Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області звернулась [PERSON], з позовною заявою до фізичної особи - підприємця [PERSON], про захист авторського права та виплату компенсації, в ході розгляду справи в провадженні суду, позивачем було уточнені позовні вимоги в порядку ст. 27,31 ЦПК України, відповідно до яких просив: стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за кожне порушення авторського права на дизайн печива «[INFO]»: відтворення авторського дизайну у матрицях для виготовлення печива - 12,5 х 1218 грн. = 15 225,00 грн.; виготовлення печива з використанням авторського дизайну - 12,5 х 1218 грн. = 15 225,00 грн.; оприлюднення шляхом виробництва - 12,5 х 1218 грн. = 15 225,00 грн.; розповсюдження (продаж) у торговій мережі - 12,5 х 1218 грн. = 15 225,00 грн.; Стягнути з відповідача на користь позивача, компенсацію за кожне порушення авторського права на дизайн печива «[INFO]»: відтворення авторського дизайну у матрицях для виготовлення печива - 12,5 х 1218 грн. = 15 225,00 грн.; виготовлення печива з використанням авторського дизайну - 12,5 х 1218 грн. = 15 225,00 грн.; оприлюднення шляхом виробництва - 12,5 х 1218 грн. = 15 225,00 грн.; розповсюдження (продаж) у торговій мережі -1.2,5 х 1218 грн. = 15 225,00 грн.; Стягнути з відповідача штраф у розмірі 10% від суми компенсації, який на дату звернення із позовною заявою дорівнює 12 180,00 грн. Заборонити відповідачу у будь-якій формі використовувати, змінювати або спотворювати будь-яким способом зображення дизайну печива «[INFO]» та зображення із збірника витворів художнього дизайну «Печиво «[INFO]» («[INFO]») - повністю або їх частин при виробництві (використання матриць для випічки), у рекламі та ін., у тому числі шляхом розміщення зображень на формах для випікання кондитерських виробів. Конфіскувати контрафактні вироби та матриці і ротори для випічки кондитерських виробів «Печиво «[INFO]» та Печиво «[INFO]». Стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 6 000,00 (шість тисяч) гривень. Стягнути з відповідача судові витрати по справі, в тому числі витрати на проведення судової експертизи у розмірі 15 967,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 1967 року її матері, [PERSON], належали авторські права на дизайн печива «[INFO]», а з 1969 року - на дизайн печива «[INFO]». Авторське право [PERSON] підтверджується: на дизайн печива «[INFO]» - Свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір № [NUMBER] від 17 квітня 2012 року, виданого Державною службою інтелектуальної власності України; на дизайн печива «[INFO]» - Свідоцтвом про реєстрацію авторського права на збірник творів художнього дизайну «Печиво [INFO]» № [NUMBER] від 14 серпня 2012 року, виданого Державною службою інтелектуальної власності України. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 11 грудня 2013 року Державним нотаріусом П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], спадкоємцем майна [PERSON] є її донька [PERSON]. Зокрема, спадщина, на яку видано свідоцтво, складається, крім грошових вкладів, з: майнових прав авторського права на збірник творів художнього дизайну «Печиво «[INFO]», що належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір, виданого Державною службою інтелектуальної власності України 14 серпня 2012 року за № [NUMBER]; майнових прав авторського права на розробку дизайну «Печиво «[INFO]», що належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір, виданого Державною службою інтелектуальної власності України 17 квітня 2012 року за № [NUMBER]. Позивачем було встановлено факт незаконного використання авторського права на дизайн печива «[INFO]» і «[INFO]» з боку відповідача при виготовленні, зберіганні, продажі, рекламі та подальшому розповсюдженні печива «[INFO]» та «[INFO]». Печиво виготовляється та масово продається у крамницях, на ринках м. Дніпропетровська та оптом, про що свідчать додані до даного позову докази. [PERSON] ще при житті зробила усі дії, спрямовані на самостійний захист своїх прав. Відповідач неодноразово попереджувався про порушення ним авторських прав, але нехтував вимогою добровільно припинити порушення. Також [PERSON] було неодноразово зроблено пропозицію відповідачу у добровільному порядку укласти Ліцензійний договір з вимогою виплати авторської винагороди за використання твору, але відповідач знехтував цими вимогами і до цього часу, як зазначає позивач, продовжує використовувати авторське право позивача на дизайн печива «[INFO]» і «[INFO]» безоплатно. На підставі викладено позивач звернулась до суду за захистом своїх прав. У процесі розгляду справи відповідач у порядку ст. 123 ЦПК України звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], та Державної служби інтелектуальної власності України про скасування рішень, визнання свідоцтв недійсними та зобов'язання вчинити певні дії, в якому просив відмовити в задоволенні первісних позовних вимог у повному обсязі. Скасувати рішення Державного департаменту інтелектуальної власності України по заявці [NUMBER] від 29 травня 2012 року про реєстрацію авторського права на твір збірник творів художнього дизайну «Печиво» [INFO]» (автор [PERSON]). Скасувати рішення Державного департаменту інтелектуальної власності України по заявці [NUMBER] від 29 травня 2012 року про реєстрацію авторського права на твір розробка дизайну «Печиво» [INFO]» (автор [PERSON]). Визнати свідоцтво України [NUMBER] від 17 квітня 2012 року про реєстрацію авторського права на твір розробка дизайну «Печиво» [INFO]», що зареєстроване 17 квітня 2012 року Державним департаментом інтелектуальної власності на ім'я [PERSON], недійсним. Визнати свідоцтво України № [NUMBER] від 14 серпня 2012 року про реєстрацію авторського права на твір збірник творів художнього дизайну «Печиво» [INFO]», що зареєстроване 14 серпня 2012 року Державним департаментом інтелектуальної власності на [PERSON], недійсним. Зобов'язати Державний департамент інтелектуальної власності МОН України внести зміни державного реєстру свідоцтв про реєстрацію авторського права на твір щодо визнання недійсною реєстрації авторського права на твір дизайну «Печиво» [INFO]», за свідоцтвом № [NUMBER] 17 квітня 2012 року. Зобов'язати Державний департамент інтелектуальної власності МОН України внести зміни до Державного реєстру свідоцтв про реєстрацію авторського права на твір щодо визнання недійсною реєстрації авторського права на твір збірник творів художнього дизайну «Печиво» «[INFO]», за свідоцтвом № [NUMBER] від 14 серпня 2012 року. Зобов'язати Державний департамент інтелектуальної власності Міністерства освіти та науки України опублікувати відомості про внесення змін до Державного реєстру свідоцтв України про реєстрацію авторського права в офіційному бюлетені «Промислова власність». В обґрунтування своїх вимог у зустрічному позові зазначив, що обставини наведені в первісному позові не підлягають задоволенню виходячи з наступного, [PERSON] в своїй позовній заяві зазначає, що її матері [PERSON], належали авторські права на дизайн печива [INFO] з 1967 року, а з 1969 року - на дизайн печива [INFO] у відповідності до свідоцтв про реєстрацію авторського права на твір № [NUMBER] від 17 квітня 2012 pоку, виданих Державною службою інтелектуальної власності України та свідоцтва про реєстрацію авторського права на збірник творів художнього дизайну «Печиво [INFO]» № [NUMBER] від 14 серпня 2012 року. Проте, відповідач за первісним позовом [PERSON], вважає, що [PERSON], при оформлені заявки про реєстрацію авторського права на твір образотворчого мистецтва «Розробка дизайну «печиво [INFO]» не надано жодних доказів створення саме такого твору у визначену нею дату (27 березня 1967 року). [PERSON], в графі заяви про реєстрацію авторського права на твір «Відомості про оприлюднення твору (опублікування, оповіщення, виконання, показ, тощо)» вказано на створення рецептури на здобне печиво «[INFO]» № 338, яка затверджена МХП України 27 березня 1967 року, визначено суттєві ознаки лише за описом форми та дизайну печива. Таким чином, посилання позивача за первісним позовом [PERSON], на наявність правоохоронного документу - Свідоцтва реєстрацію авторського права на твір № [NUMBER] від 17 квітня 2012 року та свідоцтва про реєстрацію авторського права на збірник творів художнього дизайну «Печиво [INFO]» № [NUMBER] від 14 серпня 2012 року, які звільняють його від подальшого доведення авторства, не ґрунтується на нормах діючого законодавства, тому він вимушений звертатися до суду з даною позовною заявою. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги (Том1, а.с.82) в судовому засіданні у повному обсязі підтримала уточнений первісний позов, та просила його задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на наявні у матеріалах справи заперечення на зустрічний позов (Том 1, а.с. 216-220), а також на висновок експерта за результатами проведення судової експертизи (Том 2, а.с.100-118). Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги (Том 1, а.с.72) в судовому засіданні підтримав зустрічний позов у повному обсязі, та просив відмовити у задоволенні первісних позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що з 1967 року матері позивача, [PERSON], належали авторські права на дизайн печива «[INFO]», а з 1969 року - на дизайн печива «[INFO]». У 2011 році [PERSON], було зареєстровано ТМ «Здобне печиво [INFO]». У 2013 році [PERSON], померла, її правонаступником та спадкоємцем є [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (Том1, а.с.8) яка на теперішній час є власником ТМ «Здобне печиво [INFO]» та має авторське право на дизайн печива «[INFO]» (1967 року) і «[INFO]» (1969 року) згідно свідоцтва № [NUMBER] від 17 квітня 2012 року та свідоцтва [NUMBER] від 14 серпня 2012 року, які були видані на ім'я [PERSON]. Згідно ст. 29 Закону України «Про авторське право та суміжні права», майнові права авторів та інших осіб, які мають виключне авторське право, переходять у спадщину. Не переходять у спадщину особисті немайнові права автора. Спадкоємці мають право захищати авторство на твір і протидіяти перекрученню, спотворенню чи іншій зміні твору, а також будь-якому іншому посяганню на твір, що може завдати шкоди честі та репутації автора. За змістом ст.ст. 435, 440, 441, 443 ЦК України, право на використання твору належить автору або іншій особі, яка одержала відповідне майнове право у встановленому порядку (за договором, який відповідає визначеним законом вимогам); використання твору здійснюється лише за згодою автора або особи, якій передано відповідне майнове право. 11 грудня 2013 року на підставі заповіту [PERSON], було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на підставі якого [PERSON], набула майнових прав авторського права на збірник товарів художнього дизайну «Печиво «[INFO]», що належало [PERSON], на підставі свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір, виданого Державною службою інтелектуальної власності України 14 серпня 2012 року за [NUMBER], а також майнових прав авторського права на розробку дизайну «Печиво «[INFO]», що належало [PERSON], на підставі свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір, виданого Державною службою інтелектуальної власності України 17 квітня 2012 року за [NUMBER]. Авторське право, як частина цивільного законодавства, регулює відносини, пов'язані з використанням творів літератури, науки і мистецтва, які є результатом творчої діяльності, незалежно від призначення, способу і форми їх вираження, а також художніх достоїнств або наукової цінності. Відповідно до п. 1 ст. 2 Бернської конвенції про охорону літературних і художніх творів від 24.07.1971 року, яка є чинною для України з 25.10.1995 року, термін «Літературні і художні твори» охоплює всі твори в галузі літератури, науки і мистецтва, яким би способом і в якій би формі вони не були виражені, як-то: книги, брошури та інші письмові твори, лекції, звертання, проповіді та інші подібного роду твори; драматичні і музично-драматичні твори; хореографічні твори і пантоміми, музичні твори з текстом або без тексту; кінематографічні твори, до яких прирівнюються твори, виражені способом, аналогічним кінематографії; малюнки тощо. Згідно з п. 6 ст. 2 Конвенції твори, зазначені у цій статті, користуються охороною у всіх країнах Союзу. Ця охорона здійснюється на користь автора і його правонаступників. Відповідно до ст. 431 ЦК України порушення права інтелектуальної власності, в тому числі невизнання цього права чи посягання на нього, тягне за собою відповідальність, встановлену цим Кодексом, іншим законом чи договором. Згідно вимог ст. 432 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права інтелектуальної власності відповідно до статті 16 цього Кодексу. Суд у випадках та в порядку, встановлених законом, може постановити рішення, зокрема, про: 1) застосування негайних заходів щодо запобігання порушенню права інтелектуальної власності та збереження відповідних доказів; 2) зупинення пропуску через митний кордон України товарів, імпорт чи експорт яких здійснюється з порушенням права інтелектуальної власності; 3) вилучення з цивільного обороту товарів, виготовлених або введених у цивільний оборот з порушенням права інтелектуальної власності, та знищення таких товарів; 4) вилучення з цивільного обороту матеріалів та знарядь, які використовувалися переважно для виготовлення товарів з порушенням права інтелектуальної власності, або вилучення та знищення таких матеріалів та знарядь; 5) застосування разового грошового стягнення замість відшкодування збитків за неправомірне використання об'єкта права інтелектуальної власності. Розмір стягнення визначається відповідно до закону з урахуванням вини особи та інших обставин, що мають істотне значення; 6) опублікування в засобах масової інформації відомостей про порушення права інтелектуальної власності та зміст судового рішення щодо такого порушення. Судом встановлено, що відповідач з 2007 року займається виробництвом кондитерських виробів 46.90 згідно КВЕД та неспеціалізованою оптовою торгівлею та з цього часу використовує торгівельну марку здобне печиво «[INFO]» і «[INFO]». В 2007 році позивач замовив ротор для формовки цукорного печива із малюнком (зображенням) дизайну печива «[INFO]» та зображення із збірника витворів художнього дизайну печива «[INFO]». Тобто, укладеним у 2007 році договором замовленням зафіксовано факт створення обєкту авторського права художнє конструювання (малюнок), для промислового зразка, який в подальшому використано в господарській діяльності позивача. Позивач добросовісно здійснював використання зображення дизайну печива «[INFO]» і «[INFO]» до їх реєстрації відповідачем згідно свідоцтв № [NUMBER] та № [NUMBER]. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 18 листопада 2014 року Красногвардійський районним судом було постановлено рішення яким у задоволенні позовних вимог [PERSON], до [PERSON], про визнання права попереднього користувача на знаки для товарів і послуг - відмовлено. Апеляційним судом Дніпропетровської області рішення суду першої інстанції залишино без змін (Том,1 а.с.139). Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ухвалою суду від 27 листопада 2015 року у справі було призначено експертизу у сфері інтелектуальної власності, проведення якої доручено Науково-дослідному центру судових експертиз з питань інтелектуальної власності. Відповідно до Висновку № 301/15 судової експертизи має місце відтворення твору «Збірник творів художнього дизайну «Печиво «[INFO]» (свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір [NUMBER] від 14 серпня 2012 року, видане Державною службою інтелектуальної власності України [PERSON], у печиві «[INFO]», яке розповсюджується фізичною особою підприємцем [PERSON], (Том,2 а.с.118). Відповідно до ч. 3. ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши висновок судової експертизи за правилами ст. 212 ЦПК України, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновків чи суперечливість їх іншим матеріалам справи, а тому суд приймає їх до уваги при постановленні даного рішення у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на положення Закону України « Про авторське право і суміжні права» та роз'яснення постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 4 червня 2010 року за №5 виконання вимог закону при використанні відповідачем об'єкту авторського права зобов'язаний донести сам відповідач. Проте відповідачем не було спростовано встановлених в судовому засіданні фактичних обставин та наявних у матеріалах цієї справи доказів, що частково обґрунтовують позовні вимоги позивача. Відповідачем також в ході судового розгляду не було заявлено клопотання про проведення додаткової чи повторної експертизи, суд приходить до висновку про відсутність у матеріалах справи будь-яких належних чи допустимих доказів на спростування вищезазначеного висновку експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 04 червня 2010 року «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав", де вказано, що при вирішенні відповідних спорів судам слід мати на увазі, що компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб'єкта авторського права і (або) суміжних прав, а не розміру заподіяних збитків. Таким чином, для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визнаються порушенням авторського права і (або) суміжних прав. Для визначення суми такої компенсації, яка є адекватною порушенню, суд має дослідити: факт порушення майнових прав та яке саме порушення допущено; об'єктивні критерії, що можуть свідчити про орієнтовний розмір шкоди, завданої неправомірним кожним окремим використанням об'єкта авторського права і (або) суміжних прав; тривалість та обсяг порушень (одноразове чи багаторазове використання спірних об'єктів); розмір доходу, отриманий унаслідок правопорушення; кількість осіб, право яких порушено; наміри відповідача; можливість відновлення попереднього стану та необхідні для цього зусилля тощо. При цьому слід враховувати загальні засади цивільного законодавства, встановлені статтею 3 ЦКУ, зокрема справедливість, добросовісність та розумність. Суд не приймає до уваги самостійно визначений позивачем розрахунковий метод обчислення сум пред'явлених компенсації як такий, що ґрунтується на припущеннях, а не на фактичних обставинах. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної компенсації за кожне порушення авторського права на дизайн печива «[INFO]» та дизайн печива «[INFO]», згідно розрахунку позивача враховуючи відсутність у позовній заяві обґрунтування розрахунку, не зазначення факторів, які бралися до уваги під час визначення розміру, відсутності документального підтвердження цих розрахунків, розмір стягнення, заявлений позивачем, не може вважатися розумно обґрунтованим. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 10% від суми компенсації, який на дату звернення з позовом дорівнює 12 180,00 грн. То згідно із ст.152 Закону України «Про авторське право і суміжні права» суд може постановити рішення про накладення штрафу на порушника у розмірі 10% суми, присудженої судом на користь позивача. Проте, присудження штрафу є правом, а не обов'язком суду, та враховуючи вищенаведені обставини справи, суд вважає за доцільним відмовити у задоволенні цієї частини позовних вимог. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, також належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Як передбачено ч. 1 ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання такої допомоги. Згідно п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" N 10 від 17 жовтня 2014 року, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Між позивачем, [PERSON], та адвокатом [PERSON], 19 червня 2016 року було укладено договір про надання правової допомоги при розгляді даної цивільної справи. Відповідно до абз 2, 3 п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" N 10 від 17 жовтня 2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до договору про надання правової допомоги адвокатом, додатковою угодрою №1, розрахунком вартості юридичних послуг та платіжною квитанцією (Том 1, а.с.191-193) зазначені витрати документально підтверджені та доведені, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати повязані з розглядом судової справи, а саме витрати на правову допомогу в розмірі 6000,00 грн. Відповідно до п.4 ч.3 ст.79 ЦПК України до судових витрат відносяться, окрім іншого й витрати, пов'язані проведенням судових експертиз. Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено вартість проведення судової експертизи з питань інтелектуальної власності, вартість якої склала 15967,00 грн., а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню ці витрати. У відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 1461 грн, 60 коп. Згідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; тощо. Разом з тим, ст. 213 ЦПК України на суд покладено обов'язок ухвалення законного і обґрунтованого рішення суду, ухваленого на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд дає критичну оцінку доводам позивача за зустрічним позовом, викладених ним в зустрічній позовній заяві та в судовому засіданні, оскільки вони є безпідставними та недоведеними і спростовуються стабільними письмовими поясненнями позивача за первісним позовом, наданими ним належними та допустимими доказами, матеріалами справи в їх сукупності. З огляду на вище викладене, суд прийшов до висновку, що у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON], Державна служба інтелектуальної власності України про скасування рішень, визнання свідоцтв недійсними та зобов'язання вчинити певні дії відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial