Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

позивач звернувся до суду 20 липня 2015 року з вказаним позовом, зазначивши, що 11 лютого 2015 р. між ним та ПАТ «Банк «Фінансова ініціатива» було укладено договір № 305835/9309/07-15 про банківський строковий вклад/депозит «Блискуча сімка» в доларах США, на суму 3327,00 доларів США на строк з 11.02.2015 р. по 12.05.2015 р. Вказані кошти були зараховані банком на вкладний рахунок банку. По закінченню строку дії договору він звернувся до відповідача з заявою від 08.05.2015 р. про повернення йому банківського вкладу в сумі 3327,00 доларів США, однак відповідач в порушення положень договору відмовив йому в поверненні вкладу, аргументуючи це тим, що на цей час вони не мають можливості видати йому вклад. Тому позивач просить розірвати договір банківського вкладу № 305835/9309/07-15 від 11.02.2015 р., стягнути на його користь з відповідача 3327,00 доларів США банківського вкладу, моральну шкоду в розмірі 15\~000,00 грн. та витрати на правову допомогу. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] звернулися до суду з заявою про слухання справи у їх відсутність, на задоволенні вимог наполягають. Представник відповідача АТ "Банк "Фінанси та кредит" в судове засідання не з'явився, про дату слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, про причини неявки в суд не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 11 лютого 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] було укладено договір № 305835/9309/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США (а.с. 6-7 копія договору). Згідно п. 1 договору, [PERSON] як вкладник вносить, а банк приймає грошові кошти в доларах США на депозитний рахунок № 26304010900840/ у сумі 3327,00 грн. (вклад) на строк з 11 лютого 2015 р. по 12 травня 2015 р. Пунктом 2.11 договору сторони погодили, що після закінчення строку, визначеного п. 1.1.13 цього договору, кошти з депозитного рахунку № 26304010900840/2630.5.058492.007 повертаються клієнту за його вимогою шляхом видачі готівкою або перерахування на отримання вкладу після закінчення строку, визначеного п. 1.1.13 цього договору, цей договір вважається продовженим на умовах вкладі на вимогу, визначених п. 2.9. цього договору. Факт внесення відповідної суми грошових коштів позивачем на депозитний рахунок Банку підтверджується меморіальним ордером № 40584447 від 11 лютого 2015 р. (а.с. 8 копія ордеру). В силу п. 3.2. глави 3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 р. № 516, грошові кошти з вкладних (депозитних) рахунків фізичних осіб повертаються банками готівкою або в безготівковій формі на зазначений у договорі рахунок вкладника для повернення коштів чи за заявою вкладника на інший його рахунок. Банки можуть відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту) перераховувати фізичним особам нараховані проценти за вкладами (депозитами) на їх поточний рахунок, для поповнення вкладу (депозиту) або видавати готівкою. Позивач [PERSON] звертався до правління АТ «Банк «Фінанси та кредит» із відповідною заявою (а.с.9) щодо повернення належних йому грошових коштів (суми депозиту), однак відповіді не отримав. Згідно із ч.1 ст. 1058 ЦК України\~за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч.1 ст. 1060 ЦК України\~договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника (ч.2 ст. 1060 ЦК України). Таким чином, відповідач порушив свої зобов'язання по договору банківського вкладу №305835/9309/07-15 від 11 лютого 2015 року, оскільки на вимогу позивача не повернув позивачу належні йому грошові кошти. Відповідно до ст. 525 ЦК України\~одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідності. 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк ( ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України\~порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання ( неналежне виконання ). Згідно із ст. 611 ЦК України\~у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору. Пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», який має рекомендаційний характер, роз'яснює, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК;\~Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Таким чином, оскільки відповідач належним чином не виконав свої зобов'язання за договором № 305835/9309/07-15 від 11 лютого 2015 року та відповідно не повернув позивачу належні йому грошові кошти, тому сума коштів за вказаним договором має бути примусово стягнута із відповідача на користь позивача. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення є фінансовою послугою. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~залучення у вклади (депозити) коштів належить до банківських послуг. В ч. 2 ст. 1058 ЦК України\~передбачено, що договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст. 633 цього Кодексу). Відповідно до ч. 2 ст. 633 ЦК України\~умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»,\~споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Згідно абзацу 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, й ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Виходячи з вищенаведеного, позивач за договором банківського вкладу № 305835/9309/07-15 від 11 лютого 2015 року є споживачем фінансових послуг банку, зокрема, послуг із залучення коштів у вклади (депозити). Відповідно, захист його прав як споживача регламентовано Законом України «Про захист прав споживачів»\~та відповідними нормами Цивільного Кодексу України. В п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів»\~закріплено право споживачів на належну якість продукції та обслуговування. При цьому в силу п. 13 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»\~належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних документах, та умовам договору із споживачем. Неповернення позивачу банком залишку на банківському розрахунку та несплата відсотків свідчить про те, що позивачу, як споживачу фінансових послуг банку, банк надає послугу неналежної якості, чим порушує його право, закріплене в п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». З огляду на те, що згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України «Про захист споживачів»\~захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Сума невиплаченого залишку за договором банківського вкладу № 305835/9309/07-15 від 11 лютого 2015 року складає 3327,00 доларів США, який підлягає стягненню з відповідача. Згідно з вимогами ст. 611 ЦК\~\~у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статтях 23 і 1167 ЦК. Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови Пленуму № 4 від 31 березня 1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснив, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Проте укладеним сторонами договором відшкодування моральної шкоди не було передбачено. Закон України «Про захист прав споживачів», яким [PERSON] обґрунтовував свої вимоги до відповідача про відшкодування моральної шкоди, визначає, що відшкодування моральної шкоди, завданої споживачу, може мати місце, якщо така шкода завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), і відшкодовується відповідно до Закону (п. 5 ч. 1 ст. 4). Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту продукції», продукція\~\~-\~\~це будь-яке\~\~рухоме\~\~майно,\~\~включаючи готову продукцію, сировину та комплектувальний виріб, у тому числі майно, що є складовою частиною\~\~іншого\~\~рухомого\~\~або\~\~нерухомого\~\~майна. Термін "продукція" включає також електроенергію. З урахуванням викладеного суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Що стосується заявленої позивачем вимоги про розірвання договору банківського вкладу № 305835/9309/07-15 від 11 лютого 2015 року, то згідно п. 6.2. вказаного договору, він припиняє свою дію у випадках, передбачених п.п. 2.6, 2.8, 2.9., 2.11 цього договору. В даному випадку позивачем згідно п. 2.11 договору заявлено вимогу про повернення суми банківського вкладу після строку, встановленого п. 1.1.13, а отже договір згідно п. 6.2. припинив свою дію. Згідно з п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року з наступними змінами та доповненнями, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. У підтвердження розміру витрат на правову допомогу позивачем надано квитанцію, ордер, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та витяг з договору про надання юридичної допомоги (а.с. 12, 15,16,17). Відповідно до\~п.48 постанови Пленуму ВССУ\~№10 від 17.10.14 р., витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Однак позивачем та адвокатом не надані документи - акт прийому-передачі виконаних робіт, які б підтверджували понесення витрат на правову допомогу саме в цій сумі. Тому суд вважає, що витрати на правову допомогу стягненню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалене рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується в дохід держави\~\~пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки на день подачі позову згідно зі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~позивач звільнений від сплати судового збору, то такий слід стягнути з відповідача. \~ \~ \~ \~Судовий збір згідно положень Закону України «Про судовий збір» зі змінами на 01.09.2015 р. складає 1218,00 грн. (мінімальний розмір).

Outcome: partial