Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

04 квітня 2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] міської обєднаної територіальної громади Хмельницької області про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок в порядку набувальної давності. Позов мотивували тим, що на початку січня 1992 року між ними та [PERSON] було досягнуто домовленість про купівлю-продаж належного їй житлового будинку по вул. Садова, 21 в с. Щаснівка Волочиського району Хмельницької області. На підтвердження їх угоди вони 12 січня 1992 року передали [PERSON] 85000 рублів, а вона написала розписку про отримання коштів, передала їм ключі від будинку і пообіцяла виготовити правовстановлюючі документи на будинок, після чого офіційно оформити договір купівлі-продажу. У вересні 1992 року, після проведеного ремонту, сімя позивачів переселилася у житловий будинок по вул. Садова, 21 в с. Щаснівка Волочиського району Хмельницької області, де вони і проживають по теперішній час. Правовстановлюючих документів на будинок [PERSON] не виготовила, оскільки померла 24 квітня 1992 року. У звязку зі смертю [PERSON] вони не можуть отримати правовстановлюючі документи на будинок, а тому змушені звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не зявились, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять їх задоволити. Представник відповідача [PERSON] міської обєднаної територіальної громади в судове засідання не зявився, надіслав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Проти позову не заперечив, при розгляді справи поклався на думку суду. Враховуючи те, що сторони скористалися своїм правом, врегульованим ч. 2 ст. 158 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється через неявку всіх осіб, які беруть участь у справі. Вивчивши та дослідивши\~ матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивачі 18 листопада 1990 року уклали між собою шлюб, зареєстрований Щаснівською сільською радою Волочиського району Хмельницької області, актовий запис № 8 (а.с. 7). 15 січня 1992 року [PERSON] придбав у [PERSON] будинок в с. Щаснівка Волочиського району за суму 85000 рублів, про що [PERSON] було видано відповідну розписку (а.с. 8). Факт належності [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою вул. Садова, 21 в с. Щаснівка Волочиського району Хмельницької області підтверджується випискою з погосподарських книг за 1991-1995 роки (а.с. 16), довідкою старости с. Щаснівка № 16 від 28.02.2017 (а.с. 18), технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с. 11-15). Суд виходить з того, що даний житловий будинок було побудовано у 1960 році, а господарські будівлі і споруди - у 1991 році, що підтверджується висновком про технічний стан житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. При цьому технічний стан житлового будинку та належних до нього господарських будівель і споруд згідно вказаного висновку БТІ є задовільним (а.с. 15). Верховний Суд України у своєму рішенні № 6-137цс13 від 18.12.2013 року висловив правову позицію, згідно з якої право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Таким чином факт будівництва житлового будинку у той час був підставою виникнення права власності на нього. Також, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Крім того, з положень постанови Ради міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженого Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. 27 квітня 1992 року [PERSON] померла в с. Щаснівка Волочиського району Хмельницької області (а.с. 9). Відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Пленум ВССУ у п. 9 своєї Постанови № 5 від 07.02.2017 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). В судовому засіданні та з матеріалів справи судом встановлено, що спірний житловий будинок може бути об'єктом набувальної давності, оскільки є нерухомим майном із задовільним технічним станом. При встановленні ознаки добросовісності володіння даним будинком позивачами суд виходить з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність має врахуватись добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Суд вважає доведеним, що позивачі володіють житловим будинком добросовісно оскільки вважали, що придбали його за договором купівлі продажу. Разом з тим, розписка видана [PERSON] [PERSON] не може бути визнана такою на підставі якої особа у 1991 році могла набути право власності, оскільки відповідно до ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Вказане, окрім ознаки добросовісності, підтверджує також відсутність титулу (підстави) у позивачів для володіння майном та набуття права власності, що є обовязковою умовою для набуття права власності за набувальною давністю. [PERSON] та [PERSON] з 1991 року володіли житловим будином та господарським спорудами відкрито, тобто очевидно для всіх інших осіб, при цьому володільці ставились до цього майна як до власного (експлуатували, вживали необхідні заходи для утримання будинку та будівель в належному стані). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 47405644 від 11.04.2017 вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася, тобто спадкові права ніким не оформлювалися (а.с. 22), що підтверджує обставину відсутності інших осіб, які б претендували на спірне майно. Позивачі володіють житловим будинком та господарськими спорудами з жовтня 1992 року, що підтверджується довідкою старости с. Щаснівка № 16 від 28.02.2017 (а.с. 18). При цьому, суд враховує, що відповідно до положень п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. А згідно п. 11 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2017 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Отже, позивачами у повній мірі доведені усі обставини, які мають значення для справи і які в сукупності є підставою для задоволення даного позову. Щодо вимоги [PERSON] та [PERSON] визнати за ними саме право спільної сумісної власності в порядку набувальної давності на житловий будинок та господарські споруди, то суд звертає увагу, що відповідно до п. 17 вказаної Постанови Пленуму ВССУ, розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України (далі - СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Для визначення члена сім'ї можуть використовуватись їх ознаки, наведені у статті 3 СК, статті 1 Закону України від 7 квітня 2011 року N 3206-VI "Про засади запобігання і протидії корупції"; квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року N 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду"); майно, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, відповідно до закону (стаття 6 Закону України від 15 травня 2003 року N 742-IV "Про особисте селянське господарство"). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. В даному випадку, оскільки з позовом звернулося саме подружжя (а.с. 7), то вимога визнати нерухоме майно за набувальною давністю як спільну сумісну власність є такою, що відповідає вимогам наведених норм законодавства. Враховуючи викладене, а також обставину, що відповідач не заперечує проти задоволення даного позову, і при його задоволенні не будуть порушені права, свободи та інтереси третіх осіб, суд прийшов до висновку, що за позивачами слід визнати за набувальною давністю право спільної сумісної власності на спірний житловий будинок з господарськими спорудами.

Outcome: approved