Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який в процесі розгляду справи уточнив, мотивуючи свої вимоги тим, що з 1980 року у користуванні багатодітної родини його матері - [PERSON] перебувала квартира [ADDRESS] . Розпорядженням представника Президента України в Бородянському районі від 23 вересня 1992 року № 174, в порядку приватизації житлових квартир, на підставі поданої [PERSON] заяви та у відповідності із Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» вказану квартиру передано в особисту власність останньої на сім`ю у складі 3-х чоловік, як особам постраждалим від Чорнобильської катастрофи 4 категорії, що проживали на той час в смт Бородянка Київської області понад 5 років. 03 листопада 1992 року на основі зазначеного розпорядження представника Президента України в Бородянському районі між начальником виробничого управління ЖКГ, за дорученням Бородянської РДА, та [PERSON] було укладено договір про передачу безкоштовно в особисту власність [PERSON] вказаної квартири на сім`ю у складі трьох чоловік, а саме: [PERSON] та її синів - позивача [PERSON] та третьої особи по справі [PERSON] . На підставі вказаного договору, 12 листопада 1992 року [PERSON] зареєструвала за собою право власності на зазначену квартиру, незважаючи на те, що квартира була надана на всіх членів її сім`ї у складі 3-х зазначених осіб. [INFO] [PERSON] померла. За життя [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все належне їй на день смерті майно відповідачці [PERSON] , яка в свою чергу належним чином прийняла спадщину після її смерті. Однак позивач вважає, що оскільки він є потерпілим від наслідків аварії на ЧАЕС категорії 4, був зареєстрований та постійно проживав у зазначеній квартирі з 11 квітня 1984 року по 24 листопада 1998 року, також і на час приватизації квартири, дана квартира виділялася на сім`ю у складі 3-х чоловік, в тому числі і на нього /позивача/, то він має право на 1/3 частку даної квартири, а так як за життя [PERSON] вказану квартиру не було визнано спільною сумісною власністю і не було визначено розмір частки кожного із співвласників у цій квартирі, на сьогодні вирішити дане питання у позасудовому порядку неможливо, то його / [PERSON] / права в частині користування, володіння 1/3 частиною даної квартири порушені. Тому просив визнати вищевказане розпорядження представника Президента України у Бородянському районі № 174 від 23 вересня 1992 року в частині передачі квартири [ADDRESS] у особисту власність [PERSON] на сім`ю у складі трьох чоловік частково недійсним, визнати дану квартиру спільною сумісною власністю [PERSON] , його / [PERSON] / та [PERSON] , визнати за ним /позивачем/ право власності на 1/3 частку цієї квартири. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та викладене підтвердив. Відповідач - Бородянська районна Державна адміністрація Київської області та третя особа - Бородянська районна державна нотаріальна контора Київської області своїх представників в судове засідання не направили, просили справу розглядати без їх участі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала у повному обсязі. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позову не заперечував. Вислухавши пояснення позивача, відповідача [PERSON] , третьої особи [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що розпорядженням представника Президента України в Бородянському районі Київської області від 23 вересня 1992 року № 174, винесеним за результатами розгляду заяви матері позивача, відповідачки [PERSON] , третьої особи [PERSON] - [PERSON] , в порядку передачі у власність житла у відповідності із Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», було передано в особисту власність [PERSON] на сім`ю у складі 3-х чоловік, як постраждалим від Чорнобильської катастрофи категорії 4, та таким, що проживали в смт Бородянка Київської області понад 5 років, найману ними квартиру [ADDRESS] /а.с. 6-9/. 03 листопада 1992 року між начальником виробничого управління ЖКГ за дорученням Бородянської РДА та [PERSON] було укладено договір про передачу квартири, за яким управління житлово-комунального господарства на основі зазначеного розпорядження представника Президента України в Бородянському районі передало безкоштовно в особисту власність [PERSON] вказану квартиру на сім`ю у складі трьох чоловік, а саме: [PERSON] та її синів - позивача [PERSON] та третьої особи по справі [PERSON] /а.с. 10/. На підставі вказаного договору, зареєстрованого 12 листопада 1992 року в Ірпінському міжміському БТІ за № 1057, за [PERSON] було зареєстровано право особистої власності на зазначену квартиру /а.с.10-12/. [INFO] [PERSON] померла /а.с. 14/. З копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , убачається, що за життя вона склала заповіт, яким заповіла все належне їй на день смерті майно своїй дочці - відповідачці [PERSON] , яка, в свою чергу, належним чином прийняла спадщину після її смерті /а.с. 55-73/. Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 23 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в редакції, що діяла на час видачі оспорюваного розпорядження, особам, віднесеним до категорії 4 (пункт 4 статті 14), надаються такі компенсації та пільги, зокрема передача громадянам, які відпрацювали на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менш як п`ять років, безплатно в особисту власність житла, яке вони займають у цій зоні. Згідно діючої на той час Постанови КМУ РСР від 23 липня 1991 р. N 106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи", смт Бородянка Київської області було віднесене до зони посиленого радіоекологічного контролю. Відповідно до ст.1, ч.1 ст.2,абзацу першого ст. 3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, що діяла на час приватизації спірної квартири, приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації (далі квартири (будинки), зокрема, належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Відповідно до ч.1 ст. 6, ч.1-3 ст. 8 вказаного Закону, незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними квартири (будинки), в яких мешкають громадяни, котрим встановлена ця пільга Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку) . Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Як встановлено з оспорюваного розпорядження, договору передачі квартири від 03 листопада 1992 року, належних позивачу копії паспорту та посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1986-1993 рр. Серії [NUMBER] , виданого 15 листопада 1995 року, та що визнається сторонами, вказана квартира, загальною площею 59,8 кв.м., що складається з 3-х кімнат, кухні, коридору, ванни, туалету, була передана [PERSON] безоплатно в особисту власність на сім`ю у складі 3-х чоловік ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ), у зв`язку з тим, що така пільга їм була встановлена Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" і на час передачі зазначеної квартири вони постійно мешкали у цій квартирі. Зокрема, позивач [PERSON] був зареєстрований та проживав у спірній квартирі з 11 квітня 1984 року по 24 листопада 1998 року, а з 1995 року він має статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи 4 категорії, що підтверджується вказаним посвідченням. Таким чином, зважаючи на вищевикладене та, враховуючи норми діючого на той час законодавства щодо приватизації державного житлового фонду, суд вважає, що квартира [ADDRESS] хоч і була передана безоплатно в особисту власність та зареєстрована за [PERSON] , проте надавалася дана квартира на сім`ю в складі саме трьох чоловік, в тому числі - [PERSON] та [PERSON] , а тому всі вони як постраждалі від Чорнобильської катастрофи категорії 4 та такі, що проживали в цій квартирі, мали право на отримання даної квартири у власність. За таких обставин, так як всупереч діючому на той час законодавству, спірна квартира за розпорядженням представника Президента України в Бородянському районі № 174 від 23 вересня 1992 року була передана в особисту власність лише [PERSON] , чим порушені права інших співвласників - [PERSON] та [PERSON] , то дане розпорядження в цій частині є протиправним, а тому суд вважає за необхідне, задовольняючи в цих частинах позов, визнати дане розпорядження в частині передачі квартири [ADDRESS] у особисту власність [PERSON] недійсним, та визнати, що дана квартира належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Оскільки судом визнано, що зазначена квартира належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності, то, виходячи з положень ч. 2 ст. 370 ЦК України, суд вбачає необхідним, задовольняючи позов і в цій частині, визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину вказаної квартири.

Outcome: approved