Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення штрафу за невиконання умов кредитного договору. Свої вимоги мотивував тим, що 16 квітня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 4001000044585023, відповідно до умов якого відповідач отримала грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн. на строк до 16 квітня 2033 року на оплату за нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . 04 лютого 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір № 2145/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого первісний кредитор передав, а новий кредитор набув права вимоги до боржника реального та належного виконання обов`язків за кредитним договором № 4001000044585023 від 16 квітня 2013 року. Однак відповідач [PERSON] використала кредитні грошові кошти не за цільовим призначенням, оскільки в договорі купівлі-продажу квартири зазначено, що покупець сплатив продавцям грошові кошти готівкою у розмірі 477 108,00 грн., а не перерахувала на поточний рахунок продавців. Крім того, з 16 квітня 2014 року відсутні страхові платежі та документи, що підтверджують виконання зобов`язань щодо оплати щорічних чи квартальних страхових платежів за договорами страхування. У зв`язку з чим просить стягнути з відповідачів штраф за невиконання умов кредитного договору № 4001000044585023 від 16 квітня 2013 року у розмірі 62 500,00 грн. та судові витрати. Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. 16 квітня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 4001000044585023, відповідно до умов якого відповідач отримала грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн. на строк до 16 квітня 2033 року на оплату за нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] (а.с. 3-6). 16 квітня 2013 року між [PERSON] , [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого відповідач [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , вартість якої 477 108,00 грн. (а.с. 133-134). Крім того, 16 квітня 2013 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с. 7-10). Позивач просить стягнути з відповідачів штраф за невиконання умов кредитного договору № 4001000044585023 від 16 квітня 2013 року у розмірі 62 500,00 грн. Між сторонами виникли договірні правовідносини, тому предметом доказування є неналежне виконання умов договору. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що відповідач [PERSON] використала кредитні грошові кошти не за цільовим призначенням, оскільки в договорі купівлі-продажу квартири зазначено, що покупець сплатив продавцям грошові кошти готівкою у розмірі 477 108,00 грн., а не перерахувала на поточний рахунок продавців. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого позовні вимоги не визнала повністю, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів використання відповідачем [PERSON] кредитних грошових коштів не за цільовим призначенням. Крім того, п. 3.4 іпотечного договору не містить посилань щодо обов`язку іпотекодавця в подальшому страхувати за свій власний кошт на користь іпотекодержателя предмет іпотеки від ризиків та на умовах, що визначені кредитним договором. На підтвердження відзиву представником відповідача [PERSON] - [PERSON] надано суду витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки (а.с. 64), договір добровільного страхування майна фізичних осіб від 07 квітня 2014 року (а.с. 65-68, 69), генеральний договір добровільного страхування від нещасних випадків № GA.113.992395173.3072 від 08 квітня 2014 року (а.с. 70-72), договір № 138/15-Из/К/01 добровільного страхування від вогневих ризиків та стихійних явищ і добровільного страхування майна від 08 квітня 2015 року (а.с. 73-75), договір № 000057\\15-НС\\К добровільного страхування від нещасних випадків позичальника банку від 08 квітня 2015 року (а.с. 76-78), договір добровільного страхування від нещасних випадків «Кредит» № ВВ-089-нс/16/зп/Б від 22 квітня 2016 року (а.с. 79-80), договір добровільного страхування майна № ВВ-149-ИП/16/ЗП/Б від 22 квітня 2016 року (а.с. 81-83, 84), договір добровільного страхування майна № ВВ-087/ИП/17/ЗП/Б від 07 квітня 2017 року (а.с. 85-87, 88), договір добровільного страхування від нещасних випадків програма «Кредит» № ВВ-114-НС/17/ЗП/Б від 07 квітня 2017 року (а.с. 89-90), договір добровільного страхування майна № ВВ-073-ИП/18/ЗП/Б від 23 квітня 2018 року (а.с. 91-94), договір добровільного страхування від нещасних випадків програма «Кредит» № ВВ-041-НС/18/ЗП/Б від 23 квітня 2018 року (а.с. 95-96), договір добровільного страхування майна № ВВ-047-ИП/19/ЗП/Б від 16 квітня 2019 року (а.с. 97-100), договір добровільного страхування від нещасних випадків програма «Кредит» № ВВ-042-НС/19/ЗП/Б від 16 квітня 2019 року (а.с. 101-102). Відповідач [PERSON] не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визнає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити(реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнання права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 6 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов`язання. Частиною 1 ст. 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. 04 лютого 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір № 2145/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого первісний кредитор передав, а новий кредитор набув права вимоги до боржника реального та належного виконання обов`язків за кредитним договором № 4001000044585023 від 16 квітня 2013 року (а.с. 11-12, 13, 14). Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 16 квітня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 4001000044585023, відповідно до умов якого відповідач отримала грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн. на строк до 16 квітня 2033 року на оплату за нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 5.1 кредитного договору у разі порушення позичальником умов цільового використання кредиту, визначеного п. 1.2 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 25 (двадцять п`яти) процентів від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням (штраф сплачується в національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на дату сплати). Згідно п. 1.2 кредит надається позичальнику на оплату за нерухоме майно: двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,70 кв.м. Згідно п. 2.1 кредитного договору надання кредиту здійснюється шляхом зарахування суми, зазначеної в п. 1.1 цього договору на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] а АТ «Астра Банк», з можливістю подальшого перерахування на поточний рахунок продавця або отримання позичальником готівки в касі кредитора. Згідно п. 4 договору купівлі-продажу квартири продаж квартири, за домовленістю сторін, вчинено за 477 108,00 грн., які покупець сплачує продавцям готівкою при підписанні цього договору. Отже, зі змісту п. 2.1 кредитного договору № 4001000044585023 від 16 квітня 2013 року вбачається право позичальника отримання кредитних грошових коштів в касі кредитора. Тому позивачем не надано належних та допустимих доказів використання відповідачем [PERSON] кредитних грошових коштів не за цільовим призначенням, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім того, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 16 квітня 2014 року відсутні страхові платежі та документи, що підтверджують виконання зобов`язань щодо оплати щорічних чи квартальних страхових платежів за договорами страхування. Згідно п. 1.3.2 кредитного договору позичальник в день укладення цього договору укладає: договір страхування з ТДВ «Страхова компанія «АКСОР» на періоди, вказані у п. 3.3.6 цього договору від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування, спричинених наступними явищами: пожежа; несподівана механічна дія непереборних фізичних сил (в тому числі стихійних явищ); затоплення, пошкодження водою (у випадку наявності систем водо- та теплопостачання, пожежогасіння, систем каналізації); вибух газу (при наявності використання газу); протиправні дії третіх осіб; договір страхування з ТДВ «Страхова компанія «АКСОР» на періоди, вказані у п. 3.3.7 цього договору від настання нещасного випадку. Однак умовами п. 5.1 кредитного договору не передбачено сплату позичальником штрафу за невиконання п. 1.3.2 кредитного договору. За встановлених обставин суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення штрафу за невиконання умов кредитного договору повністю. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача. Отже, оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, тому суд приходить висновку про відмову у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано заяву про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс» витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. Вартість витрат на професійну правничу допомогу відповідач підтверджує договором про надання правової допомоги від 20 лютого 2020 року (а.с. 51-52, 53), актом здачі-приймання виконаних робіт від 15 червня 2020 року за Договором про надання правової допомоги від 20 лютого 2020 року на суму 5 000,00 грн. (а.с. 57), рахунком-фактурою № ро-0000001 від 15 червня 2020 року на суму 5 000,00 грн. (а.с. 58), квитанцією № 0.0.1737261065.1 від 16 червня 2020 року на суму 5 000,00 грн. (а.с. 162). Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Враховуючи складність справи,

Outcome: approved