Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 803 867, 40 грн., з яких: 706 402, 57 грн. - тіло кредиту; 71 075, 5 грн. - відсотки; 6 286, 95 грн. - пеня; 161, 05 грн. - 3 % річних від простроченої заборгованості по тілу кредиту; 564, 93 грн. - 3 % річних від простроченої заборгованості по процентах, визнання права власності на предмет іпотеки. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачемукладено кредитний договір, внаслідок невиконання умов якого у відповідача виникла заборгованість. Також, між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачемукладено договір іпотеки, за умовами якого для забезпечення повного і своєчасного виконання зобов'язань за договором кредиту, відповідач передав банку в іпотеку нерухоме майно, за рахунок якого Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі. Між позивачем та ВАТ «Кредитпромбанк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача. Представник позивача в судове засідання подав заяву про розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо розгляду справи в порядку заочного провадження. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка про день та час розгляду справи. Представник третьої особи в судове засідання не з"явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про розгляд справи повідомлявся належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі матеріалів справи постановити рішення. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 08.12.2005 між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачем укладено кредитний договір №49.28/83-М-05, відповідно до якого відповідачу банком надано кредит у розмірі 40 000 дол. США зі сплатою 13,5 % річних, з терміном повернення 08.12.2025. (а.с. 4-6) ВАТ «Кредитпромбанк» свої зобов'язання за договором кредиту виконав в повному обсязі, а відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконує належним чином, внаслідок має заборгованість за договором. 08.12.2005 між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачем 2, в забезпечення виконання зобов'язань відповідача за кредитним договором, було укладено Іпотечний договір №33/83/Н/3-05, у відповідності до якого відповідач передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 72,5 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності відповідачу на підставі договору купівлі-продажу. (а.с. 7-9) У відповідності до довідки ОСББ «Маяк-6» від 01.03.2016 в [ADDRESS] зареєстровані: відповідач та неповнолітні [PERSON], 2000 р.н., [PERSON], 2008 р.н. Згідно з висновком суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «Експертна компанія «ПРОФЕСІОНАЛ» вартість [ADDRESS] складає 908 443 грн. (а.с. 78) 26.06.2013 між позивачем та ПАТ «Кредитпромбанк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, у відповідності до якого позивач набув права вимоги по кредитному договору №49.28/83-М-05 від 08.12.2005, позичальником в якому виступає відповідач. (а.с. 13-16) Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. З матеріалів справи вбачається, що, на виконання вказаних вимог Закону, 05.06.2015 року позивачем на адресу відповідача було надіслано вимогу про усунення порушень. Проте, вказані у вимогах порушення відповідачем усунуто не було.(а.с.11) Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 3 даної статті передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно п. 4.3 договору іпотеки, сторонами було погоджено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється способами: Іпотекодержатель від свого імені продає майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог; дає Іпотекодавцю згоду на реалізацію майна третім особам. Умови цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя та мають силу договору про задоволення вимог Іпотекодержателя. У відповідності до п. 4.4 договору іпотеки, у випадку коли виконання п. 4.3 цього договору унеможливлюється діями чи бездіяльністю Іпотекодавця, Іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, в тому числі звернутись у будь який час за захистом своїх порушених прав до суду. Згідно з роз»ясненнями, що містяться в п. 38, 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.04.2012 року, у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (ст. 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотеко держателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Порядок передачі права власності на предмет іпотеки визначено ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та, відповідно до положень вказаної статті, право власності на предмет іпотеки не визнається за іпотекодержателем на підставі рішення суду, а набувається ним, на підставі, зокрема, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку". Одночасно, порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Ст. 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Таким чином, набуття позивачем права власності на предмет іпотеки повинно відбуватися в позасудовому порядку, на підставі погодженого застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо іпотекодавець не визнає чи оспорює факт набуття права власності іпотекодержателем в позасудовому порядку, таке право може стати предметом судового захисту. В той же час, звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі судового рішення, відбувається в порядку, визначеному ст. 39 Закону України "Про іпотеку". Так, відповідно до положень вказаної статті, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. За правилами даної статті, звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду не передбачає визнання права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем, а забезпечує можливість останнього задовольнити свої вимоги за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки певним шляхом. Таким чином, вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, а тому не можуть бути задоволені. Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду, суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed