Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] пред'явила в суді позов до [PERSON], уточнивши позовні вимоги ( а.с.69), просила визнати квартиру [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Поділити спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на ? частки вказаної квартири. Позовні вимоги мотивує тим, що з 07 грудня 1974 року по 19 вересня 2007 року, вони з відповідачем перебували у шлюбі. У 1977 році, відповідач вступив до житлово-будівельного кооперативу, та отримав двокімнатну квартиру, за яку було сплачено внески у 1981 році, а у 1990 році, в обмін на двокімнатну квартиру шляхом обміну з доплатою було отримано спірну трикімнатну квартиру [ADDRESS]. У квітні 2014 року їй стало відомо, що придбана у шлюбі з відповідачем квартира [ADDRESS] праві власності лише за відповідачем, відповідно до свідоцтва про право власності від 21.11.2008. Вказана квартира є спільною власністю подружжя, оскільки придбана в шлюбі, так як за неї були виплачені спільні кошти подружжя. Як на правову підставу посилається на положення статей 60, 61, 70, 71 Сімейного кодексу України та на положення статі 358 ЦК України. Крім того, просить стягнути з відповідача у відшкодування судових витрат за надання їй правової допомоги в розмірі 3500 гривень. Ухвалою від 23.09.2014, занесеною до судового засідання, до участі у справ у якості третіх осіб без самостійних вимог були залучені: ОСББ „Вишня-1" та Бердичівську міську раду. Позивачка та її представник позов підтримали з підстав, вказаних у позовній заяві. Позивачка додатково пояснила, що у спірній квартирі вона зареєстрована та проживає з 1990 року. Відповідач виїхав з квартири близько року тому та перестав платити за комунальні послуги, а тому вона звернулася в ЖЕК, з тим, щоб вирішити питання про сплату нею половини вартості комунальних послуг. Це було на початку 2014 року. Там її повідомили, що вона не являється власником квартири. Після цього з БТІ на її письмовий запит вона отримала відповідь, з якої дізналася про те, що квартира на праві власності, уже після розірвання шлюбу зареєстрована за відповідачем. Спільними коштами з відповідачем під час шлюбу протягом 1977-1980 були сплачені кошти за отриману у кооперативі двокімнатну квартиру. У 1990 році шляхом розширення було проведено обмін двокімнатної квартири з доплатою на трикімнатну квартиру. Відповідач позов не визнав. Просив застосувати наслідки пропуску позивачкою трирічного строку позовної давності, оскільки з моменту розірвання шлюбу минуло 7 років. Крім того, звертав увагу суд, що він у 1998 році подарував позивачці будинок, який вона продала рік тому. Підтвердив, що 1966 році він став членом житлово-будівельного кооперативу № 2. Вказаний кооператив в подальшому було перейменовано на ОСББ «Вишня» 1. У 1976 році він, як член цього кооперативу, отримав квартиру [ADDRESS]. Внески за неї були сплачені повністю приблизно у 1980. У 1990 році, шляхом розширення, було проведено обмін двокімнатної квартири [ADDRESS] Заперечив проти розміру вартості судових витрат, оскільки вважає їх завищеними. Не заперечив проти вартості спірної квартири, визначеної висновком суб'єкта оцінюючої діяльності в сумі 151 402 гривні. Дослідивши докази, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з такого. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. З 07 грудня 1974 року по 19 серпня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі ( а.с. 4а-5, 12,13). На підставі рішення виконкому Бердичівської міської ради від 04.11.2008 року № 666 21.11.2008 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] ( а.с. 14-15, 18, 139). Відповідно до рішення виконкому Бердичівської міської ради від 12.08.1976 року на підставі рішення загальних зборів житлово-будівельного кооперативу № 2 надано дозвіл на переоформлення ордера на квартиру [ADDRESS] на [PERSON] з сім'єю в складі трьох осіб. [PERSON] продовжувати сплачувати позику ( а.с. 72). З копій квитанцій вбачається, що протягом 1978 - 1980 поків за вказану квартиру, один раз у квартал, вносилися кошти на погашення позики ( а.с. 86-95). Оскільки відповідач підтвердив, що у 1980 році за квартиру [ADDRESS] у повному обсязі було сплачено внески, вказану обставину суд вважає доведено. Крім того це доводиться довідкою від 16 січня 1981. Відповідно до позовних вимог, та ця обставина підтверджена відповідачем у 1990 році було проведено обмін двокімнатної квартири [ADDRESS] обмін [ADDRESS]. Різниця вартості була виплачена при обміні. У квартирі [ADDRESS] позивачка зареєстрована та проживає з 05 січня 1990 року ( а.с. 59, 10,11). З письмових документів вбачається та підтверджено відповідачем, що житлово-будівельний кооператив №2 реорганізовано у ОСББ «Вишня 1» ( а.с. 7, 16,17). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду УРСР, від 18.09.1987, № 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" При розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст. 15 Закону "Про власність", п. 43 Примірного статуту ЖБКі чинним законодавством про шлюб та сім'ю (ст. ст. 22, 24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України), враховуючи таке: а) пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов'язаний повернути кредитору; б) внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном. Якщо паєнагромадження згодом збільшилися за рахунок коштів, одержаних одним з подружжя у дар або в порядку спадкування чи за рахунок дошлюбного майна, то ці кошти також є особистою власністю того з подружжя, який їх одержав. При поділі квартири на цю суму може бути збільшена його частка в паєнагромадженні. У силу статті 16 Закону України "Про власність" який набув чинності 15 квітня 1991 року та частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), які були чинними на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до статті 15 ЗУ «Про власність», член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Оскільки у судовому засіданні встановлено, що ще у 1990 році за спірну кооперативну квартиру були сплачені всі внески, то з моменту набрання чинності ЗУ «Про власність» 15 квітня 1991 року сторони як подружжя набули права власності на вказану квартиру. А отже вона з того часу є об'єктом спільної власності подружжя. При цьому суд враховує, що доказів того, що відповідач своїми особистими коштами сплачував вартість паю у кооператив остатній суду не надав. Згідно частини першої статті 70 СК України,у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визнано домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд не погоджується з позицією відповідача про пропуск строку давності позивачкою, виходячи з такого. Відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Позивачкою доведено, що про оформлення за відповідачем права власності на спірну квартиру вона дізналася у 2014 році, що вбачається з її запиту до БТІ від 28.04.2014 року та тієї обставини, що вона з 1990 року була зареєстрована та проживає по цей час у спірній квартирі. Вказане підтверджується і тим, що відповідач пояснював, що він не повідомляв відповідачку про отримання ним свідоцтва про право власності на квартиру. Підтвердив, що перестав у 2014 році оплачувати за комунальні послуги за спірну квартиру, так як переїхав проживати у квартиру покійного брата. Твердження позивача про те, що відповідачка не має права на квартиру, оскільки він у 1998 році подарував їй будинок ( а.с. 97) не ґрунтується на законі. Статтею 27 КпШС, чинного на час укладання договору передбачено, що подружжя може укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди. З приводу відчуження будинку, позивачка пояснила, що гроші витратила на ремонт квартирі, на лікування онкозахворювання, а частину віддала дітям. Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Правила присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у справі спільної сумісної власності на майно передбачені положеннями частин 4 та 5 вище вказаної статті, згідно яких присудження такої компенсації можливе лише за згодою особи, яка її отримує та за умови внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно роз'яснень Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007р. у разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оскільки позивачка не просить поділити квартиру в натурі, доказів, що такий поділ можливий суду не надано, суд вважає за необхідне поділити спільне майно подружжя, визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним по ? частки квартири [ADDRESS] ( загальна площа - 54,7 кв.м., житлова - 40,5 кв.м.), залишивши квартиру у спільній частковій власності. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При розрахунку відшкодування витрат на правову допомогу ( а.с. 21, 135), яку позивачка просить стягнути з відповідача у розмірі 3500 гривень, суд керується положеннями статті 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», відповідно до якої така компенсація не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Розмір мінімальної заробітної плати на час подачі позовної заяви складає 1218 гривень, тривалість участі у судових засіданнях адвоката [PERSON] складає близько 2 годин, об'єктивно необхідний час для складання позовної заяви, заяви про уточнення позовних вимог, на переконання суду не має перевищувати 2 години, а відтак витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню в розмірі 2000 гривень. Витрати по сплаті судового збору, в розмірі 1005 гривень 60 копійок ( 243,6 - вимога немайнового характеру та 762 гривні -за вимогу майнового характеру) від якого позивача як інвалід 2 групи була звільнена при звернені до суду ( а.с.4), відповідно до частини другої статті 88ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved