Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-31 00:00:00

У квітні 2014 року заступник прокурора м. Києва звернувся до суду з позовом до відповідачів Київської міської ради, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, відновлення становища, яке існувало до порушення. Свої вимоги заступник прокурора м. Києва обґрунтовував тим, що рішенням Київської міської ради від 24 грудня 2009 року №1099/3168 [PERSON] було передано у власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS]. На підставі вказаного рішення Київської міської ради [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №405445, зареєстрований 29 квітня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за №04-7-02499. Як стверджував позивач, згадана земельна ділянка належить до земель рекреаційного призначення, і на ній законодавчо заборонена діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню її за призначенням, а також яка негативно впливає чи може вплинути на природний стан цієї землі. Крім того, проект землеустрою не погоджено природоохоронним органом, обов'язкова державна експертиза проекту відведення земельної ділянки проведена не була. Оскільки рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року №1099/3168 "Про передачу громадянину [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS]" ухвалено з порушенням вимог закону, позивач просив суд визнати його незаконним та скасувати; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №405445, виданий [PERSON], зареєстрований 29 квітня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за №04-7-02499; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення у розпорядження Київської міської ради земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер 8000000000:85:977:0006, яка знаходиться у [ADDRESS]. У судовому засіданні представник прокуратури м. Києва позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача Київської міської ради у судовому засіданні проти позову заперечувала, пояснила, що спірна земельна ділянка за функціональним призначенням належить до території житлової та громадської забудови, проект землеустрою було погоджено компетентним органом. Також представник відповідача стверджувала, що позивачем пропущено строк на звернення до суду. З цих підстав представник Київської міської ради просила суд відмовити заступнику прокурора м. Києва у задоволенні його позову. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у містах - не більше 0,10 гектара. У відповідності до ч. 1 ст. 122 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Рішенням Київської міської ради від 26 грудня 2009 року №1099/3168 "Про передачу громадянину [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS]" [PERSON] було передано у власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS]" (а. с. 8-9). 29 квітня 2010 року на підставі зазначеного рішення Київської міської ради відповідачеві [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №405445, зареєстрований 29 квітня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за №04-7-02499 (а. с. 10-11). За положеннями ст. 9 ЗК України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" Київська міська рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно до вимог та в порядку, передбаченому ЗК України. Ст. 19 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. За приписами ст. ст. 50, 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів. До земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації. Правовий стан земель рекреаційного призначення, їх розподіл за землевласниками та землекористувачами, видами угідь та економічною діяльністю обліковуються згідно з нормою форми №6-зем, затвердженою наказом Державного комітету статистики України від 05 листопада 1998 року №377. Відповідно до земельно-кадастрової інформації на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер 8000000000:85:977:0006, яка знаходиться у [ADDRESS] (дані за формою №6-зем, графа 57) згадана земельна ділянка належить до земель рекреаційного призначення (а. с. 19). Ч. 2 ст. 52 ЗК України на землях рекреаційного призначення заборонено діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. Всупереч наведеним законодавчим нормам земельна ділянка, що розташована у [ADDRESS], за рішенням Київської міської ради від 26 грудня 2009 року №1099/3168 була надана [PERSON] у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, тобто для потреб не пов'язаних з рекреаційними. Згідно зі ст. 20 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель рекреаційного призначення, її цільове призначення у встановленому законом порядку не змінювалося, а тому Київською міською радою при ухваленні рішення від 26 грудня 2009 року №1099/3168 "Про передачу громадянину [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS]" було допущено порушення ст. 20 ЗК України. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель згідно з п. а) ст. 21 ЗК України є підставою для визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. У відповідності до ст. 118 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені ч. 5 ст. 151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються у порядку, встановленому ст. 151 цього Кодексу. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою. За положеннями ст. 186-1 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) для розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою, в районах та містах обласного значення, містах Києві та Севастополі функціонують постійно діючі комісії. До повноважень Комісії належить забезпечення погодження документації із землеустрою відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. До складу Комісії входять уповноважені представники районного (міського) органу земельних ресурсів, містобудування та архітектури, природоохоронного та санітарно-епідеміологічного органу, органу охорони культурної спадщини. Згідно з ч. 2, ч. 3 ст. 16 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державне управління в галузі охорони навколишнього природного середовища здійснюють Кабінет Міністрів України, Ради та їх виконавчі і розпорядчі органи, а також спеціально уповноважені на те державні органи по охороні навколишнього природного середовища і використанню природних ресурсів та інші державні органи відповідно до законодавства України. Спеціально уповноваженими державними органами управління в галузі охорони навколишнього природного середовища і використання природних ресурсів у республіці є спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів, його органи на місцях та інші державні органи, до компетенції яких законодавством України та Автономної Республіки Крим віднесено здійснення зазначених функцій. Постановою Кабінету Міністрів України від 2 листопада 2006 року №1524 затверджено Положення про Міністерство охорони навколишнього природного середовища України. Відповідно до п. 1 та пп. 16 п. 4 Положення Міністерство охорони навколишнього природного середовища України (Мінприроди) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України. Мінприроди є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, екологічної безпеки, заповідної справи, поводження з відходами, формування, збереження та використання екологічної мережі, геологічного вивчення та забезпечення раціонального використання надр, а також топографо-геодезичної та картографічної діяльності. Мінприроди відповідно до покладених на нього завдань забезпечує в межах своїх повноважень погодження вибору земельних ділянок для розміщення об'єктів, місць розташування об'єктів та проектів відведення земельних ділянок. Згідно з п. 1.2., п. 1.3. Наказу Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року №434 "Про затвердження Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок" цей Порядок поширюється на Мінприроди, утворені в його складі урядові органи державного управління, спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері охорони навколишнього природного середовища в Автономній Республіці Крим, територіальні органи та спеціальні підрозділи. Порядок визначає механізм погодження природоохоронними органами вибору земельних ділянок для розміщення об'єктів, місць розташування об'єктів та проектів відведення земельних ділянок щодо усіх категорій земель незалежно від форм власності чи користування. Аналізуючи наведені правові норми, суд вважає, що саме структурні підрозділи Міністерства охорони навколишнього природного середовища України є органами, що наділені повноваженнями щодо надання висновків, необхідних для вилучення (викупу), надання земельних ділянок в порядку, передбаченому ст. ст. 123, 124 ЗК України. Судом встановлено, що проект відведення спірної земельної ділянки погоджено Головним управлінням екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), який не відноситься до органів Мінприроди. Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" та ст. 118 ЗК України обов'язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення. Однак всупереч вказаним законодавчим положенням обов'язкова державна експертиза проекту відведення земельної ділянки площею 0,10 га, що розташована у [ADDRESS], здійснена не була. За приписами ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядуваннясамоврядування в Україні" акти органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевогосамоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Оскільки судом встановлено, що рішення Київської міської ради від 26 грудня 2009 року №1099/3168 "Про передачу громадянину [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS]" ухвалено з порушенням вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку про необхідність визнати його незаконним та скасувати. Вимога про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування на підставі якого був виданий оспорюваний державний акт. Відтак, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №405445, виданий [PERSON], зареєстрований 29 квітня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за №04-7-02499, слід визнати недійсним. Вирішуючи спір в частині вимоги про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення земельної ділянки у розпорядження Київської міської ради, суд виходить з наступного. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Таким чином, захист порушеного права не може здійснюватися шляхом пред'явлення позову до особи, право, якої порушено. Крім того, задовольнивши позовні вимоги шляхом визнання незаконним і скасування рішення Київської міської ради від 26 грудня 2009 року №1099/3168 "Про передачу громадянину [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS]" та державного акта на земельну ділянку, суд відновив становище, яке існувало до порушення. З цих підстав суд відмовляє заступнику прокурора м. Києва у задоволенні його позову в частині відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення земельної ділянки у розпорядження Київської міської ради. Крім того, суд зазначає, що пред'явлюючи позов до суду, заступник прокурора м. Києва діяв у відповідності до ст. 45 ЦПК України і Закону України "Про прокуратуру". Строк на звернення до суду з позовом ним не пропущено, позаяк п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" (набрав чинності 15 січня 2012 року), яким виключено п. 1 ч. 4 ст. 268 ЦК України, передбачено, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд присуджує судовий збір у сумі 243,60 грн з відповідачів в дохід держави. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. ст. 9, 20, 39, 118, 123, 124, 155, 186-1, 210 Земельного кодексу України, ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядуваннясамоврядування в Україні", ст. 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації", ст. 16 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" та,

Outcome: partial