Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та збитків за кредитним договором посилаючись на те, що 15.10.2012 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно якого, відповідачу було надано кредит у розмірі 108687 грн. 80 коп., що еквівалентно на дату укладення договору 13339.20 доларів США, строком на 60 місяців зі змінною відсотковою ставкою. 18.10.2013 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1, відповідно до якої відповідачу було надано додатковий кредит у розмірі 30447 грн. 81 коп., що є еквівалентом 3714,96 доларів США. Відповідач свої зобов'язання за договором не виконала належним чином, в зв'язку з чим, станом на 26.10.2015 року утворилась заборгованість за кредитом в розмірі 62402 грн. 16 коп., проценти за користування кредитом у розмірі 960 грн. 99 коп., 3 % річних у розмірі 287 грн. 22 коп., інфляційні втрати у розмірі 1435 грн. 25 коп. Тому позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості в сумі 63363 грн. 15 коп., 3 % річних у розмірі 287 грн. 22 коп., інфляційні втрати у розмірі 1435 грн. 25 коп., збитки у розмірі 12000 грн. та судовий збір в розмірі 1218 грн. 00 коп. В подальшому [PERSON] заявила зустрічний позов про визнання кредитного договору частково недійсним посилаючись на те, що договором встановлено, що погашення заборгованості за кредитом здійснюється виключно в еквіваленті долара США - шляхом прив'язки розміру обов'язкового щомісячного платежу у гривнях до відповідного курсу долара США, хоча кредит надано у гривнях. Такий механізм повернення кредиту в умовах девальвації гривні відносно долара США спричиняє різке збільшення розміру щомісячних платежів, що суперечить ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів. Тому просить суд визнати недійсним кредитний договір № 50006074 від 15.10.2012 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Порше Мобіліті», в частині обов'язку [PERSON] здійснювати платежі на його виконання у сумі, розрахованій за відповідним обмінним курсом гривні, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в розмірі 13339,20 доларів США, відповідно до ст. 1.3 Загальних умов кредитування, які є додатком до цього договору; визнати недійсними п.п. 1.3, 1.3.1, 1.3.2, 1.3.3 Загальних умов кредитування, які є додатком до кредитного договору № 50006074, укладеного 15.10.2012 року між [PERSON] і ТОВ «Порше Мобіліті»; визнати недійсним пункт 2.4 Загальних умов кредитування, які є додатком д кредитного договору № 50006074, укладеного 15.10.2012 року між [PERSON] і ТОВ «Порше Мобіліті», в частині нарахування процентів за користування кредитом на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіка повернення кредиту. Також просить розірвати вказані договори. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просиить його задовольнити в повному обсязі, проти зустрічного позову заперечує. Відповідач в судовому засіданні проти первісного позову заперечує в повному обсязі, зустрічний позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач за зустрічним позовом ПАТ "СК "УСГ" в судове засідання не з`явилось, надійшли письмові заперечення, справу просить слухати у відсутність представника. Третя особа в судове засідання не з`явилась, надійшло клопотання в якому просить слухати справу у її відсутність. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та [PERSON] 15 жовтня 2012 року був укладений кредитний договір № 50006074. Відповідно до умов кредитування, сума кредиту становить 108687 грн. 80 коп., що еквівалентно 13339,20 доларів США, строк кредиту становить 60 місяців, процентна ставка - 9,90%, що є змінною. (а.с.10) Цільове призначення кредиту - придбання автомобіля Volkswagen Polo Sedan, 2012 року випуску. 15 жовтня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Атлант-М» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу автомобіля № 1121720/2012. Предметом договору є автомобіль Volkswagen Polo Sedan, номер кузову [NUMBER], об'єм двигуну 1598, д.н. [NUMBER], колір Бежевий, 2012 року випуску.(а.с.136-140) 25 жовтня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та [PERSON] укладено договір застави транспортного засобу Volkswagen Polo Sedan, номер кузову [NUMBER], об'єм двигуну 1598, д.н. [NUMBER], колір Бежевий, 2012 року випуску. (а.с.141-143) 18 жовтня 2013 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 50006074, відповідно до якої позичальнику додатково надано кредит у сумі еквіваленту 3714,96 доларів США, в українських гривнях - 30447 грн. 81 коп. Цільове призначення коштів - оплата страхових платежів згідно з договором страхування, укладеним на виконання умов кредитного договору. (а.с.23-26) 14 квітня 2014 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору № 50006074, відповідно до якої строк дії Кредитного договору було продовжено до 84 місяців. (а.с.32) 15 квітня 2014 року сторонами укладено Додаткову угоду до договору застави транспортного засобу № 50006074 від 25.10.2012 року, в якій сторонами було погоджено, що кредит підлягає поверненню не пізніше 84 місяців з дати надання Кредиту, якщо інший строк повернення кредиту не встановлено у відповідності до зазначеного Кредитного договору. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства. Відповідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. В судовому засіданні достовірно встановлено, що з червня 2013 року відповідач почала порушувати умови договору та несвоєчасно сплачувати кошти за кредитним договором. Так, 18 березня 2015 року [PERSON] була направлена вимога про дострокове погашення заборгованості, яка була отримана відповідачем 01 квітня 2015 року. (а.с.45,46,47,48) 10 квітня 2015 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на «Яновська». (а.с.44) Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору відповідачем, позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО [PERSON], який вчинив виконавчий напис № 909 та запропоновано звернути стягнення на предмет застави з метою задоволення вимог позивача за договором у розмірі 227061 грн. 37 коп. (а.с.49) Постановою ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 03 липня 2015 року відкрито виконавче провадження по зверненню стягнення на предмет застави автомобіль Volkswagen Polo Sedan, номер кузову [NUMBER], об'єм двигуну 1598, д.н. [NUMBER], колір Бежевий, 2012 року випуску. (а.с.51) 05 серпня 2015 року державним виконавцем було складено акт опис та арешту майна. (а.с.53-54) 07 серпня 2015 року [PERSON] було сплачено позивачу 126500 грн. 00 коп. заборгованості за кредитним договором та 19 серпня 2015 року сплачено 101348 грн. 61 коп. заборгованості за кредитним договором. (а.с.55,56) 02 вересня 2015 року постановою ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві закрито виконавче провадження. (а.с.57-58) Таким чином, сума заборгованості, що залишилась не погашеною у [PERSON] становить 2762,38 доларів США, що в еквіваленті становить 62402 грн. 16 коп. + 960 грн. 99 коп. процентів за несвоєчасне виконання зобов'язань. (а.с.60-62) Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а також боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому стягнення 3 процентів річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України не є неустойкою, адже є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до змісту ч. 2 ст. 625 ЦК України фактично 3 процентів річних є пенею, яка може застосовуватись в разі прострочення грошового зобов'язання, якщо в його умовах не був передбачений такий вид санкції за його порушення. Як роз`яснено в п.18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року по справі № 6-113цс14, від 30 березня 2016 року по справі № 6-2168цс15, яка у відповідності до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Враховуючи зазначене, позивачем правомірно визначено розмір 3%, що підлягають сплаті за невиконання грошових зобов'язань, у розмірі 287 грн. 22 коп. Також, з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 1435 грн. 25 коп. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норм, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Обгрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильного витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Стосовно вимоги [PERSON] про визнання окремих умов кредитного договору недійсними, суд приходить до наступного. В кредитному договорі вказано, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначеному вище (13 339,20), відповідно до ст.1.3 Загальних умов кредитування. Пунктом 1.3.1 договору (Загальних умов кредитування) встановлено, що розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту, визначено у гривні на день укладення кредитного договору у Графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, зазначеного у кредитному договорі. Позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунку та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних в графіку погашення кредиту, враховується як корегування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього кредитного договору. Якщо в період між датою виставлення рахунку та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний компанією, збільшується більше ніж на 2%, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується позичальником. Додатково позичальник зобов'язується компенсувати компанії витрати, що пов'язані зі сплатою податку з доходів фізичних осіб (або іншого аналогічного податку), у зв'язку з виникненням у позичальника доходу, пов'язаного зі зміною курсу іноземної валюти, прийнятої сторонами у кредитному договорі, по відношенню до української гривні. Вказаний вище пункт кредитного договору був погоджений сторонами, про що свідчить підписання сторонами договору. Крім того, за вказаним пунктом договору позивачем здійснювалися розрахунки розмірів щомісячних платежів і [PERSON], ці розрахунки сплачувалися щомісяця з часу укладення договору до червня 2013 року. В пункті 9.5 Загальних умов кредитування, які є додатком до Кредитного договору №50006074 від 15.10.2012 року, зазначено, що підписанням Загальних умов кредитування позичальник підтверджує, що компанія належним чином ознайомила позичальника із інформацією, передбаченою ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", а також, що позичальник ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією. Встановлено, що орієнтовна вартість кредиту змінюється щомісяця, враховуючи щомісячний розмір оплат, передбачений Графіком погашення кредиту, та порядок розрахунку щомісячного платежу, встановлений в п.1.3.1 Загальних умов кредитування, і такі умови та порядок були оговорені, погоджені, підписані сторонами, що останніми не оспорюється та не заперечується. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності зі статтею 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.ст. 13, 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бут спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний) правочин. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. [PERSON] під час укладання оспорюваного договору мала змогу оцінити надану їй позивачем інформацію та не погодитися на отримання кредиту на умовах, викладених у договорі, які були погоджені сторонами, що передбачено ст. ст. 6, 627 ЦК України. Таким чином, аргументація [PERSON] про визнання окремих умов кредитного договору недійсними є безпідставною з викладених вище підстав, що в свою чергу свідчить про відсутність порушень вимог Закону України "Про захист прав споживачів". Посилання [PERSON] про безпідставне стягнення страхових внесків у розмірі 62402 грн. 16 коп. також не заслуговує уваги, оскільки не відповідає умовам договору та взятим зобов'язанням. Стосовно вимоги позивача про стягнення збитків у розмірі 12000 грн. слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на правову допомогу. Як вбачається з матеріалів справи між ТОВ «Порше Мобіліті» та ТОВ «Юридична фірма Вернер і партнери» було укладено договір про надання юридичних послуг № 24/2010 від 15 жовтня 2010 року, до якого було укладено додаткову угоду № 8 від 09 січня 2013 року, за якою змінився виконавець зобов'язання - на ТОВ «Юридична фірма Вернер», а також додаткову угоду № 224 від 10 серпня 2015 року. (а.с. 63-78) За вказаним договором ТОВ «Порше Мобіліті» замовило у ТОВ «Юридична фірма Вернер» надання юридичних послуг, які полягають в юридичному консультуванні, підготовці процесуальних документів та участі у судових засіданнях. Вартість витрат на правову допомогу, відповідно до акту № 814 до Договору про надання юридичних послуг від 15 жовтня 2010 року складає 10 000,00 грн. Зазначені витрати відповідач підтверджує рахунком-фактурою № 817 від 27 жовтня 2015 року. (а.с.79) Відповідно до п. 47 Постанови Пленуму Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 90 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42,56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Згідно п. 48 вищезазначеної постанови, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Однак позивачем не надано суду виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про здійснення діяльності у сфері права та диплом спеціаліста. Також, позивачем не надано детальний розпис вартості послуг. За таких обставин, підстав для відшкодування витрат на правову допомогу за рахунок позивача в сумі 12 000, 00 грн. судом не встановлено. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений в доход держави судовий збір в сумі 1218 грн. 00 коп. З врахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial