Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

До суду найшла позовна заява Першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , Державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Калашніка Дмитра Сергійовича, Реєстраційної служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, в якій просили визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Калашніка Дмитра Сергійовича, індексний номер №24247996 від 08.09.2015 року, на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - машиномісце [ADDRESS] ; визнати незаконним свідоцтво про право власності, серія та номер: [NUMBER] , видане 10.09.2015 року Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - машиномісце [ADDRESS] ; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою - [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу № 277 від 25.03.2016 року машиномісця № [NUMBER] , пл.. 14 кв.м., розташованого за адресою [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] ; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою - [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] звільнити земельну ділянку, пл. 14 кв. м., яка розташована за адресою - [ADDRESS] ); встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого це рішення суду є підставою для припинення права власності [PERSON] та [PERSON] на об`єкт нерухомого майна № 721544551101, розташований за адресою - [ADDRESS] , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Калашніком Д.С. прийнято незаконне рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, а Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області Могильнікову В.Д. видано свідоцтво про право власності на спірний об`єкт із порушенням вимог чинного законодавства, оскільки таке майно не перебуває у житловому будинку, не було побудовано, як об`єкт нерухомості, а розташоване на земельній ділянці, що належить Одеській міській раді, без чіткого визначення її меж, присвоєння кадастрового номеру, тощо. Крім того, прокурор зазначає, що під час здійснення слідчих дій у кримінальному провадженні № 42017160690000064 від 20.04.2017 року, зареєстрованого за фактом самовільного зайняття земельної ділянки, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, встановлено, що [PERSON] самовільно зайнято земельну ділянку по [ADDRESS] , яка вільна від забудови, під автомобільну стоянку, металеві паркани, шлагбауми та асфальтове покриття. Позивач зазначає, що незважаючи на те, що право власності за [PERSON] було зареєстровано незаконно, останній на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу продав зазначений вище об`єкт на користь [PERSON] , відтак із посиланням на положення ст. 203, 215, 228 ЦК України, на думку прокурора, так як [PERSON] набув право власності на об`єкт, який не може бути зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а право власності інших осіб за угодами є похідним від законності набування права власності первісним власником, то наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним. При цьому, оскільки земельна ділянка, на які розташований спірний об`єкт, є власність Одеської міської ради, позивач вважає, що наявні підстави для зобов`язання відповідача звільнити її. Представником прокуратури до матеріалів справи були надані письмові пояснення щодо обставин позову, а саме з приводу наявності підстав для представництва ними інтересів держави у суді, а також із приводу строків позовної давності. Вважають, що дане правопорушення (незаконне зайняття земельної ділянки) є триваючим, а тому питання спливу строку позовної давності не застосовується. Додатково посилались на те, що наявність реєстрації на машиномісце за вказаною адресою не свідчить про набуття права власності на земельну ділянку, оскільки Одеська міська рада не надавала земельне ділянку за вказаною адресою жодній особі. Окрім того, машиномісця не існує в натурі як об`єкта цивільних прав, а тому реєстрація речових права щодо нього не могла бути здійснена. До суду надійшов відзив на позов від представника ГТУЮ в Одеській області, в якому зокрема посилались на те, що Управління є неналежним відповідачем, оскільки не є юридичною особою та не має відповідного обсягу дієздатності. Представником [PERSON] - адвокатом Гудимою І.Б. 22.10.2020 року було подано до суду відзив на позов, заяву про застосування строків давності, клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог - обслуговуючого кооперативу «Шлях», клопотання про залишення позову без розгляду з підстав п.2 ч. 1 ст.257 ЦПК України. Ухвалою суду від 27.10.2020р. заяву представника [PERSON] задоволено, залучено до участі у цивільній справі у якості третьої особи на стороні відповідачів без самостійних вимог на предмет спору - Обслуговуючий кооператив "Шлях" (65058, Одеська обл., місто Одеса, Маршала Говорова, будинок 10-В, офіс 426, код ЄДРПОУ 40713636). Ухвалою суду 27.10.2020р. у задоволенні клопотання представника [PERSON] про залишення позову без розгляду з підстав п.2 ч. 1 ст.257 ЦПК України відмовлено. У відзиві представник відповідача вказує, що позивач звернувся до неналежних відповідачів; надані прокурором докази є неповними, та не дають можливості встановити обставини по справі у їх хронології. Послався на помилковість тверджень прокурора про проведення реєстрації з порушенням діючого законодавства, оскільки державному реєстратору був наданий повний пакет документів, визначений чинним законодавством України, який необхідний для прийняття рішення відносно спірного об`єкта нерухомого майна - машиномісця. Наполягав на тому, що проведена реєстрація та видане спірне свідоцтво лише підтверджують право власності, а не є підставою виникнення. У зв`язку з чим, первинне право власності у [PERSON] виникле на підставі договору про викуп паю машиномісця, яке не оспорене. Також вказав, що обраний прокурором спосіб захисту, у вигляді зобов`язання звільнити спірну земельну ділянку, на якій зареєстрований на праві власності об`єкт нерухомого майна є неефективним. Ухвалою суду від 17.03.2021 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до розгляду по суті на 10.06.2021 року. В судовому засіданні 10.06.2021р. судом були задоволенні клопотання представника прокуратури. Виключено з числа відповідачів Реєстраційну службу Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області (Одеська область, Біляївський район, пр-т Жовтревої революції, 7 А) у зв`язку з її ліквідацією, а також суд протокольно замінив Одеську місцеву прокуратуру №3 на Приморську окружну прокуратуру міста Одеси. Представник прокуратури та представник [PERSON] подали заяви про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Інші учасники процесу не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторони, представлених нею письмових доказів. 28 жовтня 2010 року між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Берег-Трейд" (Орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого ТОВ "Берег-Трейд" прийняло у строкове платне користування земельну ділянку, площею - 3,8121 га., яка знаходиться за адресою - [ADDRESS] для будівництва 18-поверхового житлового комплексу та благоустрою території. Договір посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Чужовською Н.Ю. за реєстраційним № 4004. 19 січня 2011 року між ТОВ «Берег-Трейд» та Обслуговуючим кооперативом «Граніт» укладений договір, згідно з яким ОК «Граніт» отримав право на ведення робіт по будівництву житлового комплексу за адресою - [ADDRESS] . Право на ведення будівельних робіт надано за винагороду, що складає - 3 746,08 кв. м. площі житлових приміщень у об`єкті, а також -10% від загальної кількості машино-місць у паркінгу об`єкту. Відповідно декларації від 29.12.2012р. №0Д14312509418 Інспекції ДАБК в Одеській області про готовність об`єкта (комплекс багатоповерхових житлових будинків з підземними гаражами та вбудованими приміщеннями громадського призначення по [ADDRESS] ) до експлуатації будівництво комплексу закінчено та об`єкт готовий до експлуатації. При цьому вбачається, що також було введено в експлуатаціє разом з житловою площею, і місця для постійного та тимчасового зберігання автотранспортних засобів заг. площею 2973,6 кв.м., кількість 118 машиномісць. 18.08.2015р. між обслуговуючим кооперативом «Граніт» та [PERSON] укладено Договір №800/М про порядок викупу пая машиномісця, до переліку якого також увійшло манишномісце [ADDRESS] , згідно якого кооператив приймає пайщиків до пайової участі в будівництво багатоквартирного житлового будинку. Судом встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (№ 24247996 від 08.09.2015) державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Калашніка Д.С. зареєстроване право власності на машиномісце № [NUMBER] , заг.пл.14 кв.м., як на об`єкт нерухомості, розташований у будинку [ADDRESS] , та Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області [PERSON] видане свідоцтво про право власності на спірний об`єкт № [NUMBER] від 10.09.2015р. пл. 14 кв.м. Як вбачається з Інформаційної довідки, що міститься в матеріалах справи вказана реєстрація на спірне машиномісце відбулася на підставі: додав наступні документи: - документів заявника оригінали та копії, серія та номер: б/н, виданий 28.08.2015, видавник Могильніков Валентин Дмитрович; договір про порядок викупу пая машиномісця, серія та номер: 800/М. виданий 18.08.2015, видавник: Обслуговуючий кооператив "Граніт" та [PERSON] ; довідка з Адресного реєстру міста Одеси. серія та номер: 364113/1, виданий 21.08.2015, видавник: Юридичний департамент Одеської міської ради; акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 861/М, виданий 18.08.2015, видавник: Обслуговуючий кооператив "Граніт" та [PERSON] ; технічний паспорт. серія та номер: Б/Н, виданий 19.08.2015, видавник Товариство з обмеженою відповідальністю "Нове БТІ" 31.08.2015. Виходячи з предмету спору та доказування визначеного прокурором у позові, жодний з зазначених документів не є спірним по справі відносно їх оформлення та укладення. Згідно умов Договору № 800\\м про порядок викупу паю, останній укладений між юридичною особою, яка не залучена до участі у справі - Обслуговуючим кооперативом «Граніт» та відповідачем по справі [PERSON] , як пайщиком. Відповідно до умов п. 1.1. вказаного Договору кооператив приймає пайщиків у пайову участь у будівництві багатоквартирного будинку за адресою [ADDRESS] . Пунктом 1.2. Договору визначено, що на умовах та у строки вказані у Договорі, кооператив зобов`язується по закінченню будівництва, отриманні сертифікатів відповідності, передати Пайщику розташовані у будинку за адресою [ADDRESS] , машиномісця з [ADDRESS] та документи, необхідні для оформлення права власності на машиномісце. Розташування машиномісць у будинку вказане у викопіюванні плану Будинку ( Додаток № 1). Суд звертає увагу, що зазначений Додаток № 1 до справи позивачем не наданий, тому встановити та надати оцінку місцю розташування машиномісць з № 140 по № 285 за умовами Договору, а відповідно земельної ділянки, на який вони розташовані не уявляється можливим. Згідно п. 3.1., п. п. 3.1.1 -3.1.3 цього Договору кооператив зобов`язується забезпечити введення будинку в експлуатацію. Передати пайщику по Акту прийому-передачі машиномісця та пакет документів для оформлення права власності на машиномісце: довідку про 100% внеску паю; Акт прийому - передачі машино-місця. Відповідно п. 3.2.7 Договору пайщик зобов`язаний власними силами та засобами та у відповідності до законодавства України провести оформлення та отримання свідоцтва на право власності на машиномісце. Оцінка вказаного Договору № 800\\м на предмет визнання нечинним, не входить до предмету спору та доказування, підстави для цього судом не вбачаються. Однак, виходячи зі змісту даного Договору, має значення обставина того, що Договір укладений між юридичною особою - забудовником (ст.80 ЦК України) та фізичною особою - пайщиком (ст.24-25 ЦК України). Таким чином, відповідач [PERSON] не здійснював будь-якого будівництва та зайняття відповідної земельної ділянки під машиномісцями, зокрема спірним № 212. Згідно п.п. 3.1.2. Договору № 800\\м передбачено складання Акту № 861\\М прийому - передачі машино-місця (Акт) , що і було здійснено між ОК «Граніт» та [PERSON] на виконання умови договору. Пунктом 1 Акту встановлене, що Кооператив передав власнику машиномісце [ADDRESS] . Технічний паспорт на спірне машиномісце № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] , виготовлений станом на 19.08.2015 року, ТОВ «Нове БТІ». Таким чином, доводи прокурора, що реєстрація права власності проведена незаконно у зв`язку з неналежним оформленням технічного паспорту критично оцінюється судом, тому як оцінка порядку виготовлення та правильність заповнювання технічного паспорту не входить до предмету спору та доказування по цій справі. Отже, суд приходить до висновку, що у відповідача [PERSON] , як у пайовика (інвестора) коштів в будівництво комплексу багатоквартирних будинків, на підставі договірних відносин з забудовником виникло майнове право на машиномісця, а потім оформлено право власності на підставі Договору № 800\\м, як правочину, який є дійсним та не оскарженим ( ст. 204 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, за договором купівлі-продажу від 25.03.2016 року № 277, вказане машиномісце № [NUMBER] , пл. 14 кв.м., за адресою [ADDRESS] , було продано [PERSON] на користь [PERSON] , за якою зареєстровано право власності на вказане машиномісце (запис №13947392). Щодо земельної ділянки, на якій збудований комплекс багатоквартирних будинків, то 16.07. 2015 року Орендарем - ТОВ «Берег-Трейд» направлене звернення до Голови Одеської міської ради (вих.№ 16/07) про відмову продовження оренди із проханням розірвати з Одеської міської ради договір оренди земельної ділянки від 28.10.2010 року на земельну ділянку, площею - 3,8121 га.. Суд зазначає, що саме звернення з пропозицією розірвання договору оренди земельної ділянки, не є фактом одночасного припинення правовідносин за цим правочином. При цьому сторони не спростовували вказані обставини, які підтверджені письмовими доказами по справі, а також що на час розгляду справи власником зазначеної земельної ділянки є - Одеська міська рада. Виходячи з матеріалів справи суд встановлює, що фактичним користувачем ділянки, як прибудинкової території комплексу багатоповерхових будинків є кооператив мешканців будинку ОК «Граніт», а користувачем частини ділянки на якій розташовані машиномісця є третя особа - ОК «Шлях», який об`єднує усіх власників машиномісць, зокрема спірного машиномісця [ADDRESS] . Із матеріалів справи вбачається, та не спростоване прокурором, що обставини зайняття земельної ділянки в розмірах, яке обслуговує ОК «Шлях» є предметом розслідування у кримінальному провадженні № 42017160690000064 від 20.04.2017 року, зареєстрованого за фактом самовільного зайняття земельної ділянки, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України. До обставин які розслідуються зокрема входить зайняття [PERSON] вільної від забудови земельної ділянки по [ADDRESS] , під автомобільну стоянку, металеві навіси та паркани, шлагбауми і асфальтове покриття. Суд зазначає, що на час розгляду справи по суті, інформація про притягнення до кримінальної відповідальності за вироком суду будь-якої особи за самовільної зайняття зазначеної ділянки прокурором не надана. Матеріалами справи підтверджено, що 29.08.2016 року ОК «Шлях» звернувся з заявою до Одеської міської ради про передачу в оренду наступних земельних ділянок з метою задоволення потреб пов`язаних з утриманням майна членів кооперативу -машиномісць: *ділянку площею 0,0491 га для обслуговування автостоянки за адресою [ADDRESS] ; *ділянку площею 0,1790 га для обслуговування автостоянки за адресою [ADDRESS] ; *ділянку площею 0,0602 га для обслуговування автостоянки за адресою [ADDRESS] ; *ділянку площею 0,0222 га для обслуговування автостоянки за адресою [ADDRESS] ; *ділянку площею 0,04003 га для обслуговування автостоянки за адресою [ADDRESS] . Суд звертає увагу, що у додатку до вказаного звернення ОК «Шлях» зазначені, зокрема, правовстановлюючі документи на машиномісця та автомийку. Виходячи з наведеного суд приймає зауваження відповідача [PERSON] , що до Одеської міської ради ще у 2016 році були подані всі данні про власників машиномісць з посиланням на необхідність оформлення землекористування на ділянку, на якої розміщені вказані об`єкти нерухомого майна, у зв`язку з проханням про розірванням договору оренди землі з забудовником. Рішенням сесії Одеської міської ради № 1527- VII від 07.12.2016 року був наданий дозвіл ОК «Шлях» на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною орієнтованою площею 0,6886 га для влаштування та обслуговування автостоянки та земельної ділянки орієнтованою площею 0,0222 га для експлуатації та обслуговування автомийки, за адресою [ADDRESS] та [ADDRESS] . Пунктом 4 цього Рішення сесії припинений зазначений вище договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Берег-Трейд» від 28 жовтня 2010 року на земельну ділянку, площею -3,8121 га. Отже, Одеська міська рада, як колегіальний орган, у передбаченому законом порядку (на сесії) висловила свою позицію щодо можливості подальшого використання вказаних земельних ділянок, на яких розташована автостоянка кооперативу у разі затвердження розробленої землевпорядної документації та не встановила будь-яких порушень прав громади міста на час прийняття рішення. З цього приводу, суд вказує на правову невизначеність у позиції Одеської міської ради при прийнятті на сесії рішення № 1527- VII від 07.12.2016 року та позиції представника ОМР під час розгляду даної справи в підтриманні позову поданого прокуратурою. Враховуючи викладене суд встановлює, що фактичним користувачем ділянки, як прибудинкової території комплексу багатоповерхових будинків за адресою [ADDRESS] . є кооператив мешканців будинку ОК «Граніт», а користувачем частини ділянки, на якої розташовані машиномісця є третя особа - ОК «Шлях», який об`єднує усіх власників машиномісць, зокрема спірного машиномісця [ADDRESS] . Суд критично оцінює як належний та допустимий доказ у справі висновок Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 17-2694/2695 від 26.02.2019 року, отриманого в рамках кримінального провадження № 12015160020000062 від 20.04.2017 року, з огляду на таке. Зі змісту висновку експерта вбачається, що на дослідження поставлені питання щодо місця знаходження, конфігурації та площі, а також вартості самовільно зайнятої земельної ділянки за адресою [ADDRESS] та 1 кв.м., на якої облаштована автостоянка. Висновком експерта встановлене, що досліджувалася земельна ділянка площею 0,3838 га, на якої розташована автостоянка, знаходиться за межами земельної ділянки, яка раніше передавалася в оренду для будівництва ТОВ «Берег-Трейд». Суд звертає увагу, що вказаний висновок експерта оформлений на підставі постанови слідчого в рамках іншого кримінального провадження, на яке не посилається сторона позивача, а експерт не був попереджений про кримінальну відповідальність. Так в розділі «Вихідні данні» зазначені матеріали, на підставі яких здійснювалося дослідження, та які не були надані позивачем до справи і судом не досліджувалися. До висновку експертом оформлені додатки за переліком, які також не надані до справи. У висновку експерта не досліджувалося та не встановлювалося місце розташування спірного по справі машиномісця [ADDRESS] , а здійснена оцінка земельної ділянки «автостоянки». На підставі викладеного, суд погоджується з позицією відповідача [PERSON] , та визнає вказаний документ сумнівним та неналежним доказом по даній цивільній справі. Крім того, на думку суду, подані прокурором в якості доказів лист Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 16.09.2018 року № 01-12/1744/1 вих., та лист Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 17.10.2017 року № 0119/2491-09-01, зі змісту яких вбачається, що Приморська райадміністрація ОМР не присвоювала адреси машиномісцям за адресою [ADDRESS] , не підтверджують доводи прокурора, що земельна ділянка під спірним об`єктом нерухомості машиномісцем [ADDRESS] зайнята самовільно. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд приймає до уваги висновки, викладені у Постанові Верховного Суду від 27.05.2020 року по справі № 522/7822/16-ц за позовом мешканців того ж самого комплексу багатоквартирних будинків за адресою [ADDRESS] до відповідачів - фізичної особи власника машино-місць з № 228 по № 414 до ОК «Граніт»; - до реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції; - Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР, а також за участю третьої особи Одеської міської ради. При цьому, обґрунтованими є доводи представника [PERSON] , зазначеними у відзиві на позов про те, що обставини встановлені по вказаній справі № 522/7822/16-ц за участю осіб, які беруть участь у якості позивача та відповідача по дійсній справі є аналогічними предмету спору та доказування ( щодо той же земельної ділянки яка належить Одеській міській раді). Тому, суд, приймаючи до уваги зазначені висновки Верховного Суду, за наявними матеріалами у справі визнає, що на час розгляду дійсної справи, рішення по землевпорядній документації ОК «Шлях» Одеською міською радою не приймалося, докази встановлення ОМР земельної ділянки як прибудинкової території для обслуговування ОК «Граніт» комплексу багатоквартирних будинків за адресою [ADDRESS] та 10-Г) - відсутні. Згідно ст. 2 Закону України Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце, тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном. Отже, суд вказує, що позивачем не доведено, що машиномісця власників (членів) ОК «Шлях» та, зокрема, спірне машиномісце [ADDRESS] , не входить до комплексу багатоквартирних будівель та не розташовані на прибудинковій територій, яка обслуговується ОК «Граніт». Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що спірне машинемісце № [NUMBER] (та інші) незаконно збудовані ОК «Граніт». Суд встановлює, що обставини будівництва комплексу багатоквартирних будівель за вказаною адресою, введення цього комплексу до експлуатації та наявності незаконно збудованого нерухомого майна ОК «Граніт», а також правомірності правовідносин пайового внеску, як інвестування відповідачем [PERSON] у будівництво саме машиномісць, зокрема спірного мішиномісця під [ADDRESS] не входять до предмету спору та доказування по справі. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Так і право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зі змісту зазначеної правової норми вбачається, що, на відміну від частини 2 статті 26 зазначеного Закону у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) \~ \~ \~ \~судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2)судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав: 3)судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав уточнено, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно до вимог статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України). Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020р. у справі № 916/2791/13. Згідно частини першої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: прийняття/ отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Згідно частини першої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначає Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. Згідно з абзацом першим пункту 3 вказаного Порядку, державна реєстрація прав та облік безхазяйного нерухомого майна проводиться з прийняттям рішень державним реєстратором прав на нерухоме майно, які формуються за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав в електронній формі з накладенням власного електронного цифрового підпису. Відповідно до пункту 78 вказаного Порядку, для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: - документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); - технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо). Таким чином, суд приймає до уваги обґрунтовані доводи представника відповідача про те, що державному реєстратору речових прав на нерухоме майно [PERSON] надано повний пакет документів, визначений чинним законодавством України, та необхідний для прийняття державним реєстратором рішення відносно об`єкта нерухомого майна - машиномісця [ADDRESS] , на підставі яких і внесено запис про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Суд приходить до висновку, що прокурором не обґрунтовано та не надано відповідних доказів наявності підстав для зупинення реєстратором розгляду заяви, чи зупинення державної реєстрації прав, або підстави для відмови у проведенні державної реєстрації, які визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При цьому, як було зазначено вище, договір про порядок викупу паю машино-місця, № 800/М від 18.08.2015 року, як юридичний факт, передбачений законом і необхідний для виникнення права власності, який став підставою для проведення державної реєстрації права власності за [PERSON] , ніким не оскаржений, не визнаний судом недійсним. Доводи прокурора про те, що [PERSON] не могло було бути не відомо, що спірне машиномісце розташоване не у будівлі, а на вільній від забудови земельній ділянці, а зазначена обставина не перевірена органом державної реєстрації, не можуть слугувати підставою для визнання проведення такої реєстрації незаконною. До того ж, ані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ані Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не передбачений обов`язок здійснення перевірки державним реєстратором місця розташування нерухомого майна, чи з`ясування наявності або відсутності кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташовується таке майно, а навпаки зазначеними нормами законодавства встановлена презумпція правильності зареєстрованих відомостей. Отже суд вважає, що прокурор не зазначив, яким актам цивільного законодавства суперечить прийняте рішення про державну реєстрацію прав, що є підставою для визнання його незаконним і скасування. Прокурор просить визнати незаконним рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на машино-місце, визнати незаконним свідоцтво про право власності та скасування у державному реєстрі запису про право власності [PERSON] , але при цьому не оскаржує сам правочин, який став підставою для реєстрації права власності, що унеможливлює задоволення в цій частині позову. Позовна вимога про скасування рішення реєстратора також підлягає визнанню неефективним способом захисту, тому як у цій вимозі одночасно не зазначена вимога про припинення відповідного речового права, зареєстрованого за відповідачем. Згідно усталеної практики Верховного Суду, суд встановлює , що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Отже, правовстановлюючим документом на підставі якого у відповідача виникло право власності на спірне машиномісце № [NUMBER] по даній справі є договір про порядок викупу паю машиномісця від 18.08.2015року, на підставі якого видане спірне свідоцтво на право власності та дійсність якого може бути підтверджена (не підтверджена) судом при вирішенні спору щодо дійсності зазначеного Договору, на підставі якого було видано оскаржуване заявником свідоцтво. Тому оскільки договір від 18.08.2015 року по справі не є спірним та не визнаний недійсним, то й свідоцтво, яким було оформлене відповідне право не можуть бути визнане незаконним. Також суд, звертає увагу, що частиною 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також, Закон № 1952-ІУ передбачає, що єдиним суб`єктом, наділеними повноваженнями приймати рішення щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень, відмови в державній реєстрації, є державний реєстратор. Державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Статтею 30 Законом №1952-ІУ (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення), передбачено, що державні реєстратори, державні кадастрові реєстратори, нотаріуси, державні виконавці за порушення законодавства у сфері державної реєстрації прав несуть дисциплінарну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність у порядку, встановленому законом. Дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду. Шкода, завдана органом державної реєстрації прав, державним реєстратором, державним кадастровим реєстратором, нотаріусом, державним виконавцем фізичній чи юридичній особі під час виконання своїх обов`язків, підлягає відшкодуванню на підставі рішення суду, що набрало законної сили, у порядку, встановленому законом. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора, пов`язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. На час розгляду справи Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області не наділене повноваженнями стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державний реєстратор самостійно приймає рішення стосовно тих реєстраційних дій, які здійснює. Прийняття рішення про державну реєстрацію є дискреційним, тобто виключним повноваженням державного реєстратора. Відповідно до постанови Верховного Суду від 12.09.2020 по справі №761/42332/17, для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. У Постанові Верховного Суду Касаційного адміністративного суду від 11.10.2019 у справі № 812/1408/16 (провадження N К/9901/2048119) зазначається наступне: «у разі ж відсутності правонаступників суд повинен залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить ухвалення рішення про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача. У разі зменшення обсягу компетенції суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного з припиненням його діяльності, до участі у справі як другий відповідач суд залучає іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого передані або належать функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача». Необхідно також відмітити, що у постанові від 06.02.2019 у справі №826/19262/16 у контексті правовідносин, які виникли через незгоду позивача із рішенням про визнання протиправними дій державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно і скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що такий спір має розглядатися як такий, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою вже зареєстровано право власності на це майно. У цій справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у спорі державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює цивільно-правового характеру правовідносин. Згідно положень діючого законодавства України функції у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень наразі здійснюються на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць виконавчими органами міських рад міст обласного та/або республіканського значення Автономної Республіки Крим, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями та не відноситься до компетенції територіальних органів Міністерства юстиції. У відповідності до абз.8 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Статтею 8 Закону №1952-1V визначено, що територіальні органи Міністерства юстиції України в межах території, на якій вони здійснюють діяльність: 2) розглядають скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав та приймають обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом; 3) складають протоколи адміністративні правопорушення передбачені Кодексом України про адміністративні правопорушення, 4) організовують роботу з підготовки та підвищення кваліфікації державних реєстраторів, уповноважених осіб суб`єктів державної реєстрації прав, 5) приймають рішення про тимчасове блокування доступу державних реєстраторів, уповноважених осіб суб`єктів державної реєстрації прав до Державного реєстру прав у випадках, передбачених цим Законом; 6) здійснюють інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Отже, суд приймає до уваги та погоджується з доводами відповідачів щодо безпідставного та неналежного залучення до участі у справі у якості відповідача. У зв`язку з наведеним, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині скасування рішення реєстратора, визнання незаконним свідоцтва та скасування запису у реєстрі. (Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові по справі 301/854/17 від 11.04.2019 року.) Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного машиномісця, то суд визнає, що прокурор не довів наявності у відповідачів: продавця - [PERSON] і покупця - [PERSON] мети щодо настання будь-яких неправомірних наслідків при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу машиномісця [ADDRESS] , стороною якого не була Одеська міська рада. У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що «недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Таким чином, посилання прокурора про доведеність неправомірних дій відповідачів, що на його думку, направлені на самовільне зайняття земельної ділянки, на який розташоване спірне машиномісце є необґрунтованими та безпідставним, а вимоги в цієї частині також не підлягають задоволенню. Відповідно до положень частин першої, другої статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. При розгляді справ, пов`язаних із самочинним будівництвом, слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про містобудування», спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Не може бути застосовано правила статті 376 ЦК України при вирішенні справ за позовами: про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема статтею 383 ЦК та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир; про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди; - про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). Зазначені висновки Верховний Суд висловив у постанові по справі 306/2140/17 від 18.04.2019 року. Верховний Суд у постанові по справі №910/27779/14 від 21.01.2021 року зазначив: системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта в експлуатацію визначено статтею 331 ЦК України і нормами Законів України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" та "Про інвестиційну діяльність". Зазначений висновок сформульований Верховним Судом у постанові по справі 910/2655/18 від 04.04.2019 року. Виходячи з наведеного, твердження прокурора, що земельна ділянка, на якій розташоване машиномісце № [NUMBER] та машиномісця інших власників, зайняті самовільно відповідачем [PERSON] , тому як не надавалися для користування за цим призначенням, не доведене та спростовується матеріалами справи. Спірне машиномісце № [NUMBER] та інші на вказаній земельній ділянці, що обслуговує ОК «Шлях» були збудовані та право на них виникло як на об`єкт інвестування за вказаним вище договором про порядок викупу паю машиномісця від 18.08.2015 року, а тому відносяться до збудованого ОК «Граніт» комплексу багатоквартирних будівель (основної речі) та до цих правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 376 ЦК України. За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті). Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (стаття 212 Земельного кодексу України). Пред`являючи позов, прокурор виходив з того, що відповідач [PERSON] самовільно зайняв земельну ділянку, на якій фактично влаштована автостоянка ОК «Шлях». Прокурор, діючи на захист права власності Одеської міської ради на землю та з метою припинення дій, які, на його думку, порушують право, просив зобов`язати відповідача [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 14 кв. м. без зазначення у вимозі порядку виконання. На виконання загальних засад цивільного судочинства щодо змагальності сторін, рівності їх прав щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, доведення тих обставини, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, прокурор під час розгляду справи не обґрунтував та не довів підстав, з яких позов пред`явлено про звільнення відповідачем земельної ділянки площею саме 14 кв.м., не доведено факт самовільного зайняття відповідачем цієї земельної ділянки, не конкретизовано її місцезнаходження з посиланням на лінійні параметри (площі, меж, конфігурації, розташування). Надані прокурором докази, покладені ним в основу позовних вимог про звільнення земельної ділянки площею 14 кв.м., не можуть бути підставою для задоволення позову відповідно до визначеного ним предмету позову і сформульованих вимог, оскільки вказані докази стосуються загальної земельної ділянки, на якої влаштована автостоянка членів ОК «Шлях», точне розташування, конфігурація, межі якої також не визначені. Вирішуючи даний спір, суд на підставі належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів та змісту позовних вимог, на підтвердження яких вони подані, дійшов висновку, що прокурором не доведено існування предмету, стосовно якого заявлений позов, зокрема факту самовільного зайняття земельної ділянки, площею 14 кв. м. із її точними параметрами як частини земної поверхні (розташування, площа, межі, конфігурація). Встановлення наявності зайнятої земельної ділянки ОК «Шлях з урахуванням того, що позов пред`явлено щодо ділянки, площею 14 кв. м. під спірним одним машиномісцем не виключає необхідності встановлення точного розташування та інших параметрів обох ділянок, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд, у силу диспозитивності цивільного процесу, діючи у межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, не вправі на власний розсуд визначати місцезнаходження земельної ділянки, яка підлягає звільненню і поверненню власнику, та знаходиться в межах або у складі іншої земельної ділянки. Таким чином, суд

Outcome: dismissed