Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

Ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 01.11.2019 року відкрите загальне позовне провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Справу призначено до підготовчого судового засідання. Відзив на позов сторона відповідача надала 03.02.2020 року. Справу cудом не розглянуто у зв`язку з неявками сторін до судових засідань, відсутністю доказів про належне сповіщення сторін про дату, час і місце розгулу справи, з чисельними заявами сторін (їх представників) про відкладення розгляду справи з посиланням на поважні причини неявки до судового засідання ( втому числі і з посиланням на запроваджений в державі постановою КМУ №211 від 11.03.2020 року карантин. В сьогоднішньому судовому засіданні представники позивача - адвокат Московський В.П. і адвокат Голотова М.М., підтримуючи позовні вимоги, доводили, що будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 06.04.1998 року. Відповідач - мати позивача - в будинку не проживає з 2010 року, не користується житлом, не несе витрат на утримання будинку, в будинку відсутні речі відповідача, тому « на даний момент виникла необхідність у зверненні до суду з метою визнання [PERSON] такою особою, що втратила право на користування будинком». Позивач в обгрунтування своїх вимог посилається на положення ст.ст. 150 Житлового кодексу України, ст.ст.319,391,405 ЦК України. У якості доказу не проживання [PERSON] у будинку [ADDRESS] позивач надала договір дарування частини будинку, довідку з місця проживання і реєстрації і акт, складений 01.10.2019 року «сусідами [PERSON] і [PERSON] » (підписи сусідів посвідчив керівник ОСОН «Тульський»). Представник відповідача - адвокат Герус О.О. позов [PERSON] не визнала і пояснила, що дійсно [PERSON] не проживає в будинку, але з поважних причин : позивач вигнала матір з будинку і перешкоджає [PERSON] повернутися і проживати в будинку. Представник стверджувала, що відповідач в будинку залишила свої речі, неодноразово приходила , але їй не дозволили навіть увійти у двір. Сторона відповідача просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні позову і доводила, що позивач в порушення вимог процесуального законодавства , не надала належних і допустимих доказів того, що відповідач добровільно залишила спірне житло і без поважних причин не користується будинком з 2010 року. Окрім того, Довідка ОСЩН комітету мікрорайону «Тульський» у місті Одесі №505 від 28.09.2019 року не відповідає дійсним обставинам по справі: житлова площа будинку не є 15,9 кв.м., а є набагато більшою, тому як сторона позивача зробила двоповерхову добудову. Адвокат відповідача звернула увагу суду, що позивач не навела жодної норми матеріального права на підтвердження своїх вимог. Так, позивач у позові посилається на положення ст.167 ЖК України - розірвання договору жилого найму, що не є предметом даного спору. Суд вислухав сторони (їх представників), дослідив матеріали справи і дійшов висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В пункті 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2914 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містяться роз`яснення «усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою». У відповідності до п.39. вищеназваної Постанови Пленуму ВССУ « члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК». Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що «особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов"язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності». Касаційний суд також зазначив, що «підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення». Судом встановлено і визнано сторонами, що відповідач заселилась і проживала у спірному житловому приміщенні в якості члена сім"ї (мати власника будинку) і набула право користування житловим будинком, в якому у її користування була виділена житлова кімната площею 11 кв.м. У 2005 році [PERSON] зверталась до суду з позовом про захист права користування будинком і рішенням суду її позов було задоволено. Цим же рішенням суду було встановлено, що між сторонами наявні неприязливі стосунки. Доводи сторони відповідача, що [PERSON] дійсно вимушена була у 2010 році залишити спірне житло із-за цих неприязливих стосунків та внаслідок погроз [PERSON] «фізично розправитись`з відповідачкою - сторона позивача не спростувала. Судом також встановлено, [PERSON] , будучи людиною похилого віку, непрацездатною, іншого житла не має; що [PERSON] не втратила інтерес до цього житла. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні стверджувала, що «бачила, як виганяли матір з дому, як [PERSON] приходила, а її не пустили у хвіртку». Стаття 383 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). У даному випадку суд дійшов висновку, що відповідач у спірному житловому приміщенні не проживає понад встановлений законом строк з поважних причин. У постанові від 15.01.2020 року по справі за №754\\613\\18-ц Верховний Суд зазначає, що «при вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою». У цій справі судом встановлено, що відповідач в будинку [ADDRESS] постійно проживала і була зареєстрована з 2003 року, іншого житла не має, в будинку не проживає з 2010 року, але не втратила інтерес до цього житла, тобто відповідач має тривалий зв`язок зі спірним житловим приміщенням, тому суд вважає вищевказаний будинок житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції. Визнання відповідача такою особою, що втратила право на користування житлом в будинку зробить [PERSON] - людину похилого віку, непрацездатну - безхатченком. Ухвалюючи дане рішення, суд приймає до уваги, що будинок [ADDRESS] , що належить позивачу на праві власності, має загальну площу 200 кв.м., складається з 8 житлових кімнат і підсобних приміщень. Згідно з довідкою №505 від 28.09.2019 року в зазначеному будинку зареєстровані і проживають разом з відповідачем [PERSON] - 6 осіб.

Outcome: dismissed