Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Відповідача та просить визнати недійсним кредитний договір № РLМGК0000000004 від 17.06.2008 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк». Позивач у позовній заяві та його представники у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 20 вересня 2013 року Машівським районним судом винесено рішення, яким задоволено частково позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №РLМGК 0000000004 від 17.06.2008 року станом на 24.09.2013 року в сумі 50540,76 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 20.09.2013 року 7,99 грн. становить 403820,67 грн.; стягнути з [PERSON], [PERSON] солідарно на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 100 грн. за договором поруки. Зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про розірвання кредитного договору задоволено частково. Кредитний договір №PLMGK0000000004 від 17.06.2008 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» розірвати. Під час розгляду справи в судовому засіданні стали відомі дані, які дають підстави стверджувати про незаконні дії Банку під час укладення зі мною кредитного договору. Незаконність та неправомірність дій Відповідача вбачається в порушеннях ним основних вимог банківської діяльності, а саме - Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою НБУ від 14.08.2003 року № 337, оскільки Позивач не укладав із Банком договір про відкриття поточного рахунку, йому були надані Банком не кредитні кошти, як це передбачено кредитним договором, а переказ у валюті, що в свою чергу ставить під сумнів правомірність дій Банку в частині нарахування процентів за користування коштами та видачу кредитних коштів взагалі. Позивач не підписував та не погоджував із Банком перерахування валюти з позикового рахунку, отже рахунок за номером 2203 не може жодним чином бути відкритим йому позичковим рахунком, оскільки він є внутрішньобанківським рахунком для обліку виданих кредитів і своєї фінансової та бухгалтерської звітності. Крім того, Позивач вважає, що за «заявою на отримання готівки» фізичним особам без відкриття поточного рахунку можна отримати виключно переказ у валюті, або ж кредит у гривні, чого в даному випадку не було, так як валютні кошти Позивачу були видані готівкою в касі банку. Представник Відповідача позовні вимоги не визнала, послалася на рішення апеляційного суду Полтавської області від 05.03.2014 р., яким рішення Машівського районного суду Полтавської області від 20 вересня 2013 року, на яке посилається Позивач, в частині розірвання кредитного договору скасоване. Крім того, просила застосувати строк позовної давності. Вислухавши пояснення Сторін, дослідивши письмові докази по справі з урахуванням вимог законодавства про їх належність, допустимість та взаємний зв'язок між ними, суд встановив наступні обставини, визначив відповідні до них правовідносини: Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується дослідженими доказами, наданими суду, відповідно до укладеного договору № РLМGК0000000004 від 17.06.2008 року позивач 17.06.2008 року отримав кредит у розмірі 33500,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17.06.2028 р. (а.с.19-21), за яким Позивач отримав обумовлені цим договором кошти через касу банку (а.с.50-53). 20 вересня 2013 року Машівським районним судом винесено рішення, яким задоволено частково позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №РLМGК0000000004 від 17.06.2008 року станом на 24.09.2013 року в сумі 50540,76 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 20.09.2013 року 7,99 грн. становить 403820,67 грн.; стягнути з [PERSON], [PERSON] солідарно на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 100 грн. за договором поруки. Зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про розірвання кредитного договору задоволено частково. Кредитний договір №PLMGK0000000004 від 17.06.2008 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» розірвати (а.с.15-18). Під час розгляду цієї справи було проведено судово-економічну експертизу, висновок якої №8 від 22.04.2013 р. було покладено в основу прийняття рішення по справі (а.с.57-77). Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 05.03.2014 р., яким рішення Машівського районного суду Полтавської області від 20 вересня 2013 року в частині розірвання кредитного договору, скасоване (а.с.123-127). Відповідач має дозвіл НБУ №22-2 від 19.03.1992 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» з додатком, та Банківську ліцензію на право здійснення валютних операцій (а.с.42-49). Правовідносини, що виникли між сторонами, законодавчо врегульовані наступним чином: Згідно з пунктами 1, 3 частини 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Частиною 3 ст.11 ЦК України також передбачено, цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.227 Цивільного кодексу України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.638 Цивільного кодексу України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. Договором відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України визначається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Визнання Договорів недійсними неможливе з підстав недодержання порядку вчинення валютних операцій, оскільки визнання недійсною операції з надання валютних цінностей не може мати наслідком визнання недійсними кредитного договору, як того вимагає Позивач. Аналіз чинного законодавства, проведений Позивачем, результатом якого був висновок про те, що операції з надання коштів за кредитним договором, а також погашення кредитної заборгованості у іноземній валюті потребують індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, є хибним з наступних причин. За кредитним договором відповідно до статті 1054 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статті 192 ЦК України до грошових коштів віднесено грошову одиницю України гривню, та іноземну валюту. Відповідно до ч. 2 ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, у кредит можуть бути надані згідно Цивільного Кодексу України як грошові одиниці України гривні, так і іноземна валюта, що виступатиме предметом зобов'язання. Нормативно-правовим актом, що має силу Закону та установлює режим здійснення валютних операцій на території України є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 р. № 15-93. Під валютними операціями згідно статті 1 «Декрету» розуміються, зокрема, операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності. Отже, «Декрет» виокремлює операції пов'язані з використанням валютних цінностей як засобу платежу та операції з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності. Здійснювані на даний час банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету не вимагають отримання індивідуальної ліцензії Національного банку. «Декрет» передбачає режим індивідуального ліцензування щодо конкретної валютної операції, та не пов'язує чинність цивільно-правового договору, на підставі якого проведено валютну операцію з дійсністю такого договору, оскільки діюче законодавство не містить прямих заборон щодо неможливості укладення кредитного договору між банком та клієнтом в іноземній валюті. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З наведеного вбачається, що в момент вчинення правочину, тобто в момент укладення кредитного договору, жодних порушень порядку здійснення операцій з валютними цінностями допещено не було. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Погашення клієнтом банку кредитного зобов'язання в іноземній валюті не вимагає отримання ним чи іншим учасником операції індивідуальної ліцензії Національного банку з огляду на те, що така операція не є тією операцію, що передбачає використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Оскільки у даному випадку відбувається погашення саме грошового зобов'язання, предметом яких є валютні цінності, надані в кредит. Погашення зобов'язань, предметом яких є валютні цінності як наводилось вище відрізняються Декретом від операцій пов'язаних з використанням іноземної валюти як засобу платежу, тому відсутність у частині 4 статті 5 Декрету вимог щодо ліцензування Національним Банком операцій з погашення зобов'язань, предметом яких є валютні цінності, виключає підстави вимагати індивідуальної ліцензії Національного банку для погашення кредиту, виданого в іноземній валюті. Поняття ліцензії в даному випадку слід сприймати в розумінні Господарського кодексу України, а саме: ліцензія є документом державного зразка, який засвідчує право суб'єкта господарювання - ліцензіата на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов. Зазначене не відповідає визначенню індивідуальної ліцензії, а тому суд помилково аргументує недійсність перелічених договорів статтею 227 ЦКУ, у якій йдеться про отримання ліцензії на вид господарської діяльності. Відповідно до постанови № 5 Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним". В даному ж випадку питання повноважень Відповідача щодо видачі кредиту Позивачеві в іноземній валюті з'ясоване у рішенні Машівського районного суду Полтавської області від 20.09.2013 року. Кредитний договір був укладений у відповідності до вимог ЦК України та такий, що не був спрямований на реальне настання правових наслідків. В основу позову Позивач покладає обставини, з якими закон не пов'язує визнання недійсним правочину. Разом з тим, Позивачем в порушення ст. 57-66 ЦПК України не надано суду доказів, які б підтверджували, яким саме чином укладення спірного договору з Відповідачем порушує його права та охоронювані законом інтереси. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Окрім того, згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. В даному випадку, на момент підписання договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов. Виконуючи умови договору, "ПриватБанк" задовольнив вимогу Позивача і надав йому майно (грошові кошти) у тимчасове користування, при цьому передбачив порядок та умови здійснення розрахунків за користування грошовими коштами. На час укладання договору обидві сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Прийнявши грошові кошти, Позивач погодився з умовами даного договору та певний час здійснював платежі відповідно до умов договору. Аналізуючи викладене, суд доходить до висновку про те, що вимоги Позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Доходячи до такого висновку, суд також бере до уваги й висновки апеляційного суду Полтавської області, викладені у його рішенні від 05.03.2014 р., яким рішення Машівського районного суду Полтавської області від 20 вересня 2013 року в частині розірвання кредитного договору, скасоване. В контексті заявленого стороною Відповідача клопотання про застосування до позовних вимог строку позовної давності, суд дійшов наступного висновку: Відповідно до ч. ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Виходячи з підстав і предмету позову початок перебігу строку позовної давності має визначатися саме відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, а не ч.5 ст.261 ЦК України, оскільки встановлені останньою правила обчислення строку стосуються захисту порушеного права у випадку невиконання зобов'язання. Однак Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсними кредитного договору, визнання його недійсним з підстав невиконання зобов'язань не пов'язував. Тому, з аналізу встановлених судом фактичних обставин в контексті викладених норм законодавства, з прийняттям до уваги того факту, що представником Відповідача було заявлено клопотання про застосування судом до позовних вимог строків позовної давності, з огляду на те, що спірний договір був укладений 17.06.2008 року, можна зробити висновок, що останній день коли Позивач мав право звернутися за захистом порушеного права щодо визнання цього договору недійсним, є 17.06.2011 року, але Позивач звернувся до суду з цією позовною вимогою лише 24 жовтня 2013 року, тобто більш ніж через 2 роки після спливу строку позовної даності. Посилання Позивача на те, що в цей період тривав інший судовий процес між ним та Відповідачем з приводу розірвання спірного договору та про те, що саме під час цього процесу він дізнався про підстави для визнання договору недійсним, взяти до уваги не можна, оскільки Позивач мав змогу висувати позовні вимоги щодо визнання спірного договору недійсним і в тому процесі. Зазначене вказує на пропуск Позивачем строку звернення до суду з позовною заявою. Виходячи з цього, суд доходить до висновку про те, що Позивачем було пропущено 3 - річний строк на звернення з позовом до суду, що за ч.4 статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому суд виходить з того, що про усі умови договору, у тому числі й спірні, Позивач дізнався саме у день його підписання - 17.06.2006 року. З огляду на викладене, суд доходить до висновку про те, що в задоволенні позову має бути відмовлено. Визначаючись в питанні розподілу судових витрат, суд доходить до висновку, що на підставі ст.88 ЦПК України, судові витрати Позивача відшкодуванню не підлягають. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.15, 16, 192, 203, 215, 217, 227, 261, 626, 638 ЦК України, ст.ст.10,11,15,57-64,88,158,159,212-215 ЦПК України, -

Outcome: dismissed