Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просить визнати за ними право власності на 1/3 частину житлового будинок з побутовими та господарськими спорудами, розташованими в [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом від 21.02.2001 року після смерті [PERSON], померлої [INFO] по 1/9 частині домоволодіння кожному позивачеві.. Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що позивачі, прийнявши спадщину в установленому законом порядку, не можуть отримати свідоцтво на спадкове майно в нотаріальній конторі. Будинок мав статус „колгоспного двору" і право власності спадкодавців визначалось за даними погосподарських книг, що велись в сільській раді. За відсутності належно оформленого на ім'я спадкодавця правовстановлюючого документа і реєстрації будинку в органах БТІ нотаріус не уповноважений видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом. У судове засідання сторони і треті особи особи не з'явились, сторони подали письмові клопотання про розгляд справи без їх участі. Позивачі [PERSON], [PERSON] та представник позивачки [PERSON] письмово позовні вимоги підтримали (а.с.37-38, 40-41), представник відповідача - Макишинський сільський голова позовні вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує (а.с. 43) Згідно положень ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи - Реєстраційної служби Городнянського РУЮ надав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі (а.с.39). Третя особа -Державний нотаріус Городнянської районної державної нотаріальної контори, надавши для дослідження в судовому засіданні спадкову справу, своєї вираженої згоди на участь у справі не заявив, а тому у відповідності до ч.3 ст. 36 ЦПК України її відсутність в судовому засіданні не є перешкодою у розгляді справи. В силу частини 2 статті 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши усі наявні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] у с. Макишин Городнянського району Чернігівської області у віці 78 років померла [PERSON] (а.с.12), [INFO] у віці 91 року у м. Чернігів помер [PERSON] (а.с.13). Згідно довідок виконкому Макишинської сільської ради Городнянського району Чернігівської області за даними погосподарських книг домоволодіння, розташоване в с. Макишин Городнянського району Чернігівської області по вул. Боженка,6 обліковувалось як колгоспний двір та станом на 01.07.1990 року в цьому будинку були постійно зареєстровані та проживали [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та їм належало по 1/3 частину домоволодіння кожному. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.6 Постанови "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 року N20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України "Про власність" застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.. Письмовими доказами підтверджено, що за життя [PERSON] 21.02.2001 року склала заповіт (а.с.14), яким все своє майно заповіла [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. За даними дослідженої в судовому засіданні спадкової справи №273 від 12.09.2002 року (а.с. 46-53) вбачається, що позивачі в установленому законом порядку за заповітом прийняли спадщину після смерті [PERSON]. Згідно вимог статті 534 ЦК УРСР, яка діяла на момент складання [PERSON] заповіту, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно вимог ст.549 ЦК УРСР, яка діяла на момент смерті [PERSON], визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У відповідності до приписів ст.100 ЦК УРСР у особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Згідно ст.101 ЦК УРСР в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). За правилами ст.ст. 120,123 ЦК УРСР /в редакції, що діяла до 16.12.1993 р./, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності в рівних частках. Враховуючи досліджені докази, суд прийшов до об'єктивного висновку, що 1/3 частина домоволодіння по [ADDRESS] до припинення цивільної правоздатності, тобто до смерті, фактично належало [PERSON]. Згідно п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮУ № 296/5 від 22 лютого 2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна. За відсутності таких документів на ім'я спадкодавця позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про спадщину в нотаріальній конторі. Суд бере до уваги особливість забудови спірного будинку, який було збудовано в системі колгоспного двору у 1937-1960 роках. Приймає до уваги положення ч.4 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року N 1952-IV, згідно з яким права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. А тому за відсутності підстав вважати дане домоволодіння самочинно збудованим майном, суд вбачає об'єктивні підстави для задоволення позовних вимог, з переведенням прав померлої [PERSON] на позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved