він визнавав свої зобов'язання за договором. Відповідач своїм правом надати до суду відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів не скористався. У судовому засіданні позовні вимоги\~ не визнав, та пояснив, що на момент укладення кредитного договору б/н від 29.01.2010 року він був затриманий слідчим СВ Орджонікідзевського РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області за підозрою у вчиненні кримінального злочину, передбаченого ст.186 ч.2 КК України, та знаходився під вартою у Маріупольському слідчому ізоляторі. Після чого, був засуджений вироком Орджонікідзевського райсуду м.Маріуполя від 21.05.2010 року за ст.187 ч.1, ст.186 ч.2 КК України до 4 років 3 місяців позбавлення волі. До затримання він познайомився з жінкою [PERSON] Саме вона отримала незаконним шляхом\~ кредитну картку ПАТ КБ «Приватбанк» від його імені тоді, коли він знаходився в місцях позбавлення волі, після цього шахрайським шляхом знімала кошти з рахунку. По звільненню з місць позбавлення волі в січні 2013 року, він почав спільно проживати зі [PERSON] в квартирі. У період з 06.03.2013 року по 31.10.2014 року він працював слюсарем 3 розряду у ЖКП «УК» Кальміуська» і з його заробітної плати відраховувались 20 % із заробітної плати на користь держави. У спадщину йому дісталась квартира, яку він 18.03.2014 року продав за 12500 доларів США, що на той момент було еквівалентно 125280 грн. Виручені від продажу квартири гроші він передав [PERSON], тому як довіряв їй та планував з нею спільне майбутнє. Гроші [PERSON] поклала на власний рахунок у банку. В лютому 2016 року [PERSON] за його гроші придбала будинок по вул. Сакко і Ванцетті, 74, а саме: за 3200 доларів США, в якому він особисто мешкає та зареєстрований. Будинок було оформлено на її імя через те, що у нього був оформлений кредит у ПАТ КБ «Приватбанк», як повідомила йому [PERSON] Навесні 2016 року за його гроші [PERSON] придбала земельний пай вартістю 24000 грн. та автомобіль марки ВАЗ 2107 вартістю 1000 грн., які також оформила на своє імя. З цього приводу між ними почались конфлікти і вони розійшлись. Після розставання переоформити все придбане майно на нього, вона відмовилась. Скільки грошей в неї залишилось йому не відомо. В серпні 2016 року друзі [PERSON] за її проханням спричинили йому тяжкі тілесні ушкодження. 07.08.2017 року він звернувся із заявою до Кальміуського відділу поліції про притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] та [PERSON] за фактом погрози вбивством з їх сторони, за фактом незаконного заволодіння [PERSON] обманним шляхом грошових коштів у розмірі 12528 доларів США. Матеріали кримінального провадження були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017050800001529 від 07.08.2017 року за ознаками складу злочину, передбаченого ст.190 ч.1 КК України. Постановою старшого слідчого СВ Кальміуського ВП ЦВП ГУНП України в Донецькій області майором поліції [PERSON] від 18.07.2018 року вказане кримінальне провадження № 12017050800001529 було закрито у звязку зі встановленням відсутності в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення. Ухвалою Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 12.09.2018 року у справі №264/3450/17 його скаргу на постанову слідчого від 18.07.2018 року про закриття кримінального провадження задоволено та вказану постанову скасовано. На теперішній час досудове розслідування за кримінальним провадженням триває.\~ Крім того, звернув увагу суду на те, що у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором ним вносились нерегулярні платежі шляхом переводу особистих коштів та поповненням готівкою у терміналі самообслуговування. Останній платіж за кредитним договором від 29.01.2010 року мав місце 16.05.2014 року. Банк звернувся до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором лише 23.11.2017 року, тобто поза межами строків позовної давності, що є підставами для відмови у позові. Вважає незаконними дії банку щодо самовільного підвищення процентної ставки з 30% до 34,8, а потім 43,2%. Про підвищення процентної ставки нарахування відсотків банк його не повідомляв. Розрахунок заборгованості за кредитним договором, складений представником позивача, вважає необґрунтовано завищеним, а тому не визнає та оспорює. Що стосується нарахованої суми заборгованості за пенею та комісією, а також штрафних санкції, вказує на незаконність їх нарахування відповідно до ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». На підставі викладеного, просив відмовити банку у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до укладеного договору № б/н від 29.01.2010 року [PERSON] 29.01.2010 року отримав кредит у розмірі 3600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. Пояснення відповідача у частині того, що він на момент укладання вказаного кредитного договору та отримання кредитної картки, а саме 29.01.2010 року, був затриманий слідчим СВ Орджонікідзевського РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області за підозрою у вчиненні кримінального злочину, передбаченого ст.186 ч.2 КК України, та знаходився під вартою у Маріупольському слідчому ізоляторі, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та спростовуються наданими представником позивача доказами по справі. Так, згідно наданої копії протоколу про затримання за підозрою у скоєнні злочину від 25.02.2010 року [PERSON], [INFO], раніше неодноразово судимого за вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, 25.02.2010 року було затримано слідчим СВ Орджонікідзевського РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області за підозрою у вчиненні кримінального злочину, передбаченого ст.186 ч.2 КК України, що Крім того, пояснення відповідача у цій частині спростовуються наданими представником банку фотознімками камери підтвердження видачі клієнту кредитної картки, з якої вбачається, що відповідач отримав особисто кредитну картку 29.01.2010 року. Інших доводів та доказів на підтвердження вказаних обставин по справі відповідачем не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи відповідача в цій частині є неспроможними та такими, що спростовуються наданими письмовими доказами по справі. У звязку із чим, суд вважає доведеним той факт, що відповідач [PERSON] особисто звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписав заяву №б/н від 29.01.2010 року, згідно якої отримав кредит у розмірі\~ 3600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач власним підписом у заяві підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг (далі - Умов), а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Вказаний договір був укладений у порядку, передбаченому статтею 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання визнається договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Відповідно до виписки за картковим рахунком, наданої ПАТ КБ «Приватбанк», відповідачу було надано кредитні картки, остання картка №5168755633891409 має термін дії до останнього дня березня 2020 року. Вказану кредитну картку за №5168755633891409 відповідач отримував особисто у відділенні банку, що підтверджується наданим представником позивача фотознімком камери підтвердження видачі кредитної картки. Відповідно до доданої до справи довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду» станом на 29.01.2010 року були передбачені наступні умови кредитування: пільговий період до 55 днів (пільгова ставка діє за умови погашення до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості); базова процентна ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості) - UAН 2,5%, обовязковий щомісячний платіж - 7,0% від заборгованості, але не менш 50 грн. та не більше залишку заборгованості. Відповідно до п. 3.2 Умов та правил надання банківських послуг після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість видачі кредиту на платіжну картку. Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, та клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або підвищити) кредитний ліміт. Пунктом 3.3 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що підписання даного договору є прямою та безумовною згодою держателя відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. За змістом виписки по картковому рахунку відповідачу 29.01.2010 року встановлено кредитний ліміт 0 грн., 07.03.2013 року кредитний ліміт знижено до 2000 грн., 19.08.2013 року кредитний ліміт збільшено до 3600 грн., 26.01.2015 року кредитний ліміт збільшено до 3260 грн. З виписки по картковому рахунку встановлено, що відповідач активно користувався кредитними коштами, починаючи з дня свого звільнення\~ з місць відбування покарання (розраховувався кредитною картою, знімав гроші у банкоматі, поповнював картку готівкою). Згідно п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Пунктами 6.6, 6.7 Умов визначено, що у разі невиконання зобов'язань за договором, позичальник на вимогу банку має виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку. Власник карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості та виписками по картковому рахунку відповідача, останній самостійно погашав кредит 24.04.2013 року на суму 1150 грн., 23.05.2013 року 100 грн., 15.06.2013 року 100 грн., 25.06.2013 року - 100 грн., 22.07.2013 року 100 грн., 12.08.2013 року 100 грн., 23.08.2013 року 100 грн., 04.09.2013 року 300 грн., 11.09.2013 року 1100 грн., 12.09.2013 року 100 грн., 12.10.2013 року 100 грн., 12.11.2013 року 100 грн.. 29.11.2013 року 200 грн., 14.12.2013 року 100 грн., 18.12.2013 року 800 грн., 12.01.2014 року 100 грн., 15.01.2014 року 200 грн., 12.02.2014 року 100 грн., 19.02.2014 року 50 грн., 14.03.2014 року 100 грн., 19.03.2014 року 3000 грн., 08.04.2014 року 3000 грн., 16.05.2014 року 100 грн.\~ Вказані відрахування підтверджуються поясненнями відповідача, який не заперечує, що погашав заборгованість за кредитним договором, та відображаються у розрахунках представника позивача про розмір заборгованості. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язання щодо своєчасного щомісячного погашення кредиту виконав в не повному обсязі. Відповідно до ст. 610 ЦК України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), є порушенням зобов'язання. Згідно із п. 6.6. Умов в разі невиконання зобов'язання за Договором на вимогу позивача, відповідач зобов'язаний виконати зобов'язання по поверненню Кредиту (в тому числі простроченого кредиту та овердрафта), оплаті винагороди Банку. У звязку із неналежним виконанням своїх зобовязань за кредитним договором, станом на 30.09.2017 року у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 43314,23 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 3256,11\~ грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 34119,35 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3400,00 грн., а також штрафів відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина) та 2038,77 грн.\~ - штраф (процентна складова). Враховуючи, що з 17.05.2014 року відповідач не вносить щомісячних платежів, в тому числі не сплачує проценти за користування кредитом, позивач обґрунтовано відповідно до Умов та правил надання банківських послуг звернувся до суду з позовом про стягненням заборгованості в примусовому порядку. Відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності. На думку суду позиція відповідача є передчасною виходячи з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно із статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до п. 3.1.1. Умов карта діє до останнього календарного дня місяця включно, зазначеного на лицьовій стороні картки. Враховуючи, що термін дії картки встановлено до 03/2020 року, вона діє до 31.03.2020 року. Як зазначено в правових позиціях Верховного Суду України, які викладені в постановах від 19 березня 2014 року в справі № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року в справі №6-61цс14, від 01 жовтня 2014 року в справі №6-134 цс14, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України). Оскільки за умовами договору погашення кредиту позичальник [PERSON]\~ мав здійснювати частинами (7% від заборгованості) до 25 числа кожного місяця, наступного за датою виникнення заборгованості, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки, яким є 31.03.2020 року. Відповідно до частини 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно із правовою позицією, яка висловлена в постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-240цс14, від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15, відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позивач не надав належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, ці умови відповідач не підписував. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 щодо застосування у подібних правовідносинах норм статті 207, частини першої статті 628, частини першої статті 638, частини першої статті 1055 ЦК України, виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Враховуючи, що в анкеті - заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача, не можна вважати, що між сторонами в передбаченій законом письмовій формі досягнута домовленість про збільшення позовної давності, у звязку з чим застосуванню підлягає загальний строк позовної давності - три роки. Позивач звернувся до суду 23.11.2017 року. Як видно із розрахунку, представленого позивачем, останнє погашення заборгованості по кредитному договору відбулося 16.05.2014 року. Таким чином, сторонами був погоджений строк договору, строк кредитування, термін закінчення кредитування. Тобто, строк дії договору та строк кредитування встановлений до 03/2020 року, а тому на момент звернення Банку з відповідним позовом строк не сплив, а тому позивачем не пропущено, хоча останній платіж відповідачем був здійснений 16.05.2014 року. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу) (Правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28.03.2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс18). За таких обставин, суд вважає відмовити відповідачу у застосуванні до позовних вимог строків позовної давності. Позивач, звертаючись до суду із позовом просив стягнути заборгованість за кредитним договором станом на 30.09.2017 року. Станом на 30.09.2017 року заборгованість відповідача за кредитом згідно розрахунку позивача складала: поточна заборгованість за кредитом 3108,43 грн., прострочена заборгованість за кредитом 147,68 грн., а всього -заборгованість за кредитом 3256,11 грн., яка має бути сплачена відповідачем для погашення заборгованості за кредитним договором. Щодо нарахування і стягнення процентів від суми кредиту суд зазначає наступне. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за користування кредитом, який наданий у межах строку дії платіжної картки - до 31.03.2020 року включно. Відтак, у межах строку кредитування відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Вказана позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року № 444/9519/12. Враховуючи викладені норми законодавства та позиції Верховного Суду та Верховного Суду України, з огляду на те, що позивач звернувся до суду із позовом лише 23.11.2017 року, в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом за період по 22.11.2014 року включно позивачу слід відмовити. Таким чином, на користь позивача з [PERSON] підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами за період з 23.11.2014 року по 30.09.2017 року. Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. За змістом статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договір. Згідно із статтею 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до вимог договору та вимог закону. За загальним правилом, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються. В статті 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється його належним виконанням. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов'язаний повернути позику у строк та у порядку, що встановлені договором, як це встановлено ст. 1049 ЦК України. Відповідно до частини 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання його сторонами. Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року № 2121-III (далі - Закон). Відповідно до статті 2 Закону, банківським кредитом визнається будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання сплати процентів та інших зборів з такої суми. Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір. Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За приписами ч. 2 ст. 1054 ЦК України до правовідносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому, відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що станом на 30.09.2017 року загальна сума заборгованості становить 43314,23 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 3256,11\~ грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 34119,35 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3400,00 грн., а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина) та 2038,77 грн.\~ - штраф (процентна складова). При цьому у період з 29.01.2010 року по 31.08.2014 року позивачем застосовувалась відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 30% річних, у період з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року - 34,80% річних, а у період з 01.04.2015 року по 30.09.2017 року - 43,20% річних. Відносно доводів відповідача щодо розміру заборгованості по процентам за користування кредитом, а саме щодо незаконного підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п. 5.5. Умов, за користування кредитом [PERSON] нараховує проценти у розмірах, встановлених Тарифами Банку із розрахунку 360 календарних днів у році. Згідно із довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та позовною заявою, за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 2,5% на місяць, що дорівнює 30% на рік (12 місяців х 2,5%). Перевіряючи законність підвищення позивачем процентної ставки за користування кредитом, суд виходить з наступного. Із розрахунку заборгованості за кредитним договором в частині нарахування процентів вбачається, що розрахунок процентів Банком здійснювався наступним чином: з 29.01.2010 року - 30%, з 01 вересня 2014 року - 34,8% та з 01 квітня 2015 року - 43,2 % на рік. Згідно ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки, кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку, відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Відповідно до правового висновку, викладеному у постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2315цс16 та від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374цс17 боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі статтею 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно п.5.3 Умов, Банк має право здійснювати зміну Тарифів та інших умов обслуговування рахунків. При цьому [PERSON], за виключенням випадків зміни розміру наданого Кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менш, як за 7 днів до введення змін проінформувати Клієнта, зокрема, у виписці по Картрахунку згідно п. 4.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів [PERSON] не отримав повідомлення від Клієнта про незгоду із змінами, вважається, що Клієнт прийняв нові умови. Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155 (далі - Правила), рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку. Згідно з пунктом 114 Правил, адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу. У разі підвищення Банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо [PERSON] не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Саме такі висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа № 6-57цс12), від 30 листопада 2016 року (справа № 6-82цс16), від 11 жовтня 2017 року (справа № 6-1374цс17) та в постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року (справа № 761/37819/15-ц). Дослідивши докази по справі в частині законності підвищення Банком процентної ставки з 01 вересня 2014 року до 34,8%, а з 01 квітня 2015 року до 42,3%, суд вважає, що позивач не надав суду належних доказів щодо належного повідомлення Клієнта про підвищення банком процентної ставки, що виключає право Банка на викладені дії, а тому позовні вимоги в частині стягнення процентів після 01 вересня 2014 року за процентною ставкою 34,8%, та після 01 квітня 2015 року за процентною ставкою 42,3% - є безпідставними. Суд вважає, що розрахунок заборгованості по процентам, виходячи із умов договору, має бути наступним. Заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 23.11.2014 року по 30.09.2017 року розраховується за наступною формулою: тіло кредиту, на яке нараховуються відсотки, помножити на процентну ставку за користування кредитом за рік поділену на кількість днів у році, та помножену на кількість днів у періоді, за який стягується заборгованість. Отже, заборгованість по нарахованим процентам за користування кредитом за період з 23.11.2014 року по 30.09.2017 року (у періоді 1043 дні; тіло кредиту, на яке нараховувались проценти, дорівнює\~ 3256,11 грн.; ставка за рік - 30 %) дорівнює 2830,10 грн. (із розрахунку: 3256,11 грн. х 30 % /360 днів х 1043 дні). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що за вказаним кредитним договором\~ відповідач [PERSON] має заборгованість перед позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» по процентам за користування кредитом за період з 23.11.2014 року по 30.09.2017 року в розмірі 2830,10 грн. При вирішенні питання щодо стягнення штрафів: фіксованої частини - 500,00 грн. та процентної складової 2038,77 грн., суд приходить до наступних висновків. За розрахунком позивача сума штрафів була нарахована внаслідок невиплати щомісячної суми кредитного платежу. Згідно ст. 2 Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 рокуна час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р затверджений Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно даного Переліку місто Маріуполь є населеним пунктом, на території якого здійснювалася антитерористична операція. Відносно строків дії вказаного розпорядження та проведення антитерористичної операції суд відзначає, що за пунктом 5 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" № 1669-VII від 02.09.2014 затверджується перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року N 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. Також у десятиденний строк після закінчення антитерористичної операції Кабінету Міністрів наказано прийняти остаточний перелік таких населених пунктів. З огляду на вказані положення нормативних актів на сьогоднішній день відсутні дані щодо дати остаточного закінчення антитерористичної операції для визначення кінцевого періоду дії Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року відносно заборони нарахування пені та/або штрафів за кредитними договорами, зокрема, на території м. Маріуполя. Отже, нарахування штрафних санкцій за період з 14 квітня 2014 року по теперішній час для боржників, які зареєстровані на території м. Маріуполя, не відповідає вимогам закону. З матеріалів справи вбачається, що останнім місцем реєстрації відповідача є адреса: Донецька область, місто Маріуполь, вул. Сакко і Ванцетті, буд. 74. На підставі зазначеного, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для нарахування відповідачу [PERSON] штрафів: фіксованої частини - 500,00 грн. та процентної складової 2038,77 грн. за кредитним договором у період дії заборони з огляду на місце проживання відповідача та періоду нарахування штрафів, а тому вимоги позивача не ґрунтуються на законі та в цій частині вимог слід відмовити. Аналізуючи вказані положення законодавства, суд також дійшов висновку, що позивач з тих же самих підстав не мав права нараховувати відповідачу пеню на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитним договором б/н від 29.12.2010 року, починаючи з 14 квітня 2014 року, тому суд відмовляє позивачу в цій частині. А саме, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 3400,00 грн. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.ст. 76-78 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів і показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість частини позовних вимог відносно заборгованості за кредитом 3256,11 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 2830,10 грн., а всього на загальну суму 6086,21 грн. Згідно із частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за звернення до суду з позовом майнового характеру, який поданий юридичною особою, складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Як вбачається із квитанції про сплату судового збору, розмір судових витрат складає 1600,00 грн., а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 6086,21 грн. * 100%/ 43314,23 грн. ціни позову = 14,05%, тобто 14,05% від суми сплаченого судового збору (11,2% * 1762,00 грн./100%) складає 224,80 грн.

Outcome: partial