Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

в листопаді 2015 року [PERSON] (надалі - позивач) звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Омега банк» (надалі Відповідач 1 та/або ПАТ «Омега банк»), Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» (надалі Відповідач 2 та/або ПАТ «Дельта Банк»), Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» (надалі Відповідач 3 та/або ПАТ «Альфа-банк»), в якому просила: - визнати недійсним кредитний договір № 2707/0608/71-030 від 10.06.2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та Позивачем; - визнати недійсним з моменту вчинення іпотечний договір № 2707/0608/71-030-Z-1 від 10.06.2008 р., укладений між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та Позивачем, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубнича О.В. за реєстровим № 1688; - визнати недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року, укладеному між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №1333 щодо відступлення права вимоги за кредитними та іпотечними договорами в частині відступлення права вимоги за кредитним договором № 2707/0608/71-030 від 10.06.2008 року, та іпотечним договором № 2707/0608/71-030-Z-1 від 10.06.2008 р., укладеними між ВАТ «Сведбанк» та Позивачем; - визнати недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. та зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 937 щодо відступлення права вимоги за кредитними та іпотечними договорами в частині відступлення права вимоги за кредитним договором № 2707/0608/71-030 від 10.06.2008 року та іпотечним договором № 2707/0608/71-030-Z-1 від 10.06.2008 р., укладеними між ВАТ «Сведбанк» та Позивачем; - зняти заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі № 2707/0608/71-030-Z-1 від 10.06.2008 р. нерухомого майна, що зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №1689, та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис, вчинений реєстратором: Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубнича О.В. 10.06.2008 17:43:03, за реєстраційним номером 7365185 про заборону на об'єкт обтяження: квартира, адреса: [ADDRESS]. - виключити з Державного реєстру іпотек запис, вчинений реєстратором: приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. 23.07.2012 12:53:16, за реєстраційним номером 7365047 про обтяження іпотекою об'єкту обтяження: квартира, адреса: [ADDRESS]. - стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати, пов'язані з проведенням експертизи 4017,36 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що при укладанні спірного кредитного договору № 2707/0608/71-030 від 10.06.2008 року, укладеного з Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Відповідач-1, Банк не надав їй окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту, де була б вказана повна орієнтовна вартість кредиту та її не було попереджено, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором буде нести тільки вона; спірний кредитний договір не містить інформації, щодо реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), додаток №1 «Графік погашення суми заборгованості по кредиту» до цього ж договору - не містить в повному об'ємі всіх платежів за договором та не відображає повної інформації щодо сплати сум за кожним платіжним періодом. За вказаних обставин вона не мала реальної змоги надати дійсну оцінку умовам спірного кредитного договору та наслідкам його укладання. Крім того зазначила, що на її думку є несправедливими : - умови п. п. 1.3 та 6.1.2. спірного кредитного договору, які надають Відповідачу-1 право змінювати процентну ставку за кредитом внаслідок його такого волевиявлення та відтворюють зміст абзацу 1 п.3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 № 168, який визнано протиправним чинною постановою Окружного адміністративного суду міста Києва №1/72 від 12.11.2007 року (номер за ЄДРСР: 1165069); - умови п.3.11 спірного кредитного договору, які передбачають отримання Відповідачем-1 плати від позивачки за дію щодо перевірку документів згідно цього договору, яку він здійснює на свою користь. За сукупністю цих обставин позивачка вважає, що внаслідок недобросовісних дій Відповідача-1 під час укладення спірного кредитного договору, які на її думку є нічим іншим як заборонена нечесна підприємницька практика, порушено її права та інтереси як споживача фінансової послуги, передбачені та охоронювані Законом України "Про захист прав споживачів" ( ст.15 ч.1 п.6 та ч.2, ст.11 ч.ч. 2 та 4, ст.21 ч.1 п.п. 5 та 7). Відтак вважала, що ці права та інтереси можуть бути поновлені судом у спосіб, передбачений ст.ст. 18, 19 названого Закону, а саме визнання недійсним спірного кредитного договору. Крім того, позивачка просила суд, як наслідок визнання недійсним вказаного головного договору, на підставі ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 216, ч.1 ст.236, п.1 ч.1 ст.512, ч. 2 ст. 548 ЦК України, визнати недійсними з моменту вчинення і похідні він нього договори відступлення прав вимоги та іпотеки. Також як похідні вимоги та на підставі ст.17 Закону України "Про іпотеку" та ст.1057-1 ЦК України (в чинній редакції) позивачка просила зняти заборону відчуження нерухомого майна та виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою нерухомого майна, а саме належній їй квартири [ADDRESS]. Додатково позивач зазначила, що за її підрахунками в зв'язку з виконанням умов кредитного договору №2707/0608/71-030 від 10.06.2008 року вона витратила суму еквівалентну 141606,95 дол. США, яка є значно більшою за суми отриманого нею на підставі спірного кредитного договору кредиту в розмірі 140000 дол. США. На підтвердження наведених доводів позивачка додала до позовної наявні у неї примірники оригіналів: спірних кредитного та іпотечного договорів, інформаційної довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про предмет іпотеки, договорів страхування предмету іпотеки, платіжних документів, витягів з договорів щодо відступлення прав вимог за спірними договорами (отримані нею від відповідачів), висновок спеціаліста, який став приводом до даного позову, а також заявила клопотання про призначення судової експертизи з метою перевірки зазначених доводів. В судовому засіданні представник позивача доводи та вимоги позовної заяви, з урахуванням письмових пояснень підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити. Вказав на те, що, на його думку, в діях (бездіяльності) Відповідача-1, які полягають у замовчуванні та перекрученні перед Позивачем реальної ціни пропонованої їй фінансової послуги, вбачаються ознаки нечесної підприємницької практики. Зауважив, що Відповідач-1 є суб'єктом господарювання, метою діяльності якого є отримання прибутку, що вказує на мотив таких дій Відповідача-1, а саме, в отримання ним прибутку у розмірі більшому ніж той, на який би він міг розраховувати, дотримуючись чесної підприємницької практики. Вважає, що введення Відповідачем-1 в оману Позивача щодо ціни спірного кредитного договору спонукало останню до помилкового його виконання, а ці обставини є підставами визнання недійсним спірного кредитного договору в силу вимог ст.19 Законом України «Про захист прав споживачів». Зазначив, що викладені ним доводи підтверджуються належними та допустимими доказами у матеріалах справи. Представник Відповідача - 1, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив, подав заяву по розгляд справи у його відсутність. Представники Відповідача - 2, Відповідача - 3 будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з'явилися, причини неявки не повідомили. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судовим розглядом встановлено наступне. 10.06.2008 року між Позивачем та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого на момент вирішення справи є Відповідач - 1, було укладено кредитний договір № 2707/0608/71-030 за умовами якого Банк зобов'язався надати Позивачу кредит у розмірі 140000 доларів США з метою придбання нею нерухомого майна (квартири [ADDRESS]), а Позивачка зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування ним у розмірі 11,9 % річних згідно Додатку №1 до цього договору (п.п. 1.1., 1.3., 3.1 договору). Згідно з ч. 1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, чинній на момент укладання спірного договору, надалі - Закон про захист прав споживачів) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Таким чином, суд вважає, що спірний кредитний договір відповідає критеріям договору про надання споживчого кредиту, наведеним у ч.1 ст.11 Закону про захист прав споживачів, і тому правовідносини його сторін регулюються насамперед цим Законом, а також Законом України від 12.07.2001 року "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (в редакції, чинній на момент укладання спірного договору, надалі - Закон про фінансові послуги) та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168 ( надалі - Правила) та загальними правилами ЦК України. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу вимог ч.1. ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. В силу приписів ч.1, п.1 ч.2, ч.3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. За правилами частини 3 ст.10, частин 3, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно доводів позивача, які у встановленому законом порядку жодним з Відповідачів не спростовані, Відповідач-1 не надав інформацію, передбачену вимогами ч.2 ст.11 Закону про захист прав споживачів, одержання якої, згідно ст.15 цього Закону, є її правом як споживача фінансової послуги Відповідача-1. Разом з цим судом встановлено, що п.10.13 спірного кредитного договору, підписаного позивачем, зазначено, що підписанням цього Договору Позичальник підтверджує, що перед укладанням Кредитного Договору Банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні Кредитного Договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена Правилами в повному обсязі. Надаючи оцінку цим обставина справи, суд бере до уваги наступне. В силу вимог ч.2 ст.11 Закону про захист прав споживачів та Розділу 2 Правил перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Пунктом 2.4 Правил банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Зазначені обов'язки кредитодавця кореспондують праву споживача його фінансових послуг на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору, яке передбачено частиною першою ст.15 Закону про захист прав споживачів. Зокрема пунктом 6 абзацу другого зазначеної частини ст.15 Закону про захист прав споживачів встановлено, що інформація про продукцію повинна містити: дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції. В частині другій цієї ж статті конкретизовано, що інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування. Спосіб надання такої інформації споживачам фінансових послуг передбачений у п.2.5 розділу 2 Правил таким чином: банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. За визначенням, наведеним у ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу приписів частин 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. За таких умов суд вважає, що тягар доведення обставини виконання Відповідачем-1 вимог ч. 2 ст. 11 Закону про захист прав споживачів належить саме Відповідачу-1. Водночас, судом встановлено той факт, що Відповідач-1, навіть на виконання вимог ухвали суду від 16.03.2016 року про витребування доказів, не надав доказів затвердження ним, прямо передбаченої п.2.5 Правил, форми інформування споживачів у доступній наочній формі про пропоновані ним фінансові послуги та доказів реального ознайомлення Позивача з таким документом. В силу вимог ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відтак, суд вважає, що наведення надавачем фінансових послуг, як це зробив Відповідач-1 у п.10.13 спірного кредитного договору, положення про те, що позичальник отримав від банку усю передбачену Правилами інформацію, замість її фактичного надання йому у доступній наочній формі, передбаченій п.2.5 Правил, не може розглядатися судом як допустимий доказ реального надання позивачу такої інформації. За таких обставин суд констатує, що Відповідачем-1 при укладанні з Позивачем спірного кредитного договору було порушено вимоги ч.2 ст.11 Закону про захист прав споживачів та права Позивача, надані йому ч.ч. 1, 2 ст. 15 цього ж Закону. Також згідно доводів позивача, які Відповідачем-1 та іншими Відповідачами належними та допустимими доказами не спростовані, у спірному кредитному договорі не було зазначено інформації, передбаченої вимогами ч. 4 ст. 11 Закону про захист прав споживачів, що згідно пунктів 5, 7 ч.1 ст.21 цього Закону вважається порушенням прав споживача фінансової послуги. Надаючи оцінку цьому доводу позивача суд бере до увагу наступне. Згідно імперативних приписів пунктів 5, 7 ч. 1 ст.21 Закону про захист прав споживачів вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; ціну продукції визначено неналежним чином. В силу вимог ч.4 ст.11 Закону про захист прав споживачів договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Зважаючи на ці вимоги Закону про захист прав споживачів суд вважає, що доведення обставини того, що ціна фінансової послуги, передбаченої спірним кредитним договором, була визначена належним чином є тягарем Відповідача-1. Разом з цим суд констатує, що на виконання вимог ухвали суду від 16.03.2016 року жодним з Відповідачів суду не було надано в матеріали справи наявного у них примірнику такого договору, який би спростував зміст такого договору, що був наданий позивачем у справу.

Outcome: approved