Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до відповідачів про звернення стягнення за кредитним договором № MKLVUI.246876.002 від 24.09.2014 р. (надалі Договір). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 24.09.2014 року між ПАТ «[PERSON] РОЗВИТКУ» та ТОВ «Таврія» був укладений Договір, згідно з умовами якого [PERSON] зобовязався надати ТОВ «Таврія» кредит у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 2\~900 000 грн. на наступні цілі: рефінансування заборгованості в АТ «МетаБанк»; поповнення обігових коштів, строком до 23.03.2016 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22 % річних, сплатою Банку одноразово комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 1,00 %, а ТОВ «Таврія» зобовязався щомісячно оплачувати відсотки за користування кредитом, дотримуватися ліміту користування кредитними коштами, що встановлений у п. п. 2.5 Договору, повернути кредит не пізніше 23.03.2016 р. (п. 1.1.2. Договору). В забезпечення виконання зобовязань за Договором між ПАТ «[PERSON] РОЗВИТКУ» та [PERSON], [PERSON] 24.09.2014 укладено договори поруки № РХ029031.247656.001, № РХ029031.246882.001 відповідно, згідно яких [PERSON] та [PERSON] поручились за виконання ТОВ «Таврія» зобовязань по Договору в тому ж розмірі, що і ТОВ «Таврія». Також, згідно договорів поруки у випадку невиконання ТОВ «Таврія» зобовязань, [PERSON] та [PERSON] відповідають перед банком як солідарні боржники. Позивач зазначає, що позичальник умови Договору належним чином не виконував, у зв'язку з чим, станом на 24.03.2016 року за відповідачем ТОВ «Таврія» наявна заборгованість у сумі 365 386,71 грн., з яких: заборгованість по кредиту 0,00 грн.; прострочена заборгованість по кредиту 0,00 грн., заборгованість за відсотками 0,00 грн.; прострочена заборгованість за відсотками 0,00 грн.; пеня та штраф 365 386,71 грн. Розмір пені та штрафу складається з: пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 108 046,00 грн.; штраф за неналежне виконання п.п. 4.2.16 договору у сумі 58 000 грн.; штраф за ненадання позивачу копії паспортних даних одного із засновників відповідача [PERSON] 58 000 грн.; штраф за звернення позивача до суду у розмірі 141 340,71 грн. Від\~\~представника позивача надійшла заява з проханням провести судове засідання 06.10.2016 за її відсутності, на задоволенні позову наполягає, не заперечує проти винесення заочного рішення. У судовому засіданні 27.09.2016 позов підтримала, просила задовольнити у повному обсязі. Визнала, що у звязку з введенням тимчасової адміністрації в банку ТОВ «Таврія» не отримало усі грошові кошти згідно Договору, а лише у сумі 2\~400\~000 грн. Представник позивача зазначила, що під вказаним у п. 4.2.16 Договору документі з назвою «паспортні дані» мається на увазі паспорт, тобто було необхідно надати копію паспорту засновника ТОВ «Таврія», погодилась, що паспортні дані [PERSON] містяться в статуті ТОВ «Таврія», копію якого було надано позивачу до укладення Договору кредиту. Стосовно терміну «торгівельного виторгу з поточного рахунку» зазначила, що договір є типовим, пояснити значення та зміст терміну не змогла. Визнала, що відповідачем ТОВ «Таврія» достроково погашена заборгованість по кредиту та відсоткам за користування кредитом, сплачена нарахована позивачем неустойка. Представник відповідачів заявою просить провести судове засідання за його відсутності та відмовити у задоволені позову. У судовому засіданні 27.09.2016 заперечував проти задоволення позову виходячи з наступного. Між позивачем та відповідачем ТОВ «Таврія» укладено договір кредиту №МКLVU1.246876.002 від 24.09.2014 р. у відповідності до якого позивач мав надати відповідачу кредит у розмірі 2 900 000 грн. (п. 1.1.1. Договору кредиту). Твердження позивача про повне виконання умов договору з його сторони не відповідає дійсності, оскільки із зазначеної суми кредиту позивачем видано відповідачу тільки 2 400 000 грн., що на 500 000 грн. менше, ніж було обєктивно необхідно відповідачу. Станом на дату подачі позову - 28.03.2016 відповідач повністю повернув отриманий кредит у розмірі 2 400 000 грн., сплатив передбачену Договором кредиту комісію, відсотки за користування кредитом та нараховану позивачем неустойку. Зазначені кошти були сплачені достроково - 14.11.2015 року. Представник відповідачів зазначив, що ТОВ «Таврія» сплатило позивачу усі нараховані ним кошти станом на 14.11.2015 року у повному обємі, тим самим задовольнив усі його вимоги, що існували на зазначену дату. Будь яких додаткових вимог позивач ТОВ «Таврія» до звернення до суду із позовом у цієї справі не висував та сплати будь яких коштів не вимагав. Із цим також погодилась представник позивача. Зазначив, що із позовних вимог вбачається, що позивач має на меті стягнути з відповідача передбачену Договором кредиту неустойку: пеня за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 108 046,00 грн.; штраф за направлення на поточний рахунок відповідача, що відкритий у позивача коштів, у розмірі, меншому ніж зазначено у договорі у сумі 58 000 грн. ; штраф за ненадання позивачу копії паспортних даних одного із засновника відповідача 58 000 грн; штраф за звернення позивача до суду у розмірі 141 340,71 грн. ТОВ «Таврія» є виробником сільськогосподарської продукції. Для нормальної роботи підприємства у період 2014-2016 рік йому було необхідно саме 2 900 000 грн. та це позивачу було відомо, оскільки усі документи, що обґрунтовують потребу відповідача саме у такій кількості коштів відповідач надав позивачу для прийняття рішення про видачу кредиту. Ці документи знаходяться у матеріалах кредитної справи. Укладаючи договір кредиту відповідач розрахував саме на вказану суму та приймав зобовязання із сплати відсотків за кредитом, комісій, зменшення ліміту кредитування саме виходячи із суми кредиту 2 900 000 грн. Тільки при отриманні відповідачем усієї суми кредиту він мав реальну можливість належним чином виконувати усі умови договору кредиту. Внаслідок неналежного виконання позивачем своїх зобовязань за договором кредиту відповідач недоотримав 500 000 грн. оборотних коштів із необхідної для нормальної роботи суми. Зазначені дії позивача спричинили значні складнощі у роботі відповідача, внаслідок чого він не мав фізичної можливості належним чином виконувати умови договору кредиту, зокрема, із зменшення ліміту кредитної лінії та сплати відсотків за користування кредитом тому що, стабільна робота сільськгоспвиробника в умовах недостатності оборотних коштів у зимово-весінній-літній період не можлива. Коштів для одночасного виконання необхідних сільськогосподарських робіт та зобовязань за договором кредиту у відповідача з вини позивача не було. Представник відповідачів зазначив, що за таких умов, саме у наслідок невиконання позивачем зобовязань за договором кредиту ТОВ «Таврія» не міг своєчасно та у повному обємі виконати свої зобовязання за договором кредиту. Тобто прострочення відповідача виникло саме з вини позивача, що у відповідності до приписів ст. 616 ЦК є підставою для відповідного зменшення розміру неустойки. За наявних фактичних обставин справи, на переконання відповідача, позивач не має право стягнення пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 108 046,00 грн., штрафу за направлення на поточний рахунок відповідача, що відкритий у позивача коштів, у розмірі, меншому ніж зазначено у договорі у сумі 58 000 грн., оскільки ці порушення відповідача є прямим наслідком неналежного виконання позивачем своїх зобовязань за договором кредитом та відсутності необхідних відповідачу коштів для нормальної роботи, та як наслідок, своєчасного виконання відповідних зобовязань за договором кредиту. Позивач нарахував відповідачу штраф за порушення зобовязань, що містяться у п. 4.2.3., та п. 4.2.16 Договору кредиту у сумі 58 000 грн. Позивач стверджує, що відповідач не направляв обумовлений умовами договору кредиту відсоток надходжень від господарської діяльності на відкритий у позивача рахунок із урахуванням перерахування торгівельного виторгу з поточного рахунку в ПАТ "Державний ощадний банк України". Договір кредиту не містить визначення терміну "надходження від господарської діяльності". Також, чинне законодавство України не містить визначення зазначеного терміну. Крім того, відсутній погоджений сторонами договору кредиту або встановлений законодавством зміст терміну "торгівельний виторг з поточного рахунку". Представник відповідачів вважає, що достеменно не відомо, що мали сторони мали на увазі укладаючи договір кредиту, який містить ці умови. Зі свого боку, позивачу не відомий зміст цих термінів та він не розкривається іншими умовами договору кредиту. Оскільки проект договору було розроблено та запропоновано позивачем, саме він мав потурбуватися про те, щоб відповідачу, як стороні договору були зрозумілі усі використані у ньому терміни та зміст усіх зобовязань. Представник відповідачів вказує на те, що ні в позові, ні в додатках до нього позивач не зазначає, який розмір надходжень та виторгу у відповідні періоди мав відповідач та який відсоток "недоотримав" позивач. Також, не відомо, за невиконання якого нормативу надходжень нараховано штраф: не менше 20%, не менше 50%, не менше 70%. Як вбачається із змісту зазначених пунктів договору кредиту, сторони мали дійти згоди щодо змісту термінів "надходження від господарської діяльності" та "торгівельний виторг з поточного рахунку", але цей зміст у договорі не розкритий. Наведене свідчить, що в силу положень ч. 1 ст. 638 ЦК України договір кредиту у частині, що міститься у абзаці 2 п. 4.2.3. є неукладеним, а тому не породжує у сторін відповідних зобовязань. Також, у звязку із нарахуванням зазначеної у цьому пункті неустойки, необхідно памятати, що у будь якому разі, виконання умов договору кредиту відповідачем прямо повязано із попереднім виконанням своїх зобовязань позивачем та за наявних обставин, саме дії/бездіяльність позивача є причиною усіх випадків неналежного виконання відповідачем зобовязань за договором кредиту. До того же, з позову вбачається, що розмір цієї неустойки складає 2% від суми кредиту 2 900 000 грн. Із урахуванням того, що позивач надав відповідачу кредит на півмільйона гривень менше, ніж обумовлено договором кредиту, обчислення неустойки від суми невиданого кредиту є несправедливим. З точки зору представника відповідачів, наведе свідчить, що вимоги щодо сплати штрафу на підставі п. 4.2.3., та п. 4.2.16 договору кредиту є безпідставними. Представник відповідачів вказує на те, що як підставу для стягнення з відповідача зазначеного штрафу позивач посилається у позові на факт надання відповідачу "вимоги про сплату" вих. № р.11/202 від 02.06.2015 р. та на суму, що у ній зазначена. Із змісту вказаного документу вбачається, що 02.06.2015 позивач не мав претензій до відповідача щодо штрафу за неналежне виконання абз. 2 п. 4.2.3. договору кредиту, у тому числі у розмірі 58 000 грн. На думку представника відповідача, у випадку, якщо позивач не вимагав у нього сплати зазначеного штрафу у відповідній вимозі, то його права таким невиконанням не порушені, у наслідок чого він не має права звертатися до суду із цими вимогами, адже положеннями ст. 3 ЦПК України встановлено, що захисту підлягають порушені, не визнані або оспорюванні права. Наступна позовна вимога стосується стягнення з відповідача пені у розмірі 108 046, 00 грн. Підставою для такої вимоги позивач зазначає п. 6.4. договору кредиту яким передбачено, що у випадку порушення сплати строків, зокрема, процентів за користування кредитом позивач має право нарахувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення. У позові окремо зазначено, що розрахунок пені додається та це є Додаток 4 до позову. У зазначеному додатку розрахунок вказаної неустойки відсутній. У ньому навіть не міститься вказаної суми. Тобто не зрозуміло, у наслідок яких математичних дій та з якими значеннями позивач дійшов висновку, що розмір неустойки становить саме 108 046,00 грн. У відповідності до положень ст.ст. 60-62 ЦПК України належним доказом розміру неустойки може бути тільки розрахунок, вихідні данні для якого містяться у документах, що складають матеріали цивільної справи. Це, також, дасть можливість усім зацікавленим особам та суду перевірити вірність розрахунків та відповідність дійсності даних, на підставі яких ці розрахунки зроблені. Такий або подібний розрахунок у матеріалах справи відсутній. Також відсутні данні, на підставі яких можливо самостійно перевірити правильність розрахунків позивача. Наведене свідчить про порушення позивачем вимог зазначених положень ЦПК України та прямо вказує на необґрунтованість цієї вимоги. Позовні вимоги також передбачають стягнення з відповідача штрафу у розміні 58 000,00 грн. за порушення зобовязань, встановлених п. 4.2.16. договору кредиту. Цей пункт передбачає зобовязання відповідача передати позивачу "копію паспортних даних" одного із засновників відповідача ТОВ «Таврія». Із змісту зазначеного терміну представник відповідачів вбачає, що має бути якийсь документ із назвою "паспортні данні" та ТОВ «Таврія» зобовязаний надати копію цього документу надати позивачу. Представник відповідачів звертає увагу на те, що законодавство України не передбачає існування такого документу та, відповідно, цей документ у природі не існує, що унеможливлює надання відповідачем його копії. Що саме мав на увазі позивач, включаючи цей пункт у зміст договору кредиту не відомо. В договорі мови про копію паспорта засновника або про копію іншого документу, який би містив яку не будь інформацію про засновника не йде. Зазначене дає обґрунтовані підстави стверджувати, що в силу положень ч. 1 ст. 638 ЦК України договір кредиту в частині надання "копії паспортних даних" засновника позивача є неукладеним. Між тим, у випадку, якщо мова йде про паспортні данні цього засновника, то у позивача вони мають бути, оскільки містяться в Статуті ТОВ «Таврія». Зокрема, статут містить ПІБ засновника, серію та номер його паспорту, ким та коли паспорт виданий, ідентифікаційний код, адресу проживання. За наведених обставин взагалі не зрозуміло, які саме паспортні данні або їх копії жадав отримати позивач від відповідача. Належна копія статуту відповідача ТОВ «Таврія» надавалася позивачу як для прийняття рішення про видачу кредиту, так й для відкриття поточного рахунку. Ці копії зберігаються у позивача у матеріалах кредитної справи й у юридичній справі за рахунком ТОВ «Таврія». Інших документів, які би містили відомості про засновника у ТОВ «Таврія» відсутні. Також, необхідно звернути увагу на те, що засновник відповідача не є стороною договору кредиту та жодних обовязків перед позивачем не має. Яку б інформацію про засновника не мав на увазі позивач, але якщо вона не міститься у наданих відповідачем документах, ця інформація згідно ч. 2 ст. 21 закону України "Про інформацію" є конфіденційною інформацією про особу та може поширюватися тільки за її згодою. Також, представник відповідачів вважав за необхідне відзначити, що вимога про сплату вище вказаного штрафу раніше у порядку та в спосіб, передбачені договором кредиту відповідачу не висувалися, у звязку із чим, відповідного права позивача не порушено та підстави для звернення до суду із цим позовом відсутні. Вимога Позивача про сплату штрафу за звернення до суду у розмірі 141 340,71 грн. на його думку взагалі абсурдна, оскільки зазначені позовні вимоги позивач обґрунтовує положеннями п. 2.5. та п. 6.7. Договору кредиту. На його думку, у п. 2.5. мова йде про "обнулення" ліміту кредитування в останній робочий день квітня 2015 р. Зазначений пункт договору не містить умов ні про які "обнулення". У свою чергу, положення п. 6.7. Договору кредиту передбачають право позивача при порушенні відповідачем строків платежів за кожним із грошових зобовязань більш ніж на 30 днів, що спричинило звернення позивача в судові органи, вимагати у відповідача штраф, який включає в себе 1 000 грн. та 5% від суми позову. Чинне законодавство України, зокрема, Цивільний процесуальний кодекс України, закон України "Про судовий збір" не містить визначення терміну "сума позову". Взагалі, законодавство України цього терміну не містить. Договором зміст зазначеного терміну за домовленістю сторін не визначений. Тобто неможливо встановити, що саме мали сторони на увазі, коли укладали договір із пунктом такого змісту. Наведене на думку представника відповідачів свідчить про те, що договір кредиту у частині, що стосується "суми позову" в силу положень ч. 1 ст. 638 ЦК є неукладеним, а тому будь яких прав у позивача не виникло. Також, представник відповідачів звертає увагу на те, що п. 6.7. стосується порушення позичальником строків платежів за грошовим зобовязаннями. Пунктом 2.5. договору кредиту грошових зобовязань відповідача не встановлено. Цим пунктом передбачено зменшення ліміту кредитної лінії, що не передбачає здійснення позичальником платежів на користь банку. У тексті позову наведений розрахунок неустойки. Суму 141 340,71 грн. позивач рахує виходячи із суми заборгованості 2 806 814,29 грн. При чому, позивач зазначає, що саме із цими вимогами він звернувся до судових органів 04.08.2015 р. Позов у цієї справі містить дату його складення 28.03.2016 року та ціну 365 386,53 грн. Станом на дату подачі цього позову кредит повернуто, відсотки за його користування, комісії та окремі неустойки сплачені. У вимозі вих. № р.11/202 від 02.06.2015 р. зазначена сума 2 576 771,94 грн. Тобто із наявних матеріалів справи не можливо дійти висновку про джерело зазначеної суми, та як наслідок, про відповідність її дійсності та умовам договору кредиту. У порушення вимог процесуального закону, з точки зору представника відповідачів, позивачем не надано жодного доказу того, що він 04.08.2015 р. звертався до будь якого суду із "сумою позову" 2 806 814,29 грн., у звязку із чим, будь які підстави, у тому числі, зазначених у відповідному договорі для вимоги про стягнення з Відповідача 141 340,71 грн. відсутні. Позовні вимоги передбачаються стягнення ціни позову з поручителя [PERSON] та відповідача. Інша позовна вимога передбачає стягнення цієї ж ціни позову з другого поручителя [PERSON] та відповідача. Тобто позивач має намір двічі стягнути суму боргу по разу на кожну позовну вимогу. Представник відповідачів вважає, що предметом позову у цієї справі є тільки стягнення неустойки та зазначає, що із змісту позову, додатків до нього, відповідач неналежним виконанням своїх зобовязань за договорами позики позивачу жодних збитків не завдав та очевидно, що нарахована неустойка значно перевищує розмір збитків. Належних доказів того, що у наслідок неналежного виконання відповідачем зобовязань, що виникли із договору кредиту позивач взагалі зазнав будь які збитки ним не надано. За фактичними обставинами справи, жодних збитків позивачу не завдано. За вище наведених обставин, вимога про стягнення з відповідача неустойки фактично є способом необґрунтованого збагачення позивача та завдання відповідачу безпідставних збитків. Із урахуванням наведеного, вбачається, що в силу положень ч. 3 ст. 551 ЦК України, наявні усі необхідні підстави для зменшення розміру неустойки. На переконання відповідача неустойка має бути зменшена до розміру 0,01 гривні. Наведена думка відповідає правовій позиції, що висловлена Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-100 цс 14, Пленуму Верховного суду України у постанові №5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин (п. 27). Тим самим представник відповідачів звертається до суду з заявою про зменшення неустойки. Із урахуванням наведеного, представник відповідачів зазначає, що саме внаслідок неналежного виконання позивачем своїх зобовязань за договором кредиту ТОВ «Таврія» не мало можливості належним чином виконувати умови договору, але як тільки виникла така можливість, ТОВ «Таврія» достроково повернув суму кредиту, повністю сплатив окремі неустойки, комісії та проценти за користування кредитом. Представником відповідачів зазначено, що більша частина позовних вимог ґрунтується на недійсних в силу закону умовах договору кредиту, що свідчить про необґрунтованість позову у відповідній частині. В іншій частині позовні вимоги у порядку, способом та доказами, передбаченими законодавством України не доведені, що унеможливлює їх задоволення. Окрему увагу представник відповідачів звертає на підстави зменшення розміру неустойки, якщо суд дійде висновку, про обґрунтованість та законність вимог позивача щодо будь якої із неустойок, про які йдеться у позові. Приймаючи до уваги вище зазначене, у задоволенні позову просить відмовити у повному обємі. Вивчивши матеріали справи, письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 24.09.2014 року між ПАТ «[PERSON] РОЗВИТКУ» та ТОВ «Таврія» був укладений Договір, згідно з умовами якого позивач зобовязався надати ТОВ «Таврія» кредит у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 2\~900 000 грн. на наступні цілі: рефінансування заборгованості в АТ «МетаБанк»; поповнення обігових коштів, строком до 23.03.2016 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22 % річних, сплатою Банку одноразово комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 1,00 %. А ТОВ «Таврія» зобовязався щомісячно, в період сплати передбачений Договором, надавати банку кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості у розмірі встановленим графіком погашення, зазначеного в п. 2.5 Договору./а.с.17-21/ В забезпечення виконання зобовязань за Договором між ПАТ «[PERSON] РОЗВИТКУ» та [PERSON], [PERSON] 24.09.2014 укладено договори поруки № РХ029031.247656.001, № РХ029031.246882.001 відповідно, згідно яких [PERSON] та [PERSON] поручились за виконання ТОВ «Таврія» зобовязань по Договору в тому ж розмірі, що і ТОВ «Таврія». Також, згідно договорів поруки у випадку невиконання ТОВ «Таврія» зобовязань, [PERSON] та [PERSON] відповідають перед банком як солідарні боржники./а.с.22-24/ Пунктом 1.1.1 Договору визначено, що позивач встановлює кредитний ліміт в сумі 2\~900 000,00 грн. Згідно п.1.1.2 Договору визначено термін користування кредитом 2 роки, тобто: до 23.03.2016 року. Пунктом 1.1.3Договору встановлено, що процентна ставка за користування кредитом складає 22 % річних, тип процентної ставки - фіксована. Постановою Правління Національного банку України від 27.11.2014 року № 743 ПАТ «ВБР» віднесено до категорії неплатоспроможних. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 27.11.2014 у ПАТ «ВБР» введено тимчасову адміністрацію. Частиною 6 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду вживає передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку. Банк\~\~ виконав\~\~ свої зобовязання частково, відкривши кредитну лінію у розмірі 2\~900 000 грн., після того, як відповідач отримав грошові кошти у розмірі 2\~400\~000 грн. банк було віднесено до категорії неплатоспроможних, що унеможливило отримання ТОВ «Таврія» решти кредиту. Ця обставина підтверджується поясненнями представників сторін. Відповідно до п. 3.1.9, 3.1.10 Договору при порушенні Позичальником зобов'язань, передбачених умовами даного договору, [PERSON] на свій розсуд має право змінити умови договору зажадати від Позичальника дострокового повернення Кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. Позивачем 02.06.2015 було направлено вимоги сплати до відповідачів, зазначено, що станом на 28.05.2015 заборгованість становить 2\~576 771,94 грн., з яких прострочена заборгованість за кредитом 2\~399\~589,35 грн., прострочена заборгованість по процентам за користування кредитом 170\~111,50 грн., пеня 7 071,09 грн., згідно зазначених вимог позивач не мав претензій до відповідачів щодо штрафу за неналежне виконання абз. 2 п. 4.2.3. договору кредиту, у тому числі у розмірі 58 000 грн. /а.с.26-28/ Статтею 509 ЦК України\~передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України, за Договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст.\~525,\~526,\~530 ЦК України, зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Згідно з ч. 1\~ст. 625 ЦК\~Украйни, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно розрахунку позивача позичальник не виконував належним чином умови Договору у звязку з чим, станом на 24.03.2016 року за відповідачем наявна заборгованість у сумі 365 386,71 грн., з яких: заборгованість по кредиту 0,00 грн.; прострочена заборгованість по кредиту 0,00 грн., заборгованість за відсотками 0,00 грн.; прострочена заборгованість за відсотками 0,00 грн.; пеня та штраф 365 386,71 грн. Пеня та штраф складається з: пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 108 046,00 грн.; штраф за неналежне виконання п.п. 4.2.16 договору у сумі 58 000 грн.; штраф за ненадання позивачу копії паспортних даних одного із засновників відповідача [PERSON] 58 000 грн.; штраф за звернення позивача до суду у розмірі 141 340,71 грн./а.с.11-14, 142-156/ Проте відповідно до цього ж розрахунку від 24.03.2016 року наданою позивачем, вбачається, що станом на 24.03.2016 року заборгованість по кредиту та відсоткам за користування кредитом погашена в повному обсязі ще 14.11.2015 р. Згідно\~ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до\~ч.3 ст.551 ЦК України\~розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 209 ЦК України особа, яка не виконала зобов'язання або виконала його неналежним чином, несе майнову відповідальність лише за наявності вини (умислу або необережності), крім випадків, передбачених законом або договором. Відсутність вини доводиться особою, яка порушила зобов'язання. Коли невиконання або неналежне виконання зобов'язання зумовлено умислом або необережністю кредитора, боржник звільняється від відповідальності, якщо інше не встановлено законом (ст. 210 ЦК). Іноді невиконання зобов'язання є наслідком винної поведінки обох сторін (змішана вина). Тоді суд відповідно до ступеня вини кожної із сторін зменшує розмір відповідальності боржника. Відповідальність боржника може бути зменшена також у тому разі, коли кредитор навмисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів до їх зменшення(ст. 211 ЦК). Суд не бере до уваги заперечення представника відповідачів щодо відсутності підстав для стягнення неустойки, оскільки матеріалами справи підтверджено, а сторони не заперечують те, що відповідач ТОВ «Таврія» неналежним чином виконувало окремі умови Договору. Позивач на підставі п. 6.4. Договору кредиту нарахував ТОВ «Таврія» пеню за порушення строків сплати процентів за користування кредитом позивач у розмірі 108\~046,00 грн. Згідно п. 6.2 Договору, за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом банк нараховує позичальнику проценти у розмірі 44 % річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Згідно п. 1.1.3 Договору, процента ставка за користування кредитом складає 22 % річних. Із змісту пунктів 1.1.3., 6.2., 6.4. Договору кредиту вбачається, що в них мова йде про плату за користування кредитом проценти за Договором кредиту. Тобто у відповідності до умов пунктів 6.2. та 6.4. Договору кредиту встановлена пеня за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом. Згідно до умов пункту п.6.2. Договору кредиту пеня встановлюється у вигляді подвійного розміру процентів за користування кредитом за Договором кредиту у розмірі 44% річних за весь час прострочення. Згідно до умов пункту 6.4. Договору кредиту за порушення строків сплати процентів за користування кредитом встановлена пеня у розмірі подвійної облікової ставки від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Згідно вимоги сплати від 02.06.2015 №р/11/202 позивачем було нараховано, а ТОВ «Таврія» сплачено 14.11.2015 р. прострочену заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 170\~111,50 грн./а.с.26/. Представник ТОВ «Таврія» пояснив, що зазначена сума нарахована у відповідності до положень п. 6.2. Договору та включає в себе як плату за користування кредитом (проценти за кредитом), так й неустойку за несвоєчасну сплату процентів за кредитом, що передбачена п. 6.2. Договору кредиту. З цим, також, погодилася представник позивача. Таким чином, ТОВ «Таврія» сплатило зазначену суму у розмірі 44 % річних в сумі 170\~111,50 грн., яка включає 22% річних пені за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом у сумі 85 055,75 грн. Із урахуванням наведеного, вимога позивача про стягнення пені у розмірі 108 046,00 грн., яка розрахована на підставі положень п. 6.4. Договору кредиту не підлягає задоволенню у звязку з тим, що вона відповідачем ТОВ «Таврія» вже була сплачена, а отже стягнення зазначеної пені буде подвійною відповідальністю за одне і те саме правопорушення, що суперечить положенням закріпленим у\~статті 61 Конституції України\~щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Згідно ст.ст.\~1050,1054 ЦК України\~позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти в розмірі та на умовах встановлених договором. Згідно ч.1\~ст.1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Згідно до п.3 ч.1\~ст.611 ЦК України\~у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до\~статті 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга\~статті 549 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що позивачем нараховано штраф у розмірі 141\~340,71 грн. за звернення банку у судові органи внаслідок порушення ТОВ «Таврія» умов Договору. Ця сума має обчислюватись згідно п.п. 6.7. Договору за формулою: 1 000,00 грн. та 5 % від суми позову. Позивач звернувся до суду з позовом, ціна якого 365\~387,71 грн. Таким чином, штраф за звернення банку у судові ограни за порушення ТОВ «Таврія» зобовязань складає: 18 269,39 грн. + 1 000,00 грн., а всього 19 269,39 грн., а не 141\~340,71 грн., як зазначає позивач. Частиною 1 ст. 551 ЦК встановлено, що неустойкою є штраф, пеня. Відповідно до\~ч.3 ст.551 ЦК України\~розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. В ході судового розгляду представник позивача стверджувала, що невиконанням ТОВ «Таврія» своїх зобовязань за Договором позивачу було завдано збитки, але не пояснила які саме завдано збитки, у якому розмірі та якими доказами факт завдання збитків та їх розмір підтверджуються. Розрахунок збитків суду позивачем не надано. Також, належні та допустимі докази на підтвердження факту завдання збитків та їх розміру у матеріалах справи відсутні та позивачем суду не надавалися, що дає обґрунтовані підстави вважати, що відповідач неналежним виконанням зобовязань за Договором позивачу збитків не завдав. Беручи до уваги, що розмір нарахованого позивачем штрафу значно перевищує розмір збитків, яких позивач зазнав у наслідок неналежного виконання ТОВ «Таврія» своїх зобовязань за Договором кредиту, суд вважає необхідним зменшити розмір неустойки у вигляді штрафу до 7 000,00 грн. При визначенні розміру суми штрафу, судом також враховано той факт, що ТОВ «Таврія» за обставин, які від нього не залежать, не отримало кредит у повному розмірі, що негативно відобразилося на його господарській діяльності, але достроково повернуло суму кредиту та у повній мірі сплатило нараховані позивачем на дату такого повернення відсотки за користування кредитом та неустойку. В порядку статей\~10,\~60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно\~ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Заперечення представника відповідача в частині визнання Договору в частині п.п.4.2.3, 4.2.15 та п.п.4.2.16 неукладеним суд до уваги не бере, оскільки представник ТОВ «Таврія» підписав Договір з позивачем, вчинив дії, що свідчать про фактичне його прийняття та за час існування Договору не звернувся до суду з відповідним позовом. Вимога про стягнення з відповідачів штрафу у розмірі 58\~000,00 грн. за порушення п.п.4.2.3, 4.2.15 Договору задоволенню не підлягає, оскільки Договір не містить визначення поняття «торгівельний виторг», представник позивача у судовому засіданні надати визначення даного терміну не зміг, в договорі цей термін відсутній та законодавством не передбачений. Крім того, позивачем не було надано доказів того, що за вказаний ним у позовній заяві період ТОВ «Таврія» мало якісь доходи та не спрямувало їх на відповідний рахунок. Враховуючи зазначене, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.\~\~ Вирішуючи питання про стягнення з відповідачів суми штрафу за невиконання п.п.4.2.16 Договору суд виходить з наступного. Застосоване в зазначеному пункті договору поняття «копія паспортних даних», яке передбачає, що необхідно надати копію документу з назвою «паспортні дані» не відповідає чинному законодавству, оскільки існування такого документу не передбачено та він у природі не існує. З іншої сторони, якщо позивачу, як пояснив його представник у судовому засіданні, були необхідні паспортні дані засновника ТОВ «Таврія» [PERSON], то вони містяться в статуті підприємства./а.с.93 / Представником позивача не заперечувалось, що копія статуту ТОВ «Таврія» знаходиться в матеріалах кредитної справи. Крім того, з відповідною вимогою про стягнення вказаної суми штрафу позивач до відповідачів раніше не звертався. За таких обставин суд приходить до висновку, що відсутній факт порушення ТОВ «Таврія» умов п.п.4.2.16 Договору та не має підстав для стягнення штрафу за порушення цих умов. Відповідно до ст.553 ЦК України, за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель солідарно відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання. Відповідно до п.2. ст.554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а з відповідачів необхідно солідарно стягнути на користь позивача штраф за звернення позивача до судових органів за порушення ТОВ «Таврія» умов Договору кредиту у розмірі 7 000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на те, що позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 5\~480,53 грн./а.с.49/, а вимоги задоволені частково, у розмірі 7 000,00 грн., то з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 1378,00 грн.

Outcome: partial