Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

Позивач 13.08.2021 року звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом (а.с. 2-4), який згодом уточнювала двічі (а.с. 37-39, а.с. 43-45), остаточно просила суд: - визнати дійсним договір купівлі-продажу від 20.11.1997 року, укладений між нею та [PERSON] житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , посвідчений Жаріновою Любов Іванівною, членом Універсальної товарної біржі «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом» м. Дніпропетровська, зареєстровано в реєстрі за № 4-26; - визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує наступним. 20.11.1997 року між нею та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу, посвідчений [PERSON] , членом Універсальної товарної біржі «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом» м. Дніпропетровська, зареєстровано в реєстрі за № 4-26. У відповідності до вказаного договору нею було придбано житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . Зазначає, що вказаний договір купівлі-продажу житлового будинку було укладено під час перебування її у шлюбі з [PERSON] , тому, після розірвання шлюбу з останнім, вказаний будинок було поділено між ними як спільне сумісне майно подружжя, і на Ѕ частину цього будинку, як половину спільного сумісного майна подружжя, їй було видано 11.11.2002 року КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» Реєстраційне посвідчення, згідно якого Ѕ частина житлового будинку за [ADDRESS] зареєстрована за нею на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 20.11.1997 року за р.н. 4-26. Інші Ѕ частина житлового будинку, після поділу спільного сумісного майна подружжя, належали [PERSON] . 13.11.2002 року між [PERSON] та нею було укладено договір дарування частини житлового будинку, відповідно до умов якого [PERSON] подарував їй Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами. Вказаний договір було посвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 5313. Таким чином, з вказаного часу вона є власником вказаного житлового будинку в цілому, оскільки Ѕ частина вказаного будинку належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 20.11.1997 року за р.н. 4-26, а інша Ѕ частина будинку належить на підставі договору дарування частини житлового будинку від 13.11.2002 року. Фактично вона мешкає у зазначеному будинку з 1997 року, дбає про будинок, проводить поточний та капітальний ремонт, сплачує комунальні послуги та інше. Маючи намір розпорядитися належним їй майном на власний розсуд, вона звернулася до нотаріуса за консультацією та отримала усну відповідь, що договір купівлі-продажу від 20.11.1997 року нотаріально не посвідчений, тому їй, як законному власнику цього будинку необхідно звернутися до суду. Зазначає, що відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, цей договір було зареєстровано на Універсальній товарній біржі «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом», тому він не підлягав нотаріальному посвідченню. Враховуючи викладені обставини, вона позбавлена можливості розпоряджатися належним їй майном, а тому звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 11.10.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та по справі призначено підготовче судове засідання (а.с. 28-29). У підготовче судове засідання сторони не з`явилися. Позивач надала на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі (а.с. 48). Від відповідача, [PERSON] в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без його участі, проти позову не заперечує (а.с. 33). Третя особа була повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі, будь-яких заяв до суду надано не було. Згідно ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч.3,\~4\~ст 200\~ЦПК України\~за результатами\~підготовчого провадження\~суд ухвалює\~рішення у\~випадку визнання\~позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому\~статтями 206,\~207\~цього Кодексу. Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутності сторін, що відповідає положенням ч.2\~ст.247 ЦПК України. Розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 20.11.1997 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі продажу житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , що знаходиться на земельній ділянці площею 285 кв.м. (а.с. 5). Згідно копії реєстраційного посвідчення «КП Нікопольське МБТІ» від 11.11.2002 року, Ѕ частина житлового будинку за [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 20.11.1997 року за р.н. 4-26. (а.с. 6). В обґрунтування позову позивач зазначала, що вказаний договір купівлі-продажу житлового будинку від 20.11.1997 року було укладено під час перебування її у шлюбі з [PERSON] , тому, після розірвання шлюбу з останнім, вказаний будинок було поділено між ними як спільне сумісне майно подружжя, і на Ѕ частину цього будинку, як половину спільного сумісного майна подружжя, їй було видано КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» вищезазначене реєстраційне посвідчення. Крім того, суд встановлено, що 13.11.2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частини житлового будинку, відповідно до умов якого [PERSON] подарував [PERSON] Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами. Вказаний договір було посвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 5313 (а.с. 9). Маючи намір розпорядитися належним майном на власний розсуд, позивач звернулася до нотаріуса за консультацією та отримала усну відповідь, що договір купівлі-продажу від 20.11.1997 року нотаріально не посвідчений, тому їй, як законному власнику цього будинку необхідно звернутися до суду. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно до статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Згідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР, за договором купівлі - продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Умови договору купівлі - продажу визначені в ст.224 ЦК УРСР, було виконано. Згідно зі ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно з ч.3 ст.9 ЖК України, громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. Згідно зі ст.12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Як встановлено судом, в укладеному 20.11.1997 року договорі купівлі-продажу та посвідченому [PERSON] , членом Універсальної товарної біржі «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом» м. Дніпропетровська, зареєстровано в реєстрі за № 4-26, сторони повністю погодили всі істотні умови в тексті договору, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі ( [PERSON] продав, а [PERSON] купила житловий будинок). Також факт купівлі-продажу нерухомості і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. Так, відповідно до зазначеного Договору купівлі-продажу, позивач отримала у власність житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . У вказаному договорі купівлі-продажу нерухомого майна від 20.11.1997 року було зазначено, що, на підставі ст. 227 ЦК України цей договір підлягає реєстрації в Нікопольському МБТІ (а.с. 5). Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» у редакції, що діяла на момент укладення Договору купівлі-продажу, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Таким чином, реєстрація КП „НМБТІ" за позивачем права власності на спірний житловий будинок на підставі договору купівлі - продажу, укладеному на Універсальній товарній біржі «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом» та не посвідченого нотаріусом, станом на листопад 1997 року не суперечило чинному законодавству. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 р. за N 1952-IV право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Як встановлено судом, у передбаченому законом порядку угода купівлі - продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною. Оскільки покупець [PERSON] повністю виконала умови договору купівлі-продажу нерухомості, сплатила за придбане майно визначену договором суму, договір у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР був зареєстрований в КП „НМБТІ", у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, то [PERSON] на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України "Про власність" на дату 20.11.1997 року набула право власності на вищевказаний житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Також судом встановлено, що згодом вказаний житловий будинок за [ADDRESS] було поділено як спільне сумісне майно подружжя, і на Ѕ частину цього будинку, як половину спільного сумісного майна подружжя, [PERSON] було видано 11.11.2002 року КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» Реєстраційне посвідчення, згідно якого Ѕ частина житлового будинку за [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 20.11.1997 року за р.н. 4-26 (а.с. 6). Інші Ѕ частині спірного житлового будинку належали [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О. В. від 11.11.2002 року за реєстрованим № 5487, зареєстрованого в Нікопольському міжміському бюро технічної інвентаризації 11.11.2002 року у реєстровій книзі № 91 за реєстровим № 4. Крім того, судом встановлено , що згодом, а саме 13.11.2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частини житлового будинку, відповідно до умов якого [PERSON] подарував [PERSON] Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами. Вказаний договір було посвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 5313 (а.с. 9). Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини та вивчивши надані позивачем письмові докази, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] є власником вказаного житлового будинку в цілому, оскільки Ѕ частина цього будинку належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 20.11.1997 року посвідченого Жаріновою Любов Іванівною, членом Універсальної товарної біржі «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом» м. Дніпропетровська, зареєстровано в реєстрі за № 4-26, а інша Ѕ частина будинку належить на підставі договору дарування частини житлового будинку від 13.11.2002 року, тому позивач правомірно володіє вказаним будинком з дня придбання та до цього часу. В той же час визнання договору купівлі-продажу від 20.11.1997 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , щодо купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , посвідченого Жаріновою Любов Іванівною, членом Універсальної товарної біржі «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом» м. Дніпропетровська, зареєстровано в реєстрі за № 4-26 дійсним судом не вимагається та не є належним способом захисту порушеного права позивача, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. При цьому відсутні підстави визнання права власності у судовому порядку за позивачем на весь житловий будинок за [ADDRESS] , оскільки договір дарування частини житлового будинку від 13.11.2002 року, посвідчений Бережним О. С., приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 5313, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо Ѕ частини житлового будинку за [ADDRESS] є чинним, ніким ніколи не оспорювався та не визнавався не дійсним. Враховую вище викладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог на підставі статті 392 ЦК України в частині визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями за [ADDRESS] , що буде відповідати інтересам [PERSON] та у повній мірі забезпечить захист її порушеного права, оскільки інші Ѕ частина цього будинку належить позивачу на підставі договору дарування частини житлового будинку від 13.11.2002 року, посвідченого Бережним О.С., приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 5313.

Outcome: partial