Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

15.12.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу, посилаючись на те, що з відповідачем було укладено договір позики, оформлений розпискою, згідно якої 11.08.2012 року її знайомий [PERSON] взяв у неї в позику гроші в розмірі 5000,00 грн. терміном на шістдесят днів, крім того 12.09.2012 року [PERSON] знову взяв у неї в борг гроші в розмірі 10 000 грн. та зобов"язався повернути протягом шести місяців. У вищевказані строки відповідач в порушення своїх зобов'язань позику не повернув. На прохання позивачки в добровільному порядку повернути грошові кошти відповідач давав тільки обіцянки, зустрічів уникав. Тому позивачка була вимушена звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав, в якому просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 15 000 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн.. В судове засідання позивачка не з'явилася, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, але надала суду заяву в якій просить суд справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про отримання судової повістки, причини не явки суду не відомі. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки від відповідача, який був належним чином повідомлений про час і місце судового засідання та від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, а позивачка не заперечує проти такого розгляду. Суд, врахувавши думку позивачки, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалась позивачка, як на підставу своїх вимог, дослідивши матеріали справи, оцінивши ці докази в сукупності, визнає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 11.08.2012 року позивачка надала відповідачу у якості позики грошові кошти у розмірі 5 000 грн.. Отримавши вказані грошові кошти, відповідач на підтвердження укладеної угоди між сторонами надав позивачці розписку з зазначенням терміну повернення позики на протязі 60-ти днів (а.с. 9). 12.09.2012 року позивачка надала відповідачу у якості позики грошові кошти у розмірі 10 000 грн.. Отримавши вказані грошові кошти, відповідач на підтвердження укладеної угоди між сторонами надав позивачці розписку з зазначенням терміну повернення позики на протязі 6-ти місяців (а.с. 8). До теперішнього часу відповідач не виконав свого зобов'язання щодо повернення боргу позивачці. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені в договорі. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Враховуючи викладене, а також той факт, що будь-яких доказів у підтвердження виконання відповідачем своїх зобов'язань суду не надано, вимоги [PERSON] про стягнення суми боргу є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки сума заборгованості в розмірі 15 000 грн.. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 5 000 грн. заподіяної моральної шкоди, яка була заподіяна їй внаслідок порушення відповідачем договірних зобов'язань, то суд приходить до висновку, що такі не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31.03.1995р. спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону "Про інформацію" ст. 44 Закону "Про авторське право і суміжні права"; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У пункті 5 вказаної постанови зазначається про необхідність у кожному конкретному випадку з'ясовувати характер правовідносин і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються та чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами, належать до договірних. Стаття 611 ЦК України визначає правовим наслідком порушення зобов'язання відшкодування моральної шкоди, але якщо це встановлено законом чи договором. Чинним законодавством відшкодування моральної шкоди за невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань за договором позики не передбачено. З огляду на наведені обставини, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: partial