Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку, та стягнення моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги пітримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Належним чином повідомлений представник ТОВ "Гадячсир", відповідача по справі, в судове засідання не зявився. При конкуренції загальної та спеціальної процесуальної норми, суд застосовує норму спеціальну і керується положеннями ч.1 ст.224 ЦПК України щодо можливості заочного розгляду справи в разі однієї неявки відповідача, належним чином повідомленого про час та місце судового розгляду справи, про що свідчить поштове повідомлення (а.с.15). Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. У відповідності до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем ТОВ "Гадячсир". При звільненні, в порушення вимог законодавства, з нею не в повному обсязі був проведений розрахунок, в зв'язку з чим виникла заборгованість по заробітній платі. Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] була прийнята на роботу на підставі наказу № 273-к від 07 серпня 2008 року на посаду заготівельника сировини Віховського відділення закритого акціонерного товариства "Гадячсир", про що свідчить запис в її трудовій книжці на а.с. 6). 24 травня 2011 року закрите акціонерне товариство "Гадячсир" було реорганізовано шляхом перетворення у Товариство з обмеженою відповідальністю "ГАДЯЧСИР". Наказом № 229-ка від 09 грудня 2012 року позивачку було переведено заготівельником продуктів і сировини Хмелівського відділення до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАДЯЧСИР", що розташоване в м. Гадяч, вул. Будька, 47, Гадяцького району Полтавської області (запис в її трудовій книжці на а.с.6). Відповідно до наказу № 36-ка від 26 лютого 2016 року позивачка була звільнена з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням (запис в її трудовій книжці на а.с.6). На момент звільнення, 26.02.2016 р., підприємство не провело повного розрахунку з позивачем. Позивач неодноразово зверталася до підприємства про виплату їй заробітної плати, але весь час отримувала відмову. Заборгованість по заробітній платі на день звільнення становила 11 766,75 грн., що підтверджується копією розрахункового листка (а.с.7). Зі слів позивача, лише 23 вересня 2016 року відповідач повністю з нею розрахувався. Частина 1 ст. 116 КЗпП України визначає, що при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, провадиться в день звільнення. Згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація, повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь чає затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В судовому засіданні встановлено, що на даний час заборгованість по заробітній платі у позивача відсутня.. Крім того, пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно роз'яснень, що містяться в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", згідно яких, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки відповідач не надав суду витребувану ухвалою про відкриття провадження по справі, довідку про середньоденну заробітну плату позивача, з доводів позивача [PERSON] у судовому засіданні, вбачається, що загальна сума її доходу становить 18 180,53 грн. (за 4 кв. 2015 р. 9052,94 грн. + зар.плата за 1 кв. 2016 р. 9127,59 грн.). З розрахунку за цей період 150 днів (жовтень, листопад, грудень 2015 року та січень, лютий 2016 року), тому середньоденна заробітна плата становить 121,20 грн. (18 180,53 грн. : 150 дні). З часу звільнення позивача [PERSON] з роботи і по час проведення повного розрахунку з нею минуло 202 дні (лютий 3, березень 30, квітень 30, травень 27, червень 28, липень 31, серпень 30, вересень 23), тому на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути 24 482,40 грн. (121,20 грн. х 202 дні) коштів за весь час затримки розрахунку. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п. 13). Згідно з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9). При визначенні розміру моральної шкоди, спричиненої позивачу, суд виходить із вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, характеру правопорушення та вимог розумності і справедливості, та погоджуючись з позицією позивача, що незаконні дії відповідача щодо невиплати заробітної плати призвели до його моральних переживань, оскільки відсутність заробітної плати вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, обмежень у придбанні необхідних речей для своєї сім"ї, тому суд вважає за необхідне стягнути з ТОВ "Гадячсир" на користь позивача [PERSON] 500 грн. на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved