Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

[PERSON] , яка діє в інтересах своїх дітей: [PERSON] та [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1\~726\~200, 00 (один мільйон сімсот двадцять шість тисяч двісті) грн., що є еквівалентом 60\~000, 00 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову та на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1\~726\~200, 00 (один мільйон сімсот двадцять шість тисяч двісті) грн., що є еквівалентом 60\~000, 00 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06.08.2014 року позивача колишнього чоловіка [PERSON] , відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 607 від 21.07.15/2014 було призвано на військову службу у Збройні Сили України. Він приступив до виконання службових обов`язків на посаді навідника 6 механізованої роти 2 механізованого батальйону Саратська-Татарбунарського району ОРВК Одеської області. 29.09.2014 року [PERSON] , відправився у службове відрядження до складу сил та засобів сектора «Б» для безпосередньої участі в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на рубежі міст Мар`їнка, селища Славне, селища Тарамчук, селища Березове Мар`їнського району Донецької області. За наказом командира військової частини польова пошта [NUMBER] було проведено службове розслідування за фактом загибелі [PERSON] за результатами якого встановлено, що «12.04.2015 року о 16 год. 20 хв. поблизу села Березове Мар`їнського району Донецької області перебуваючи на спостережному пункті № 1 при виконанні службових обов`язків загинув [PERSON] внаслідок підриву на розтяжці». Ці обставини встановленні рішенням Фрунзівского районного суду Одеської області від 07.06.2019 року № 517/211/19, встановлено факт загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військової служби 12.04.2015 року в районі села Березове Мар`їнського району Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Отже, внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації проти України на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя батька позивача дітей [PERSON] . В результаті зазначених подій позивачеві було завдано значної моральної шкоди. Внаслідок втрати [PERSON] , який загинув у результаті військової агресії Російської Федерації проти України, а також, з огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, діти, відчувають безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, діти втратили душевний спокій, постійно відчувають незахищеність та розчарування. Діти залишились без батька, ніколи не матимуть можливості відчути необхідні для повноцінного розвитку дитини батьківську любов та увагу. Через загибель [PERSON] , його діти [PERSON] та [PERSON] втратили сенс життя та віру в майбутнє, постійно відчувають страждання від втрати рідної людини, що не дає їй можливості нормально спілкуватись з оточуючими, навчатися та підтримувати нормальний спосіб соціального життя. На думку позивача, безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій, якого їй завдана моральна шкода, є Російська Федерація. Таким чином, як вважає позивач, наявні усі правові підстави для стягнення з Російської Федерації, як з повноправного учасника цивільних відносин, грошової компенсації у відшкодування моральної шкоди. Розмір моральної шкоди був встановлений позивачем з урахуванням характеру і обсягу завданих їй моральних страждань, істотного порушення конституційних прав батька дітей, умисного характеру дій, а також почуття безпорадності та розчарування. Позивач в судове засідання не з`явилась, на розгляд суду від представника позивача адвоката Ганчук П.Я. надійшла заява з проханням розглянути справу у його відсутність та відсутність позивача, на позовних вимогах наполягає. Представник відповідачаПосольства\~Російської Федерації\~в Україні у визначений в ухвалі суду від 19.09.2019 року строк, відзив на позовну заяву не подавав, в судові засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином про що свідчать зворотні поштові повідомлення, наявні в матеріалах справи. Пунктом 1 частини 3\~статті 223 ЦПК України\~передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи, що представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про судове засідання, в судове засідання не з`явився та не повідомив причини неявки, суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю відповідача. Відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача без повідомлення причини, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло відзиву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Суд вважає, що відповідач не з`явився до суду без поважних причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] в с. Йосипівка Фрунзівського району Одеської області, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта № [NUMBER] виданого 5147 від 18 липня 2017 року (а.с. 10-11). Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 07 листопада 2000 року, [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] після укладення шлюбу позивачу присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с. 12). Від даного шлюбу [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13). В подальшому, стосунки між сторонами не склались та 06 вересня 2005 року шлюб було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 63, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 14). Однак, в силу обставин сторони продовжували жити разом і вести спільне господарство. [INFO] у сторін народився син, однак сторони не надавали до відділу РАЦС спільної заяви про батьківство, а Книзі реєстрації народжень запис сина був здійснений за позивача вказівкою, як [PERSON] . Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 28 вересня 2015 року за заявою позивача про встановлення факту батьківства [PERSON] було визнано батьком їх сина, тому у свідоцтві про народження серії [NUMBER] від 27 жовтня 2015 року були внесені зміни ( [PERSON] ) (а.с. 15-18). Згідно довідки Павлівської сільської ради Захарівського району Одеської області № 1062 від 12.09.2019 року, до складу сім`ї [PERSON] входять: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] (а.с. 19). Довідкою [INFO] від 23.07.2015 року № 2369 встановлено, що [PERSON] , 1976 року народження призваний по частковій мобілізації 06 серпня 2014 року. Підстава: Указ Президента України «Про часткову мобілізацію» від 21.07.15/2014 року № 607 (а.с. 20). Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 06.08.2014 року № 165, солдат [PERSON] приступив до виконання службових обов`язків на посаді навідника 6 механізованої роти 2 механізованого батальйону, Саратсько-Татарбунарського ОРВК Одеської області (а.с. 21). 29.09.2014 року [PERSON] , відправився у службове відрядження до складу сил та засобів сектора «Б» для безпосередньої участі в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на рубежі міст Мар`їнка, селища Славне, селища Тарамчук, селища Березове Мар`їнського району Донецької області, що підтверджується довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України Військової частини польова пошта [NUMBER] від 31.12.2014 року № 157 (а.с. 22). За наказом командира військової частини польова пошта [NUMBER] було проведено службове розслідування за фактом загибелі [PERSON] за результатами якого встановлено, що «12.04.2015 року о 16 год. 20 хв. поблизу села Березове Мар`їнського району Донецької області перебуваючи на спостережному пункті № 1 при виконанні службових обов`язків загинув [PERSON] внаслідок підриву на розтяжці», що підтверджується витягом з наказу Командира військової частини (а.с. 25-37). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 17 квітня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Фрунзівському району Великомихайлівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер [INFO] \~\~ у віці 38 років, місце смерті с. Березове, Мар`їнський район, Донецька область, Україна, про що 17 квітня 2015 року складено актовий запис за № 99 (а.с. 38). Ці обставини встановленні рішенням Фрунзівского районного суду Одеської області від 07.06.2019 року № 517/211/19, встановлено факт загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військової служби 12.04.2015 року в районі села Березове Мар`їнського району Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України (а.с. 39-44). За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, судом було встановлено, що Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Згідно зі ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ\~Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", від 21.04.2015 №337-VIII зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм. Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. 23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 постанови Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, було затверджено 15 січня 2015 року Європейським парламентом резолюцію щодо України, 25 червня 2015 року Резолюцію Парламентської Асамблеї Ради Європи . Аналізуючи наведені обставини та докази, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ч.2 ст. 61 ЦПК України), стала окупація частини території України. У бойових діях в районі біля с. Березове Мар`їнського району Донецької області, України мала місце участь регулярних військ Російської Федерації, яким протистояли військові української армії, в яких, зокрема, і проходив військову службу та загинув [PERSON] . Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. З матеріалів справи вбачається, також і встановлено судом, що внаслідок збройної (військової) агресії Російської Федерації проти України, загинув [PERSON] , що завдало дітям значної моральної шкоди, що виражається в основному - це втратою в їх житті батька. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Згідно з ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.3, 9) № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., Женевською конвенцією 1949р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1,2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01.08.1975 р., договори укладені між Україною та Росією в тому числі про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є на переконання суду державою-агресором. Держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Як слідує зі ст. ст. 1167, 1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. У\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При вирішенні вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька Республіка зобов`язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами. У рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності. Вирішуючи питання щодо розміру компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини та становить в середньому 60 000 Євро за загибель однієї особи. Зокрема, такі рішення виносились Європейським судом з прав людини у справах "Хачукаевы против России" (Khachukayev v. Russia (23/04/2009)), "Сагаева и Другие против России" (Sagayeva and Others v. Russia (08/12/2015)), "Исламова против России" (Islamova v. Russia (30/04/2015)), "Султыгов и Другие против России" (Sultygov and Others v. Russia (09/10/2014)). Обгрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 60\~000, 00 Євро, що за офіційним курсом Національного банку України станом на день підписання позовної заяви складає 1 684 200, 00 гривень, позивач довела, що через власний душевний невгамовний біль, безперервні її страждання через втрату сина, які вона відчуває роками, наявні підстави для задоволення її вимог в повному обсязі, у зв`язку з встановленим в судовому порядку фактом порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні, що є справедливою компенсацією з агресора - Російської Федерації, на користь матері загиблого сина. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Також, згідно п. 22 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, вони стягуються з другої сторони пропорційно до задоволеною чи відхиленої частини вимог. Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом 18 вересня 2019 року (а.с.1). Згідно п.п.1 п. 1 ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір»\~станом на 18 вересня 2019 року за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» передбачено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у з 01 січня 2019 року в розмірі 1853 гривні, з 1\~липня -\~1936\~гривень,\~з 1\~грудня -\~2027\~гривень.Враховуючи вище викладене мінімальний розмір судового збору по даній категорії справ складає - 768 гривні 40 копійок, а максимальний розмір судового збору по даній категорії справ складає - 9605 гривень 00 копійок. Загальна ціна позову за вимогу майнового по зазначеній справі дорівнює 3\~452\~400, 00 гривень. Тож, враховуючи, що позивачку звільнено від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 9605 гривень 00 копійок.

Outcome: approved