Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

[PERSON] 24 листопада 2014 року звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ "Комерційний банк "ПриватБанк" про повернення неправомірно списаних коштів і стягнення судових витрат. Позивач в своєму позові посилався на те, що отримавши виписку зі свого рахунку, позивачка дізналася, що 19 грудня 2013 року і 09 січня 2014 року відповідачем неправомірно було списано її кошти в сумі 760 євро, розпорядження про таке списання вона не давала. Звернулася до банку (відповідача) з питанням неправомірного списання вказаних коштів з її рахунку, отримала відповідь, що таке списання проведено через помилкове зарахування вказаних коштів на її рахунок. Позивачка вважає вказані кошти своїми і наполягає на їх виплаті, поверненні відповідачем їй. На звернення позивача і його представника до відповідача з питанням повернення їй списаної суми отримано відмову. Позивачу завдана матеріальна шкода, він (позивач) поніс витрати, оскільки в результаті такого списання коштів у позивача виникла заборгованість перед банком і овердрафт. Звернувся знову до відповідача повернути йому гроші та виплатити витрати, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії банку протиправними і просив стягнути з відповідача вказану неправомірно списану і неправомірно набуту банком суму, витрати, списані з картки кошти і судові витрати, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" позов не визнав, посилаючись на те, що ними дійсно позивачка має рахунок в банку і на цей рахунок помилково були зараховані кошти, вони саме ці помилково зараховані кошти списали у відповідності до вимог законодавства. Спочатку було непорозуміння з перерахуванням коштів позивачу, але потім все було виправлено і кошти повернуті, про що є документальне підтвердження. Позивачка спочатку погоджувалася з позицією банку, але згодом думку змінила і заявила свій позов. Проти стягнення з них решти коштів вони заперечують, оскільки це кошти не позивачки і списання було правомірним. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. З'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] має картку ПАТ КБ "ПриватБанк" і рахунок [NUMBER], з метою перевірки стану свого цього рахунку позивачка в 2-14 році отримала виписку зі свого цього рахунку і позивачка дізналася, що 19 грудня 2013 року і 09 січня 2014 року відповідачем було списано її кошти в сумі 760 євро, розпорядження про таке списання вона не давала. Звернулася до банку (відповідача) з питанням, неправомірного на її думку, списання вказаних коштів з її рахунку, отримала відповідь, що таке списання проведено через помилкове зарахування вказаних коштів на її рахунок. Позивачка вважає вказані кошти своїми і наполягає на їх виплаті, поверненні відповідачем їй. На звернення позивача до відповідача з питанням повернення їй списаної суми отримано відмову. Позивачу завдана матеріальна шкода, він (позивач) поніс витрати, оскільки в результаті такого списання коштів у позивача виникла заборгованість: додатково списані кошти в сумі 40.32 євро з цього рахунку та 813.79 грн. - з іншого, перед банком і овердрафт. Звернувся знову до відповідача повернути йому гроші та виплатити витрати, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: "1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…". Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено, що дійсно між позивачем [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк" в письмовій формі було укладено договір про надання банківських послуг, шляхом підписання позивачем Анкети - Заяви від 17 березня 2011 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до підписаної позивачем Анкети-Заяви клієнт погодилась з тим, що ця заява разом із пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між стороною позивача та банком договір про надання банківських послуг. Позивачка ознайомлена і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення у письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Позивачка зобов'язалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку- www.privatbank.ua. 20 листопада 2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк" укладений договір SAMDNFF000121880335 на відкриття карткового рахунку [NUMBER] у валюті євро. Даний договір був укладений відповідно до ст. 634 ч.1 ЦК України шляхом приєднання до зазначених Умов та Правил надання банківських. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто вільною. При укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печаткою банку; 27 листопада 2013 року до ПАТ КБ "ПриватБанк" надійшли два грошових перекази по 800 євро кожен. Один переказ надійшов на ім'я [PERSON], а інший на ім'я [PERSON], але в наслідок технічного сбою обидва перекази були зараховані на картку [NUMBER] [PERSON] (належну позивачу). В цей же день позивач зняла 800 євро, які призначалися [PERSON] відповідно до отриманого переказу, а згодом 04 грудня 2013 року і 13 грудня 2013 року - зняла з карткового рахунку 800 євро(кошти, які зараховані позивачу помилково) . 19 грудня 2013 року на електронну адресу ПАТ КБ "ПриватБанк" надійшов запит від Банку-Емітенту BANK AG DEUTSCHE ZENTRAL GENOSSE (Німеччина) щодо перевірки зарахування 27 листопада 2013 року грошового переказу на ім'я [PERSON] у сумі 800 євро у зв'язку з неодержанням вказаної суми отримувачем. Здійсненою перевіркою було встановлено помилкове зарахування грошових коштів належних [PERSON] на картковий рахунок позивача [NUMBER] відкритий у ПАТ КБ "ПриватБанк". Згідно п. п. 32.3.1 п. 32.3 ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів" № 2346-III від 05 квітня 2001 року у разі здійснення помилкового переказу, який виник з вини банку, банк-порушник зобов'язаний негайно після виявлення помилки переказати за рахунок власних коштів суму переказу отримувачу. Одночасно банк-порушник зобов'язаний після виявлення помилки негайно повідомити неналежного отримувача про здійснення помилкового переказу та про необхідність ініціювання ним переказу еквівалентної суми коштів цьому банку протягом трьох робочих днів від дати надходження такого повідомлення. Також, відповідно до ст. 35 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів", неналежний отримувач зобов'язаний протягом трьох робочих днів з дати надходження повідомлення банку - порушника про здійснення помилкового переказу ініціювати переказ еквівалентної суми коштів банку - порушнику, за умови отримання повідомлення цього банку про здійснення помилкового переказу. Після виявлення помилкового переказу 23 грудня 2013 року банком була ініційована службова записка про організацію зустрічі з [PERSON] стосовно повернення нею безпідставно отриманих коштів у сумі 800 євро. У телефонній розмові з керівником напрямку Gold-клуб [PERSON] позивач повідомила, що спочатку не зрозуміла що сталося, дуже вибачалася та пообіцяла до 20-х чисел січня 2014 року повернути кошти, які ій не належать, але на даний час так і не повернула. Крім того, позивач у позовній заяві зазначає, що із листа банку їй стало відомо про зарахування на її рахунок помилкового грошового переказу, але у порушення Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів" позивач у триденний термін не повернула кошти. Не зважаючи на порушення законодавства, щодо обов'язку протягом трьох днів повернути неналежно отримані кошти до банку, позивач звернулась до суду з вимогою про повернення їй безпідставно отриманих грошових коштів. Відповідно до п. 1.1.2.1.10 Умов та Правил надання банківських послуг - у разі помилкового зарахування коштів на картрахунок власник зобов'язаний повернути ці кошти і доручає банку здійснити їхнє повернення шляхом списання з відповідного картрахунку. Вказаний пункт Умов та Правил надання банківських послуг не суперечить законодавству, адже в ст. 1071 ЦК України передбачено списання коштів з рахунку клієнта на підставі: розпорядження клієнта; рішення суду, а також у випадках, установлених законом або договором між банком і клієнтом. Крім того, листом Національного банку України № 25-108/23759 від 20 листопада 2013 року "Про розгляд пропозицій щодо боротьби із несанкціонованим переказом коштів з рахунку клієнта" у відповідь на лист Комітету з питань фінансів і банківської діяльності № 04-39/9-413 від 07 листопада 2013 року та листом від 24 грудня 2013 року № 25-111/29563 "Про посилення захисту інформації при здійсненні переказу коштів" НБУ рекомендує банкам переглянути укладені з клієнтами договори банківського рахунку з надання послуг із переказу коштів за допомогою систем дистанційного обслуговування та доповнити їх умовами, зокрема, щодо права банку на списання коштів із рахунку клієнта в разі надходження від банку ініціатора платежу повідомлення про несанкціонований переказ коштів із рахунку платника. Виходячи з вищевказаного, застосуванню підлягає стаття 1071 ЦК України, яка наголошує, що Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом. Також слід звернути увагу на те, що у позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом. Позивач ніяким чином не довів право власності на суму переказу 800 євро, який зарахований помилково. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Поряд з цим, необхідно зазначити, що нормами ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені у справі судові витрати ( ст. 88 ЦПК). До судових витрат належать і витрати на правову допомогу ( ст.79 ЦПК). Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Але в судовому засіданні і це підтвердження не знайшло. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ПАТ "Комерційний банк "ПриватБанк" про повернення неправомірно списаних коштів і стягнення судових витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про повернення неправомірно списаних коштів і стягнення судових витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed