Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до ПП «Маріупольський консалтінг центр» (далі Відповідач 1), ФК «Алькор Інвест» ( далі Відповідач 2), треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання Договору відступлення прав вимоги №26/2018/1 та Договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 26.10.2018 року недійсними. На обґрунтування позовних вимог вказав, що 21.11.2007 року між ним та ЗАО «Донгорбанк» правонаступником якого став ПАТ «ПУМБ» було укладено Кредитний договір №26 та Іпотечний договір №26/1 від 21.11.2007 року. Предметом Договору іпотеки є частка нежилого приміщення загальною площею 244,3 кв. м. розташованого за адресою м. Маріуполь, вул.. Лавицького, б. 23 . На час укладення Договору іпотеки 5/9 частки вказаного приміщення належало позивачу, 4/9 частки належало [PERSON] . У травні 2019 року йому стало відомо, що власником іншої частини нежилого приміщення по вул.. Лавицького, 23 в м. Маріуполі з 2007 року є Відповідач 1. Так відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.02.2008 р. Відповідачу 1 належить нежиле приміщення 1 буд 23 по вул.. Лавицького в м. Маріуполі загальною площею 200 кв. м. Він не був повідомлений належним чином про заміну кредитора, не був ознайомлений з Договором про відступлення права вимоги №26/2018/1 від 20.09.2018 року та Договором про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 26.10.2018 року. Вказані договори порушують його права як боржника за кредитним договором, позбавляє можливості укласти договір про реструктуризацію боргу з банком, погасити борг та залишити предмет іпотеки у власності [PERSON] та [PERSON] , які на теперішній час є власниками іпотечного майна. Відповідач зацікавлений стати власником предмету іпотеки і тому саме з цією метою уклав ці угоди. Крім того в період часу з червня 2015 по лютий 2018 року він не мав можливості займатися справами щодо домовленості з банком про реструктуризацію боргу оскільки приймав участь в АТО, у зв`язку із чим він довірив [PERSON] який протягом 10 років був представником його інтересів в тому числі в судах, довірив вирішити це питання. Але в червні 2018 року Відповідач 1 відключив спірне нежиле приміщення від електропостачання, став чинити перепони в користуванні приміщенням. У зв`язку із чим він був вимушений припинити здійснювати підприємницьку діяльність. Між ними виник конфлікт з приводу користування предметом іпотеки, а [PERSON] заявив про намір його викупити. У зв`язку із чим у вересні та жовтні 2018 року уклав оспорюванні угоди. Вважає, що договори є недійсними оскільки Відповідач 1 не є учасником ринку фінансових послуг, оскільки не входить у перелік визначених фінансових установ згідно ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та за своїм правовим статусом не відноситься ані до юридичних осіб, що мають статус фінансових установ, ані до фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності, які відповідно до ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України. На думку позивача зміст укладеного договору про відступлення права вимоги від 20.09.2018 року має безумовні ознаки договору факторингу і відповідає визначенню, що міститься у статті 1077 ЦК України. Право вимоги за договором та іпотечним договором перейшло до Відповідача 1, до юридичної особи, яка не має повноважень на здійснення фінансових операцій, як кредитор, в межах правовідносин, що виникають на підставі кредитних договорів та договорів іпотек. Вважає, що Відповідач 1 має намір звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак ПАТ «ПУМБ» звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який було задоволено рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 19.04.2017 р. по справі №266/2414/15-ц, використавши наявне у нього право на погашення заборгованості, що виникла у зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, та звернув стягнення на іпотечне майно. Повторне звернення стягнення на одне і те саме майно та з одних і тих самих підстав нормами чинного законодавства України не передбачено. У зв`язку із чим позивач просив суд визнати недійсним договір відступлення прав вимоги від 20.09.2018 року №26/2018/1, та Договір про права вимоги за договором іпотеки від 26.10.2018 р. укладеного між ПП Маріупольський Консалтінг Центр» та ФУ «Алькор Інвест» з моменту його укладення. Справа розглядається в порядку загального позовного провадження. Позивач повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, приймав участь у розгляду справи через свого представника Краснову І.О. Від представника відповідача ТОВ «ФК «Алькор Інвест» повідомленого належним чином про дату, час та місце розгляду справи надійшла заява про відкладення розгляду справи, відзив на позовну заяву у визначений строк не надано. Представника відповідача ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» Лебедєв В.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав вказаних у відзиві на позовну заяву, в якому вказав, що 21.11.2007 року між позивачем [PERSON] та ЗАТ «Донгорбанк» було укладено кредитний договір №26, відповідно до якого Позивач отримав кредитні кошти в розмірі 2000000 грн. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ «Донгорбанк» власниками нежитлового приміщення №1 , розташованого у м. Маріуполі, по вул. Лавицького, 23 , було укладено іпотечний договір №26/1 від 21 листопада 2007 року, власниками зазначеної нерухомості були [PERSON] та третя особа [PERSON] , який виходячи з довірчих відносин і покладаючись на порядність Позивача, став майновим поручителем, надавши власну частку приміщення у іпотеку та ще підписав договір поруки №26/4 від 21.11.2007 року, а третя особа [PERSON] підписала договір поруки №26/5 від 21.11.2007 року. Так само поступив і брат Позивача третя особа по справі - [PERSON] уклавши договір поруки №26/2 від 21.11.2007 року. Договір поруки №26/3 від 21.11.2007 року було укладено між банком та третьою особою по справі - [PERSON] .. Як вбачається з дій Позивача за останні одинадцять років він не мав бажання виконати свої зобов`язання за кредитним договором. Із отриманих від банку 2000000,00 грн. повернув лише 51282,06 грн. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 26.07.2013 року стягнуто солідарно з Позивача, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором №26 від 21.11.2007 року, договорами поруки №26/2, №26/3, №26/4, №26/5, у розмірі 3010421,77 грн. та судові витрати у розмірі 3219,00 грн. Постановами державного виконавця ВДВС Жовтневого м. Маріуполя від 24.05.2013, від 04.10.2016 року та від 11.02.2016 року та державного виконавця ВДВС Приморського РУЮ в м. Маріуполі від 13.03.2014 року відкрито виконавчі провадження з примусового виконання рішення суду. ПАТ «ПУМБ» відступило право вимоги ТОВ «Фінансова компанія «АЛЬКОР ІНВЕСТ», а останнє в свою чергу відступило право вимоги відповідно до договору про відступлення прав вимоги №26/2018/1 від 20.09.2018 року за кредитним договором №26 від 21.11.2007 р. укладеним між первісним кредитором та Позивачем та за договором про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 26.10.2018 року за Іпотечним договором №26/1 від 21.11.2007 року укладеним між ЗАТ «Донгорбанк» та [PERSON] , [PERSON] саме ПП «Маріупольський Консалтінг Центр». Згідно пункту 3.1 договору про відступлення прав вимоги №26/2018/1 від 20.09.2018 права вимоги за договором вважаються переданими з моменту сплати їх вартості, що становить 771000,00 грн. Приватне підприємство "Маріупольський Консалтінг Центр" є власником нежилого приміщення загальною площею 200,0 кв.м у будинку 23 по вулиці Лавицького 23 у місті Маріуполі про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно №2-1915 від 17.12.2007 року та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17639690 від 06.02.2008 року. Приватному підприємству "Маріупольський Консалтінг Центр" не відомо про те, що саме його працівники були представниками інтересів Позивача по справі проти позивів банку. Ще у 2008 році Позивач та [PERSON] звернулися до Відповідача-1 з проханням передати їм в оренду приміщення. Договір оренди було укладено. Причиною його укладення стало те, що приміщення, яке є власністю Позивача та [PERSON] було за договором надано банку у забезпечення виконання повернення кредиту, тому Відповідачу-1 відомо про взаємовідносини Позивача та [PERSON] з банком. Лише з позовної заяви, Відповідач-1 дізнався про те, що Позивач звертався до нього у 2017 році з проханням домовитись з банком про реструктуризацію боргу. Стосовно заяви Позивача щодо відключення Відповідачем-1 нежилого приміщення електроенергії, слід зауважити, що Відповідач-1 не є уповноваженою особою для здійснення відключення від постачання електроенергії. Наскільки відомо Відповідачу-1 відключення від постачання електроенергії до приміщення Позивача та [PERSON] , [PERSON] здійснили працівники ПАТ "ДТЕК Донецькі Електромережі". Причина не сплата за електроенергію. Відносно мети укладення договору про відступлення прав вимоги №26/2018/1 від 2018 року та за договором про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 2018 року зазначив, що Відповідач-1 має намір отримати у власність предмет, а саме нежиле приміщення. Відповідач-1 пропонував Позивачу та [PERSON] , [PERSON] підписати необхідні документи про перехід права власності на приміщення до Відповідача-1, за умови, що Відповідач-1 припинить звернення стягнення за боргами по кредитному договору. Припинення звернення стягнення за боргами по кредитному договору поширювалась на всіх без винятку поручителів, а саме на [PERSON] та [PERSON] [PERSON] та [PERSON] погодилися з цією пропозицією. Натомість Позивач відмовився від цієї пропозиції, чим продовжує підставляти не в чому не винних осіб, які довірилися йому та взяли на себе обов`язки поручителів. В позовній заяві Позивач зазначив, що оспорювані договори порушують його права як боржника за кредитним договором, позбавляють можливості укласти договір про реструктуризацію боргу з банком, погасити борг та залишити предмет іпотеки у власності [PERSON] та [PERSON] По-перше, за кредитним договором Позивач має обов`язок повернути отримані грошові кошти, цей обов`язок він не виконував тривалий час, тому за рішенням суду з нього стягнута заборгованість, яка досі залишається не сплаченою. По-друге, Позивач має право погасити борг, але ж ніяк його не гасить на відміну від поручителів, з яких стягують кошти на погашення його боргу. Позивач вважає, що договір відступлення права вимоги містить безумовні ознаки договору факторингу і відповідає визначенню, що міститься у статті 1077 ЦК України. Спірний договір від 20.09.2018 року є оплатним договором відступлення права вимоги (цесія) який за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимого первісного кредитора новому кредитору, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату взамін права вимоги та жодна із сторін не отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком поверненням цих коштів та оплати часу користування ними. У зв`язку із чим просив суд відмовити Позивачу у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги 26/2018/1 від 20.09.2019 року та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 26.10.2018 року. Третя особа [PERSON] повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася надавши заяву в якій просила розглянути справу у її відсутність. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, підтримавши позицію Відповідача 1. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не надали. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1, 3 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Згідно ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Позивач, як на підставу своїх вимог посилався на те, що спірний договір відступлення права вимоги містить безумовні вимоги договору факторингу і відповідає визначенню, що містить стаття 1077 ЦК України, тому враховуючи те, що Відповідач 1 не має повноважень на здійснення фінансових операцій, як кредитор, в межах правовідносин, що виникають на підставі кредитних договорів та договорів іпотек спірні договори є недійсними. Суд вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи дійшов висновку про таке. В судовому засіданні встановлено, та не заперечується сторонами, що дійсно 21.11.2007 року між позивачем та ЗАТ «Донгорбанк» правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» було укладено кредитний договір №26 згідно умов якого Позивач отримав кредит в розмірі 2000000,00 грн. зі сплатою відсотків в розмірі 15,7 % на рік, строком до 19.11.2027 року. В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором 21.11.2007 року між ЗАТ «Донгорбанк» правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» та [PERSON] , [PERSON] укладено іпотечний договір №26/1 ( а.с. 28, 25-27). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що вищевказаний кредитний договір, виконання умов за яким забезпечено іпотечним договором були предметом розгляду декількох справ у судах різних інстанцій. Так судовими рішеннями встановлено розмір заборгованості за кредитним договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки за якими були видані виконавчі листи для примусового виконання, предмет іпотеки переданий в іпотеку на підставі Іпотечного договору №26/1 від 21.11.2007 р. передано в управління ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» (а.с. 43-44,52-62, 83-86, 22-24). За статтею 512 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з листа ПАТ «ПУМБ», 20.09.2018 року ПАТ «ПУМБ» всі права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №26 від 21.11.2007 р. були відступлені ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» в тому числі за Іпотечним договором №26/1 від 21.11.2007 р., договорами поруки №26/2 від 21.11.2007 року, №26/3 від 21.11.2007 року, №26/4 від 21.11.2007 року, №26/5 від 21.11.2007 року. Підставою відступлення стали Договір про відступлення права вимоги №26/2018 від 20.09.2018 року та Договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки від 26.10.2018 року, укладені між Первісним кредитором та Новим кредитором. Про ці обставини позивача також було повідомлено шляхом надсилання повідомлення про відступлення права вимоги (а.с.45, 89). В подальшому на підставі договору про відступлення права вимоги №26/2018/1 від 20.09.2018 р. ТОВ «Фінансова компанія «АЛЬКОР ІНВЕСТ» відступило право вимоги за кредитним договором №26 від 21.11.2007 р. укладеним між первісним кредитором та [PERSON] . Відповідно до п. 1.1 вказаного договору сторони погодили, що Первісний кредитор зобов`язується передати у власність Нового кредитора, а Новий кредитор - прийняти Права Вимоги та в їх оплату сплатити грошові кошти на користь Первісного кредитора на умовах, визначених цим Договором. За змістом п. 1.2, п. 1.3 цього договору станом на дату укладення цього Договору визначається Первинними Договорами, а саме Кредитним договором №26 від 21.11.2007 року, укладеним між Первісним кредитором та [PERSON] . На день підписання цього Договору загальна сума заборгованості за Кредитним договором №26 від 21.11.2007 року становить 1948651,93 грн. основна сума боргу, 1495576,99 грн. проценти, всього 3444228,92 грн. сума боргу може бути змінена на розмір нарахованих за користування кредитом процентів до дати відступлення. Згідно п. 2.1 сума оплати за даним Договором становить 771000,00 грн. ( а.с. 15-18). Крім того за нотаріально посвідченим договором про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 26.10.2018 р. ТОВ «Фінансова компанія «АЛЬКОР ІНВЕСТ» відступило право вимоги ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» за Іпотечним договором №26/1 від 21.11.2007 р. укладеним між ЗАТ «Донгорбанк» та [PERSON] , [PERSON] на забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором №26 від 21.11.2007. Відповідно до п. 1.2 цього договору Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме нежиле приміщення - частка основної будівлі літ. А-2, а саме: частина першого поверху, а саме приміщення №1 (кімната 2,3,4,5,6,7,8,9,10) частина вестибюля 1 площею 6,6 кв. м, частина сходового майданчика першого поверху площею 8,3 кв.м., частина сходового майданчику другого поверху площею 8,5 кв.м. розташованого у м. Маріуполь Донецької області, вулиця Лавицького, буд. 23 , загальною площею 244,3 кв. м ( а.с. 19-20). За своєю правовою природою відступлення права вимоги (цесія) означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним. У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Так умовами п.3.1, 2.1 договору про відступлення права вимоги №26/2018/1 укладеного між Відповідачами передбачено, що права вимоги переходить від Первісного кредитора до Нового кредитора після повної оплати у Дату Відступлення та укладання Договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки, після чого Новий кредитор одержує право вимагати від Боржника виконання усіх зобов`язань за Первинними Договорами. До Нового кредитора переходять Права Вимоги в обсязі і на умовах, що існували на Дату Відступлення. Сума оплати за Даним договором становить 771000,00 грн. Згідно п.1.1 договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 26.10.2018 р. зокрема у зв`язку із укладенням Договору про відступлення права вимоги №26/2018/1 від 20.09.2018 р. Первісний Іпотекодержатель відступає Новому Іпотекодерджателю права за Іпотечним договором №26/1. Враховуючи викладене, між сторонами - ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» та ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» - мале місце укладання договорів про відступлення права вимоги, який за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу права вимоги. Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Водночас, щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону). Законодавець визначив факторинг як кредитну операцію, про що зазначено у ст. 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність". Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування. Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними. Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором. Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги). Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків. У даному випадку спірний договір про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки яким забезпечено виконання зобов`язання за кредитним договором є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, з огляду на що ці договори не є договорами про надання фінансової послуги. Враховуючи викладене, на правовідносини, які склались між сторонами за договорами про відступлення права вимоги, які оскаржуються позивачем, не розповсюджується дія Закону України «Про банки і банківську» діяльність, а для укладення договору про відступлення права вимоги новий кредитор не потребує спеціального дозволу (ліцензії), оскільки поняття «придбання права вимоги» не можна вважати тотожним поняттю «надання фінансової послуги». Також спірні договори не є договорами про надання фінансової послуги в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Таким чином суд дійшов висновку, що між відповідачами було укладено оплатний договір відступлення прав вимоги за кредитним договором, виконання зобов`язання за яким забезпечено іпотечним договором (цесія). Є такими, що не знайшли правового обґрунтування й посилання Позивача на недійсність договорів про відступлення права вимоги через його неповідомлення про заміну кредитора. Так на адресу Позивача були надіслані лист та повідомлення про відступлення права вимоги з яких вбачається, що 20.09.2018 року ПАТ «ПУМБ» всі права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №26 від 21.11.2007 р. були відступлені ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» в тому числі за Іпотечним договором №26/1 від 21.11.2007 р., договорами поруки №26/2 від 21.11.2007 року, №26/3 від 21.11.2007 року, №26/4 від 21.11.2007 року, №26/5 від 21.11.2007 року. Підставою відступлення стали Договір про відступлення права вимоги №26/2018 від 20.09.2018 року та Договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки від 26.10.2018 року, укладені між Первісним кредитором та Новим кредитором. (а.с.45, 89). Згідно повідомлення про відступлення права вимоги від 26.10.2018 р. вбачається, що всі права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №26 від 21.11.2007 р. були відступлені ПП «Маріупольський консалтінг центр» в тому числі за Іпотечним договором №26/1 від 21.11.2007 р., договорами поруки №26/2 від 21.11.2007 року, №26/3 від 21.11.2007 року, №26/4 від 21.11.2007 року, №26/5 від 21.11.2007 року. Підставою відступлення стали Договір про відступлення права вимоги №26/2018 від 20.09.2018 року та Договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки від 26.10.2018 року, укладені між Первісним кредитором та Новим кредитором. Вказані повідомлення спрямовано зокрема Позивачу цінною кореспонденцією за адресою місця його проживання, про що свідчить опис поштового вкладення та фіскальний чек про відправку вказаної цінної кореспонденції (а.с.91-110). Тобто вжито достатніх заходів для повідомлення Позивача про зміну кредитора за основним зобов`язанням. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що норми ст.ст. 512, 514 ЦК України, посилання на які містяться вище, не містить імперативного положення про необхідність обов`язкового повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні, та, відповідно, діюче законодавство не містить обмежень щодо неможливості укладення договору про відступлення права вимоги без повідомлення про це позичальника. Більш того, відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. З огляду на наведені положення діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, неналежне повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язані може мати своїм наслідком певні ризики для нового кредитора та не може бути підставою про визнання такої заміни кредитора недійсною. Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Під час розгляду справи судом не встановлено порушень чинного законодавства при укладенні договорів про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 26 від 21.11.2007 року та договором іпотеки № 26/1 від 21.11.2007 року. Також позивачем не доведено факт звернення Відповідача 1 із вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки оскільки рішенням суду від 17.01.2019 р. №266/4159/18 предмет іпотеки на який звернуто стягнення рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19.04.2017 р. №266/2414/15-ц, яке змінено рішенням Апеляційного суду Донецької області від 11.07.2017 року в частині доповнення його початкової ціни реалізації передано в управління ПП «Маріупольський Консталтінг Центр». Таким за викладених обставин, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому даний позов задоволенню не підлягає. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Інші документи додані сторонами до справи не спростовують встановлених судом обставин і не змінюють висновків суду. Розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судом не вирішується, оскільки позивач згідно з пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" від сплати судового збору звільнений. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed