Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ "Перспектива" про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником земельної ділянки, яка розташована на території Святогорівської сільської ради Добропільського району Донецької області, на підставі державного акту на право приватної власності ЯЖ №440948 від 16 жовтня 2008 року. 26 травня 2010 року ним був укладений договір оренди вказаної земельної ділянки з ТОВ "Перспектива" строком на 10 років, який зареєстрований у Добропільському МВ ДРФ ДП "ЦДЗК" при Держкомземі України. Однак вважає, що у договорі відсутні істотні умови оренди які визначені у ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" та у Типовому договорі оренди землі, затвердженому постановою Кабінету Міністрів 03 березня 2004 року №220. Зазначив, що договір оренди повинен бути визнаний недійсним з підстав передбачених частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. Так, ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі", в редакції на момент укладення договору, визначені істотні умови договору оренди землі. Відсутність однієї з вказаних умов, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього закону є підставою для відмови в державній реєстрації, а також визнання договору недійсним відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі". На підставі чого просив визнати вказаний договір оренди земельної ділянки недійсним. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04 грудня 2013 року у задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перспектива» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки - відмовлено. З рішенням суду першої інстанції не погодився [PERSON] та подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам норм законодавства України, та є необґрунтованим виходячи з того, що судом неповно досліджено договір оренди земельної ділянки, оскільки в ньому відсутні істотні умови, передбачені ЗУ «Про оренду землі», а також суд недоцільно застосував строки загальної позовної давності в три роки, оскільки за зобов'язанням з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, а у договорі сторони встановили такий строк - з 26 травня 2010 року по 26 травня 2020 року. В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. Представник відповідача з доводами апеляційної скарги не погодився та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що 26 травня 2010 року [PERSON] уклав з ТОВ "Перспектива" договір оренди земельної ділянки, яка розташована на території Святогорівської сільської ради Добропільського району Донецької області, що належить йому на підставі державного акту на право приватної власності ЯЖ №440948 від 16 жовтня 2008 року (а.с. 6-7, 11). Відповідно акту прийомки та передачі земельної ділянки в оренду орендодавець передав, а орендар прийняв вказану земельну ділянку (а.с. 8). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивач звернувся до суду із вказаними вимогами з пропуском трирічного строку позовної давності. Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, оскільки зазначене рішення не відповідає положенням Цивільного кодексу України про позовну давність. Правовідносини, що пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним Кодексом України, Цивільним Кодексом України, Законом України «Про оренду землі», а також договором оренди землі. Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору та умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч. 2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно із роз'ясненням, викладеним в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції від 01 січня 2010 року) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов'язань сторін, порядок страхування об'єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об'єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо. Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Звертаючись до суду з позовом про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, [PERSON] посилався на те, що у договорі відсутні істотні умови, а саме: не зазначена форма платежу та порядок внесення орендної плати; не визначено відповідальність за несплату орендної плати; не визначено умови передачі земельної ділянки в оренду (з розробленням/без розроблення проекту її відведення; не визначені обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки (встановлені/не встановлені); не визначена сторона, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкту оренди чи його частини. Однак, з договору оренди земельної ділянки від 26 травня 2010 року вбачається: - форма платежу та порядок внесення орендної плати - грошова форма, у розмірі 2265,56 грн., яка вноситься з 01.01. по 31.12 кожного року (п. 9, 11 Договору оренди) (а.с. 6); - відповідальність за несплату орендної плати - у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором справляється пеня у розмірі ____несплаченої суми за кожний день прострочення, тобто пеня не справляється (п. 14 Договору оренди) (а.с. 6 зв.ст.); - умови передачі земельної ділянки в оренду (з розробленням/без розроблення проекту її відведення - передача земельної ділянки в оренду здійснюється без розроблення проекту її відведення (п. 15 Договору оренди) (а.с. 6 зв.ст.); - обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки (встановлені/не встановлені) - на орендовану земельну ділянку не встановлено обмеження (обтяженя) (п. 25 Договору оренди) (а.с. 6 зв.ст.); - сторона, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкту оренди чи його частини - ризик випадкового знищення або пошкодження об'єкта оренди чи його частини несе орендар (п. 31 Договору оренди) (а.с. 7). Тобто, апеляційний суд, виходячи з вищевказаного, дійшов висновку, що при укладенні та реєстрації спірного договору оренди земельної ділянки передбачені всі істотні умови договору оренди землі, і підстав для визнання недійсним цього договору оренди від 26 травня 2010 року не має. Водночас не може бути залишено в силі рішення суду першої інстанції. Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив тільки із того, що строк позовної давності закінчився до пред'явлення позову. Проте у випадку, коли суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установить, що право позивача, про захист якого він просить, відповідачем не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме з цих підстав, а не через пропуск строку давності. Якщо ж буде встановлено, що таке право позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення, яким відмовляє в позові у зв'язку із закінченням строку давності, а при визнанні причини пропуску цього строку поважною порушене право має бути захищене. Такий висновок міститься у п. 11 постанови пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», а саме: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. На ці обставини суд першої інстанції уваги не звернув. За таких обставин, виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перспектива» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Outcome: partial