Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулась до суду із названим позовом, яким просила: Зобов`язати відповідача припинити вимагати виконання зобов`язання в іноземній валюті - долар; відповідно до вимог ст. 524 ЦК України, зобов`язати відповідача виразити зобов`язання позивача (у кредитному договорі) перед ним у національній валюті України, - гривні; припинити правовідношення у вигляді договору № 101/В-Н-ХРУ від 06 серпня 2004 року про надання кредиту; договір від 06 серпня 2004 року № 101/В-Н-ХРУ про надання кредиту визнати недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивачем вказано про те, що 06.08.2004 року сторонами було укладено договір про надання кредиту № 101/В- Н -ХРУ, за яким позивач отримав від відповідача кредит у розмірі 12 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 14 відсотків річних за час фактичного користування кредитом. Позивач стверджує, що вона не зобов`язана виконувати договір у іноземній валюті - доларі США, разом із тим відповідач вимагає від позивача виконувати зобов`язання в іноземній валюті, чим порушує її право як споживача, а також, діюче законодавство України, зокрема ст.99 Конституції України, ст.524 ЦК України, ст.35 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також загальні принципи цивільних правовідносин такі як добросовісність, справедливість, розумність. Позивач у додаткових поясненнях до позовної заяви зазначає про те, що п. 1.1.2 Кредитного договору суперечить встановленому чинним законодавством порядку повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівковою іноземною валютою, порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банку, Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, положенням Генеральної ліцензії банку, що дозволяла Банку проведення операцій з іноземною валютою, Декрету Кабінету Міністрів України "Про валютне регулювання та валютний контроль", ст. 162 КпАП України, а тому є недійсним, оскільки не відповідає вимогам ст.203 ЦК Украйни. Також позивач зазначає про те, що перед укладенням Договору Банк навмисно ввів її в оману через свідомо ненадану інформацію, яку повинен був надати перед укладанням договору для всебічного і повного ознайомлення з умовами кредитування, ціною, способами розрахунку, перевагами та недоліками існуючих на час укладання Договору схем кредитування та інше. Ухвалою від 14 вересня 2017 року відкрито провадження у справі. 01 листопада 2017 року надійшли заперечення до позовної заяви, у яких представник відповідача заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку із наступним. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. 06.08.2004 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 101/В-Н-ХРУ (у зв`язку із зміною з 2007 року внутрішньої процедури обліку кредитних операцій та переходом до системного забезпечення «SAP for Banking», обліковий номер кредитного договору змінено на 10210285000), за умовами якого Банк зобов`язався надати Позичальнику, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 12 000, 00 доларів США у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі. Дата остаточного повернення кредиту 06.08.2019 року, якщо тільки не застосується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору на підставі будь- якого з п.п. 2.3., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 7.4., частини 2 п. 9.2. За використання кредитних коштів у межах установленого терміну кредитування процентна ставка встановлено в розмірі 14% річних. Відповідно до п. 8.1. Договору позичальник підтвердив свою здатність виконувати умови даного договору; що даний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов`язковими для позичальника; що він володіє всіма необхідними документами, що необхідні для оформлення даного договору; що відсутні будь-які перешкоди для виконання даного договору на день його підписання; що надані Позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними; що він не обмежений в дієздатності та укладання цього договору не потребує узгодження з третіми особами. Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Постановою правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджено відповідні правила, щодо надання банками інформації споживачу про умови кредитування, проте, даними правилами, не обумовлено обов`язок банку повідомляти, позичальника про можливу зміну економічної ситуації, та можливу зміну/коливання офіційного курсу гривні по відношенню до інших валют. Для отримання кредитних коштів позивач мав можливість обрати будь-яку іншу з належною діловою репутацією банківську або кредитну установу, зареєстровану у передбаченому законодавством порядку та яка має відповідні дозволи, ліцензії тощо, але все ж таки звернувся з цього приводу саме до відповідача, що також підтверджує усвідомлення позивачем своїх дій при укладанні кредитного договору. Відповідно до п. 16 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Відповідно до розділу «Зобов`язання, що виникають з договорів та інших правочинів» п.2 визначено, що Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету N 15-93 від 19 лютого 1993 року "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини за яких він буде виконуватися, а тому на момент укладення договору кожна із сторін в однаковій мірі несла валютні ризики відповідно до умов, передбачених договором, оскільки діючим законодавством України не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні. Більш того, факт девальвації гривні по відношенню до світових валют постійно відбувався на протязі часу з моменту проголошення незалежності України. Так, банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті (доларах США) в 2004 році з остаточною датою повернення кредиту у 2019 році. Очевидним є факт того, що протягом 15 років можливе коливання курсів валют, а нехтування цим фактом є необачною поведінкою з боку сторони по договору. З моменту введення Указом Президента України від 25.08.1996 року № 762/96 «Про грошову реформу в Україні» в обіг національної валюти України гривні, її курс по відношенню до долара США суттєво впав. Так, наприклад офіційний курс НБУ в січні 1997 року становив 189,30 грн. за 100 доларів США, а станом на 29.03.2008 року вже 531, 51 грн. за 100 доларів США, а тому укладаючи кредитний договір позивач цілком усвідомлював, принаймні мав усвідомлювати, можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів. Позичальника було проінформовано про всі істотні умови кредитного договору, спосіб та терміни погашення кредиту, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів тощо, що підтверджується підписом позичальника на кредитному договорі, підписами у графіку погашення кредиту та відсотків, який додається до кредитного договору. Власні дії позичальника, що виразилися у підписанні кредитного договору та здійсненні напису щодо ознайомлення з його умовами і відсутністю претензій, здійснення часткового погашення кредиту та передбачених договором виплат на протязі дії кредитного договору, являється підтвердженням ознайомлення позивача із змістом укладеної ним угоди та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цим договором. При укладенні спірного кредитного договору Позичальнику (позивачу) були відомі усі умови кредитного договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили Позивача прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах. Доводи позову щодо того, що позивач не міг передбачити зміну курсу валют та те, що останній вважає цю обставину істотною обставиною для змінення договору, є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, приписам чинного законодавства, а відтак, на думку Банку не повинні прийматися судом до уваги при вирішенні спору з наступних підстав. ?Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долару США/ЄВРО до національної валюти - гривні. ?Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний Банк України», офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком. ?Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінетів Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюється Національним Банком України за погодженням з Кабінетом міністрів України. ?Поряд с цим, Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженим Постановою Правління Національний Банк України № 496 від 12.11.2003р., визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США/ЄВРО установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного, можливо зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, при укладенні кредитного договору в іноземній валюті (доларах США/ЄВРО) та беручи на себе певні обов`язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США/ЄВРО, сторони за договором, (перш за все позивач), усвідомлювали, що курс національної валюти України до долару США/ЄВРО не є незмінним, та те що зміна цього курсу можливо настане, а тому позивач повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. У судове засідання сторони не з`явились, подано заяви про розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи та вивчивши позиції сторін, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 06.08.2004 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 101/В-Н-ХРУ, в подальшому обліковий номер кредитного договору змінено на 10210285000. За умовами названого кредитного договору Банк зобов`язався надати Позичальнику, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 12 000, 00 доларів США у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі. Дата остаточного повернення кредиту 06.08.2019 року, якщо тільки не застосується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору на підставі будь- якого з п.п. 2.3., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 7.4., частини 2 п. 9.2. За використання кредитних коштів у межах установленого терміну кредитування процентна ставка встановлено в розмірі 14% річних. Договором, згідно ч.1 ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. За статтею 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання, згідно ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, сторонами було погоджено істотні умови договору, що виявилось у підписанні сторонами 06.08.2004 року оскаржуваного кредитного договору. На момент укладення кредитного договору позивач погодилась із його умовами, про що свідчить її підпис у кредитному договорі, а також відсутність доказів зворотнього. Крім того, згідно ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Однак, споживач не скористався своїм правом щодо відкликання згоди на укладення договору. Щодо твердження позивача про неможливість використання іноземної валюти у розглядуваних правовідносинах суд зазначає наступне. Згідно ч.2 ст.193 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За статтею 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 12 Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», роз`яснив судам, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Так, підписанням договору позивач підтвердила, що ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю та валютою кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками України інформації, споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168. Взаємні права та обов`язки сторін детально визначені у підписаному сторонами кредитному договорі. Вибір умов кредитування з боку [PERSON] був добровільним. Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року та ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочинустороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом невимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В даному випадку посилання позивача на порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а саме відсутність у споживача інформації, не може бути взято до уваги, виходячи з наступного. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) - в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті І, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХП з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями ч,4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 цього ж Закону зазначено, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною другою цієї статті встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Таким чином, за ненадання споживачу інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», може наставати відповідальність, яка встановлена виключно статями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», положення яких не передбачають визнання кредитного договору недійсним. Пунктом 3.4 рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 визначається, що під час укладення кредитного договору позивальник (споживач) протягом певного терміну має право відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Як вбачається з тексту оспорюваного договору кредитодавець повідомив споживачеві до укладення договору споживчого кредиту всі його умови, про що в кредитному договорі міститься згода позичальника щодо узгодження усіх істотних умов та відображає повне розуміння предмету та інших питань, зазначених у договорі. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Згідно із ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» валютні курси встановлюються Національним банком за погодженням з Кабінетом Міністрів. Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затверджене Постановою правління НБУ від 12.11.2003 р. № 496, визначає, що офіційний курс гривні до іноземних валют, в тому числі до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про користування іноземних валют за станом на останню дату. Таким чином, Позичальник підписуючи даний кредитний договір, підтвердив, що усвідомлює умови кредиту при отриманні коштів кредиту в іноземній валюті. Також суд вважає доцільним зауважити, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Станом на дату укладення кредитного договору, пункт 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року N 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов`язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач, не діяв. Законодавчі акти зворотньої законної сили у часі не мають. Що стосується позовних вимог про припинення зобов`язань та визнання договору недійсним, вони задоволенню не підлягають у зв`язку із недоведеністю. На підставі ст.ст. 16, 203, 526, 530, 553, 575, 589, 599, 615 ч.1, 626, 627, 629, 651, 654 ч.1, 638, 1050, 1054, 1055 ЦК України,

Outcome: dismissed