Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 12 липня 2011 року в розмірі 15288,67 гривень. В позовній заяві позивач Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" зазначає про те, що між ним та відповідачем [PERSON] 12 липня 2011 року було укладено кредитний договір № б/н відповідно до якого відповідачеві позивачем надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Строки та порядок погашення по кредиту, нарахування відсотків здійснюється згідно Умов та Правил надання банківських послуг. Банком свої зобов`язання перед відповідачем виконано, однак відповідач [PERSON] порушив умови кредитного договору № б/н від 12 липня 2011 року щодо повернення суми кредиту та погашення суми заборгованості. Через невиконання відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитним договором станом на 28 грудня 2020 року виникла заборгованість в розмірі 15288,67 гривень, що складається з: 12299,63 гривень заборгованості за тілом кредиту (простроченим тілом кредиту), 2989,04 гривень заборгованості за простроченими відсотками. Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь 15288,67 гривень заборгованості за кредитним договором № б/н від 12 липня 2011 року та понесені судові витрати. В судове засідання представник позивача не з`явився, до суду подав письмову заяву в якій просив справу розглянути за його відсутності, на підставі наявних у справі доказів та зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а за відсутності відповідача, повідомленого про час розгляду справи, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с. 4 зв., 52). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача визнав частково та своїми поясненнями підтвердив, те, що при оформленні та отриманні ним у «ПриватБанку» зарплатної банківської картки, йому одночасно була видана кредитна картка. При видачі кредитної картки, працівники банку йому повідомили, що для користування кредитом встановлюється 55 днів пільгового періоду, коли він може користуватися кредитом, не сплачуючи відсотки. Пізніше він користувався кредитною карткою для розрахунків за отримані послуги, на таку кредитну картку надходили його власні грошові кошти. [PERSON] пояснив, що позовні вимоги позивача визнає щодо стягнення тіла кредиту в межах встановленого ліміту. В іншій частині позовні вимоги не визнає, оскільки про встановлення кредитного ліміту банк його не повідомляв, а тому користуючись карткою банку на яку надходили також і його власні кошти, вважав, що використовує саме їх, а не кредитні кошти. У зв`язку з цим, він звертався у відділення «ПриватБанку» та просив надати йому детальну інформацію про зняття ним кредитних коштів та підстави нарахування відсотків. Проте, таку інформацію йому не надали. Про умови нарахування відсотків та розмір відсоткової ставки банк його не повідомив, а тому не визнає вимоги банку про стягнення відсотків. Суд, заслухавши відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі та оцінивши їх, як кожен окремо, так і в їх сукупності за внутрішнім переконанням, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог в частині стягнення з нього на користь позивача 12000,00 гривень заборгованості за тілом кредиту (простроченим тілом кредиту), не встановлено. Суд вирішив справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами по справі. В ході розгляду справи сторони (їх представники) заяв та/чи клопотань до суду не подавали. Судом не вирішувалося питання про забезпечення доказів, не вживалися заходи забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У позовній заяві позивач Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що між ним та відповідачем [PERSON] 12 липня 2011 року було укладено кредитний договір № б/н відповідно до якого відповідачеві позивачем надано кредит у вигляді встановленого початкового кредитного ліміту на платіжну картку. В подальшому кредитний ліміт згідно Умов та Правил надання банківських послуг було збільшено до 12000 гривень. Строки та порядок погашення по кредиту, нарахування відсотків здійснюється згідно Умов та Правил надання банківських послуг. Позивач Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" у позовній заяві зазначає, що своєю заявою, поданою до банку, відповідач [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним і відповідачем договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві. При укладенні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України є договори та інші правочини, як узгоджене волевиявлення всіх його учасників (сторін договору). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надавати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. З 21 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (а.с. 45-46). Під час розгляду справи, дослідженими письмовими доказами (документами), судом встановлено, що [PERSON] 12 липня 2011 року звернувся до позивача з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 12). Із змісту такої анкети-заяви встановлено, що вона містить відомості про персональні дані заявника, додаткову інформацію про нього. Передостанній розділ анкети-заяви, щодо того які із запропонованих послуг банку заявник [PERSON] бажає отримати, залишився не заповненим. Незаповнена також графа, щодо бажаного кредитного ліміту. Будь-яких відомостей про бажання заявника - відповідача [PERSON] отримати кредит, у наданій позивачем до позовної заяви анкеті-заяві [PERSON] немає. Анкета-заява не містить відомостей про встановлення будь-якої процентної ставки за користування кредитом чи відповідальності за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитом. Зі змісту позовної заяви та пояснень відповідача [PERSON] встановлено, що ним було отримано у «ПриватБанку» кредитну картку з встановленим початковим кредитним лімітом 0,00 гривень (29 листопада 2013 року). Згідно довідки позивача (а.с. 10), встановлено, що було змінено кредитний ліміт кредитної картки, виданої [PERSON] , а саме: з 19 листопада 2018 року збільшено кредитний ліміт та встановлено його в розмірі 1700,00 гривень, з 3 грудня 2019 року - в розмірі 3000,00 гривень, з 20 січня 2020 року - в розмірі 6500,00 гривень, з 24 січня 2020 року - в розмірі 12000,00 гривень, з 6 серпня 2020 року - в розмірі 0,00 гривень. При цьому, позивачем до суду не надано Умов та Правил надання банківський послуг, Тарифів банку, чи інших документів, які були б підписані сторонами кредитного договору на час його укладення, що свідчило б про встановлення і погодження при укладенні такого договору умов про розмір кредиту, розмір відсоткової ставки, строки повернення кредиту тощо. У Постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/19 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позиції відповідно до якої без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Надані позивачем до суду Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. В силу вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Банк, на підтвердження тих чи інших умов кредитування, повинен надати підписані позичальником Умови та Правила надання банком кредиту або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, відповідно, із наданням суду цієї редакції Умов або докази на підтвердження того, яка саме редакція Умов була чинною на дату підписання заяви позичальником, тощо. Надані Умови та Правила надання банком кредиту, без підтвердження того, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, не можуть оцінюватися, як належний доказ. При цьому, суд зважає на приписи ч. 6 ст. 81 ЦПК України, згідно якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. В силу вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивачем не надано до суду доказів того, що відповідач підписував Умови та Правила надання банківських послуг та що саме в редакції, доданій до позовної заяви, діяли на час підписання відповідачем анкети-заяви такі Умови та Правила. Досліджений судом Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 13) містить інформацію про зміну процентної ставки по кредитних картках «Універсальна» та «Універсальна ГОЛД» з 1 вересня 2014 року та про зміну тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та «Універсальна ГОЛД» з 1 квітня 2015 року. У позовній заяві позивач також зазначав, що з 1 березня 2019 року змінено порядок сплати заборгованості за кредитом, а також процентів від суми неповернутого кредиту (п. 2.1.1.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг в редакції від 1 березня 2019 року). Проте, доказів підписання відповідачем Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умов та Правил надання банківських послуг позивачем до суду не надано. Належних та допустимих доказів, що на час подання позивачеві відповідачем анкети-заяви, сторонами були погоджені усі умови надання кредиту, зокрема, щодо розміру процентної ставки, розміру комісії чи розміру неустойки у випадку невиконання кредитного зобов`язання, позивачем до суду надано не було. Також не надано до суду доказів, що сторони погодили зміну умов кредитування з 1 вересня 2014 року, 1 квітня 2015 року та з 1 березня 2019 року. Відсутність підпису сторін, печатки банку на Умовах та Правилах надання банківських послуг дає підстави вважати, що банком не були узгоджені з споживачем банківських послуг (відповідачем) умови кредитування - про умови кредитування банком не був поінформований споживач. Така правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Дослідженими доказами по справі встановлено, що позивач не надав до суду належних та допустимих доказів, що підтверджували б підстави нарахування прострочених відсотків. Беручи до уваги встановлені обставини справи та вказані правові норми, суд приходить до висновку, що порушене право позивача, підлягає захисту, шляхом стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 12000,00 гривень заборгованості за простроченим тілом кредиту (в межах встановленого кредитного ліміту). З пояснень відповідача та з доданої до позовної заяви виписки по кредитному рахунку, довідки про встановлення кредитного ліміту, довідки про видані кредитні картки (а.с. 10, 11, 47-50) вбачається фактичне використання відповідачем [PERSON] кредитних коштів позивача. Разом з тим, встановлення кредитного ліміту на банківській кредитній картці в розмірі 12000,00 гривень унеможливлювало отримання відповідачем кредиту в більшому розмірі. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку про помилкове визначення позивачем заборгованості за тілом кредиту згідно кредитного договору б/н від 12 липня 2011 року в розмірі 12299,63 гривень. З урахуванням встановлених обставин справи, досліджених доказів по справі, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача 12000,00 гривень заборгованості за тілом кредиту (простроченим тілом кредиту). В решті вимог позивача слід відмовити. Позивачем понесені судові витрати, що становлять 2270,00 гривень (а.с. 1) судового збору, сплаченого на час подання до суду позовної заяви. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд покладає на відповідача [PERSON] витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 1782,00 гривень (12000 гривень х 2270,00 гривень : 15288, 67 гривень = 1782,00 гривень). Підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору немає. У позовній заяві позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилався на положення ст.ст. 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050, 1054 ЦК України № 435-ІV від 16 січня 2003 року. Застосування вказаних правових норм при вирішенні справи, суд вважає обґрунтованими. Відповідно до ст.ст. 526, 1054 ЦК України, ст.ст. 206, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial