Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

ПАТ КБ "Приватбанк" 24.08.2014 року звернувся з цим позовом до Жмеринського міськрайонного суду із вимогами, уточненими позовною заявою від 24.02.2015 року, згідно якої просили в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VIZ0GA0000001263 від 13.05.2008 року в розмірі 24682,60 доларів США звернути стягнення на будинок, загальною площею 287,50 кв.м., житловою площею 97,20 кв.м., та земельну ділянку, які розташовані за адресою: Вінницька область, Жмеринський район, смт.Браїлів, вул. Робітнича, 3, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 13.05.2008 року) Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк" з укладенням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухоме майно у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "Приватбанк" усіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу вказаного предмета іпотеки; виселити [PERSON], та [PERSON] і [PERSON], в інтересах яких діє [PERSON], які проживають у вказаному житловому будинку, що є предметом іпотеки; встановити початкову вартість предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності. Представник позивача [PERSON], відповідач [PERSON], її представник [PERSON], представник третьої особи Служби у справах дітей Жмеринської райдержадміністрації [PERSON], за минуванням оголошуваної за клопотанням сторін перерви щодо можливості позасудового врегулювання спору в подальші судові засідання за їх належним викликом не зявились. Представник позивача та представник третьої особи подали заяви щодо розгляду справи за їх відсутності, за змістом яких представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги згідно уточненої позовної заяви у повному обсязі та додав розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 01.07.2014 року, а представник третьої особи вказала про вирішення спору на розсуд суду. Відповідач [PERSON] та її представник поважних причин своєї повторної неявки не повідомили, про визнання позову не вказали. Відповідач [PERSON], яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], третя особа [PERSON] за їх викликом в судові засідання також не зявились, не повідомляючи суду причин своєї неодноразової неявки, ніяких клопотань не представили. Виходячи з наведеного суд дійшов висновку про можливість постановлення рішення в порядку заочного розгляду справи, так як відповідно до вимог ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши представлені в матералах цивільної справи докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, враховуючи наступне. Згідно положень ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до змісту ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу; якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу; якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст.525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У відповідності до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до положень ч.1,2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання. Згідно вимог ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У відповідності до ч.1 ст.574 ЦК України застава виникає, зокрема, на підставі договору. ,Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно положень ч.1,2 ст.581 ЦК України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель); заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. За змістом ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави; за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.1,2 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом; заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно вимог ч.1 ст.591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.6 ст.3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до іпотеки, іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Згідно ч.1 ст.7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Згідно вимог ч.1,4 ст.33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду. Відповідно до ч.1,2 ст.35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш, ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права Іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Згідно вимог ст.38 Закону України "Про іпотеку" якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У відповідності до ч.1,2 ст.39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Згідно ч.1 ст.40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Натомість підстави та порядок виселення громадян із займаного житлового приміщення врегульовані відповідно ч.1 та ч.3 ст.109 ЖК України. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України (у чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції) громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно бути зазначено в рішенні суду або постанові прокурора.. Згідно вимог ч.1,3 ст.133 ЗК України у заставу можуть передаватися земельні ділянки, які належать громадянам та юридичним особам на праві власності; передача в заставу частини земельної ділянки здійснюється після виділення її в натурі (на місцевості). Так, в судовому засіданні встановлено, що 13.05.2008 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та третьою особою [PERSON] був укладений кредитний договір №VIZ0GA0000001263, що підтверджується копію вказаного правочину (т.1 а.с.17-25), згідно п.8.1., 8.1.1 якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 18375,52 долара США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25% на місяць (15% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.7.2. даного договору, на строк з 13.05.2008 року по 13.05.2015 року. Періодом сплати сторонами визначено період з "6" по "11" число кожного місяця, в який позичальник повинен надавати банку щомісячний платіж в сумі 345 доларів США згідно графіку погашення кредиту (додаток 2 до кредитного договору), що складається з заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії; позичальник зобовязався повернути кредит згідно вказаного порядку та у зазначені строки. Згідно п.8.1.2 кредитного договору у разі порушення обумовлених термінів оплати (у тому числі оплати заборгованості не у повному обсязі) на 120 календарних днів сторони визначились вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі) в останній день місяця, у якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Відповідно положень п.2.3.3., 2.3.7. кредитного договору банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої п.8.1., 8.1.1., 8.1.2. даного Договору, у тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно, серед іншого при порушенні позичальником зобовязань, передбачених умовами даного Договору. Згідно п.4.2.,4.5. кредитного договору позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів, щомісяця з щомісячним платежем за кредитом від дня нарахування. Згідно п.5.1., 8.4. кредитного договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 грн. Відповідно п.5.3., 6.4. договору кредиту при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Згідно п.8.3. кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобовязань за даним договором виступає іпотека будинку: житловий будинок загальною площею 287 кв.м., що знаходиться за адресою: Вінницька область, Жмеринський район, смт.Браїлів, вул. Робітнича, 3. У відповідності до умов п.1., 35. нотаріально посвідченого договору іпотеки від 13.05.2008 року (т.1 а.с.26-31), укладеного між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON], остання, як майновий поручитель позичальника [PERSON], в порядку забезпечення виконання зобовязань боржника [PERSON] за кредитним договором №VIZ0GA0000001263 від 13.05.2008 року надала в іпотеку позивачеві житловий будинок із спорудами, загальною площею 287,50 кв.м., житловою площею 97,20 кв.м., що знаходиться за адресою: Вінницька область, Жмеринський район, смт.Браїлів, вул. Робітнича, 3, належний їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва №1358 про право власності на будинок зі спорудами, виданого Виконкомом Браїлівської селищної ради Жмеринського району 10.04.2008 року, зареєстрованого в КП "ВООБТІ" 18.04.2008 року (т.2. а.с.188,189 відповідно). Згідно п.24. договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.18.8.1., 18.8.2., 18.9. цього договору, відповідно до розділу V Закону України "Про іпотеку" серед іншого на підставі рішення суду. Відповідно до положень п.18.8.1. договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобовязань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Згідно п.27. договору іпотеки при реалізації предмету іпотеки відповідно до цього договору для обчислення суми в іноземній валюті, необхідної для задоволення вимог іпотеко держателя, застосовується курс НБУ, встановлений для іноземної валюти за кредитним договором по відношенню до гривні, на день реалізації. Внаслідок неналежного виконання позичальником [PERSON] зобов'язань за вказаним кредитним договором, за ним відповідно до остаточного розрахунку заборгованості (т.3 а.с.93-99) станом на 01.07.2014 року рахується заборгованість в сумі 24682,60 доларів США, що складається загалом з боргу за кредитом у розмірі 10975,48 доларів США, боргу за відсотками у розмірі 3527,88 доларів США, боргу з комісії у розмірі 643,57 доларів США, боргу з пені у розмірі 8340,10 доларів США, штрафу (фіксована частина) у розмірі 21,22 доларів США, штрафу (відсоток від суми заборгованості) 1174,35 доларів США, відомості щодо чого узгоджуються із інформацією про стан рахунку та рух грошових коштів, отримання та списання сум, утримання банком комісії за день згідно виписки з банківського рахунку відповідача [PERSON] (т.3 а.с.9-39). Згідно повідомлення Браїлівської селищної ради Жмеринського району від 03.09.2014 року №02-13/391 (т.1 а.с.54). у спірному житловому будинку по вул. Робітничій, 3, в смт.Браїлів Жмеринського району проживають без реєстрації заявлені відповідачі у справі: [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON], [INFO]. За змістом матеріалів копії спадкової справи №865 щодо майна померлої [PERSON] вбачається, що остання, будучи майновим поручителем за вказаним вище договором іпотеки від 13.05.2008 року, померла 03.08.2008 року (т.1 а.с.70); відповідач [PERSON] 16.12.2008 року подала до Жмеринської районної державної нотаріальної контори письмову заяву про прийняття спадщини, яка відрилась після смерті її матері [PERSON] 03.08.2008 року (т.1 а.с.69), одночасно вказавши про відсутність пережилого чоловіка спадкодавця та особи, з якою померла проживала однією сімєю. Таким чином, за обставин прийняття у визначений шестимісячний строк, тобто у встановленому законом порядку спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON], відповідачем [PERSON] та за відсутності відомостей щодо прийняття цієї спадщини іншими особами, до відповідача [PERSON] згідно положень 1218 ЦК України одноособово перейшли усі права та обовязки, що належали спадкодавцю [PERSON] на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок її смерті, у тому числі право власності на житловий будинок по вул. Робітничій, 3, в смт.Браїлів Жмеринського району, та зобовязання за договором іпотеки від 13.05.2008 року. Згідно звіту про оцінку майна №304 від 15.04.2016 року (а.с.171-199), виконаного повноважним субєктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем [PERSON], вартість спірного житлового будинку загальною площею 287,5 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Вінницька область, Жмеринський район, смт.Браїлів, вул. Робітнича, 3, станом на дату оцінки без урахування ПДВ становить 366850 грн., що визначена із застосуванням порівняльного підходу стосовно вартості кількох будинків у тій самій місцевості. Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони зібрані та представлені із дотриманням вимог закону, не суперечать один одному та ніким не оспорюються. З урахуванням наведеного суд доходить висновку про наявність простроченого зобовязання позичальника [PERSON] перед позивачем ПАТ КБ "Приватбанк" щодо повного та своєчасного повернення кредитних коштів за кредитним договором №VIZ0GA0000001263 від 13.05.2008 року, що становить визначену законом та обумовлену сторонами договору іпотеки від 13.05.2008 року підставу звернення стягнення на визначений останнім правочином предмет іпотеки з метою забезпечення основного зобовязання позичальника [PERSON], яке наразі охоплюється обсягом цивільної відповідальності відповідача [PERSON], за набутими останньою в порядку спадкування правами та обовязками майнового поручителя боржника [PERSON] з боку первісного іпотекодавця [PERSON], яка померла 03.08.2008 року після укладення вказаного договору поруки. Відповідна реалізація захисту оспорюваного права у спосіб звернення до суду позивачу забезпечена законом незалежно від направлення письмової вимоги про усунення порушення зобовязання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, врахування спливу певного строку після якої передбачається лише щодо прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, яке не є предметом даного спору. При цьому в межах заявлених позовних вимог суд визнає безпідставним включення позивача до загальної суми заборгованості за договором кредиту від 13.05.2008 року №VIZ0GA0000001263, в рахунок якої заявлено звернення стягнення на предмет іпотеки, заборгованості по комісії в сумі 643,57 доларів США, відповідного зобовязання щодо сплати певного розміру саме комісії не містять положення кредитного договору, а наявні у ньому умови щодо щомісячної сплати винагороди банку за резервування коштів суперечить встановленим пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, обмежень щодо того, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), й відповідна правова позиція щодо незаконності нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, вказана у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі 6-1746цс16, що є обов`язковою до застосування згідно вимог ст.360-7 ЦПК України. Також судом визначається неправомірним включення до загальної заборгованості штрафу (фіксованої частини) в сумі 21,22 доларів США, який хоча й передбачений кредитним договором в сумі 250 грн., а також штрафу (відсоток від суми заборгованості) 1174,35 доларів США, проте, вказане зобовязання із визначення заздалегідь фіксованої грошової суми не відповідає правовій природі штрафу, як виду неустойки, що визначений законом лише у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, і не передбачений у відсотках від суми позову, саме що встановлено умовою кредитного договору. Окрім того, власне положення п.5.3. кредитного договору щодо порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань більш ніж на 30 днів, як умова для нарахування штрафу, вочевидь є тотожною положенню п.5.1. договору щодо сплати пені у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, що в даному конкретному випадку визначає одночасне застосування за одне й те саме порушення зокрема, строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором, штрафу та пені, які є одним видом цивільно-правової відповідальності (неустойки), всупереч закріпленим у статті 61 Конституції України положень щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, відповідна правова позиція щодо чого наведена у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі №6-2003цс15, що є обов`язковою до застосування згідно вимог ст.360-7 ЦПК України. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги в частині включення до загальної заборгованості за кредитними зобовязаннями, в рахунок виконання яких визначається звернення стягнення на іпотечної майно, сум комісії в розмірі 643,57 доларів США, штрафу (фіксована частина) у розмірі 21,22 доларів США, та штрафу (відсоток від суми заборгованості) 1174,35 доларів США задоволенню не підлягають, а тому без їх врахування загальна заборгованість боржника [PERSON] за кредитом, що складається з боргу за кредитом у розмірі 10975,48 доларів США, боргу за відсотками у розмірі 3527,88 доларів США, та боргу з пені у розмірі 8340,10 доларів США підлягає визначенню в сумі 22843,46 доларів США (10975,48 + 3527,88 + 8340,10), що за офіційним курсом валют станом на час розгляду справи в еквівалені становить 601986,85 грн. (22843,46 х 26,3527), згідно представленого позивачем розрахунку станом на 01.07.2014 року, щодо якого відповідачами не надано будь-яких документальних спростувань щодо його невідповідності, не представлено підтверджень щодо сплати або часткової сплати належних коштів, відтак не доведно відсутності вини боржника всупереч визначеного законом обовязку її доказування особою, яка порушила зобовязання. Також в ході даного судового розгляду ніким із сторін не заявлено про застосування позовної давності щодо спірних правовідносин, або до їх певної частини, що не визначає повноважень суду з цих питань. Також судом визначається такою, що не підлягає задоволенню заявлена вимога щодо звернення стягнення серед іншого нерухомого майна власне на земельну ділянку, розташовану по вул. Робітничій, 3, в смт.Браїлів Жмеринського району, оскільки, незважаючи на погоджену сторонами договору іпотеки за умовами його пункту 31 домовленість про те, що у відповідний термін після отримання іпотекодавцем державного акту на право приватної власності на землю він зобовязаний передати земельну ділянку в іпотеку, що формально визначає лише погодження певних намірів, а не закінчену реалізацію волевиявлення сторін правочину, суду не представлено доказів ані вчинення такої правової дії іпотекодавцем [PERSON] або її спадкоємцем, а відтак правонаступником у спірних правовідносинах відповідачем [PERSON], ані укладення будь-ким з цих осіб додаткової угоди із позивачем відповідно до умов п.32 договору іпотеки щодо можливих змін до нього стосовно земельної ділянки. Тому за наслідком невключення оспорюваної земельної ділянки безпосередньо до обсягу предмету іпотеки відсутні правові підстави щодо звернення стягнення на неї, надто з огляду на невизначеність її площі, відсутності кадастрового номера та оцінки її вартості, відомості щодо яких підлягають вказівці у відповідному рішенні суду. Безпідставною суд визначає позовну вимогу щодо вказівки способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу позивачем з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу, зокрема, будь-яким способом, з іншою особою-покупцем, оскільки цивільним законом визначено обовязкові умови щодо письмової форми правочину, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації для правовідносин відчуження нерухомого майна, саме продаж якого, як предмету іпотеки, за відповідним предметом позовних вимог не може суперечити вказаним вимогам закону в силу обмежень, передбачених ч.3 ст.6 ЦК України щодо неможливості для сторін в договорі відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Окрім того, обставини того, що оспорюваним предметом іпотеки є житловий будинок, який не був придбаний іпотекодавцем [PERSON] за рахунок кредиту, у забезпечення повернення якого він переданий в іпотеку, що підтверджено наведеними вище правовстановлюючими документами, не становлять єдиного визначеного ч.2 ст.109 ЖК України винятку, за яким допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення. Загалом вказаною нормою закону встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Відтак судом визначається, що позовна вимога щодо виселення відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] із спірного житлового будинку по вул. Робітничій, 3, в смт.Браїлів Жмеринського району, оскільки за встановлених обставин відсутності застережень щодо надання їм іншого житлового приміщення, яке не охоплюється відповідним предметом позовних вимог, вона суперечить наведеній у постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 року в справі №6-39цс15 правовій позиції, яка є обов`язковою до застосування згідно вимог ст.360-7 ЦПК України, а тому позов у цій частині вимог також підлягає залишенню без задоволення. Встановлені в ході судового розгляду обставини невиконання боржником [PERSON] належним чином свох зобов'язань по кредитному договору, в забезпечення чого був укладений договір іпотеки, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача в частині звернення стягнення суто на визначений відповідним правочином предмет іпотеки на житловий будинок із спорудами, загальною площею 287,50 кв.м., житловою площею 97,20 кв.м., які розташовані по вул. Робітничій, 3, в смт.Браїлів Жмеринського району в рахунок погашення визнаної судом заборгованості за кредитним договором №VIZ0GA0000001263 від 13.05.2008 року із визначенням за альтернативним порядком початкової ціни для його реалізації у розмірі вартості згідно звіту про оцінку майна, що є межею цивільної відповідальності [PERSON] як майнового поручителя перед позивачем, яку втім перевищує належна до відшкодування загальна сума заборгованості. Пропорційно задоволеним позовним вимогам стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають понесені та документально підтверджені судові витрати із сплати судового збору (а.с.1,48) з розрахунку ставки вимог майнового характеру щодо звернення стягнення на майно із виключенням розміру ставки вимог немайнового характеру щодо виселення в сумі 2664,01 грн. (2907,61 грн. 243,60 грн.) в межах відповідної частки (22843,46 доларів США х 11,78 грн. / 100 = 2690,96 грн.), різниця до розміру якої, неоплачена позивачем при поданні позову, підлягає додатковому стягненню з відповідача [PERSON] на користь держави в розмірі 26,95 грн. (2690,96 грн. 2664,01 грн.). Враховуючи викладене,

Outcome: approved