Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ОСББ "ЕКОС-53А" про визнання дій протиправними, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач з дружиною проживає у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . В січні 2019 року від ОСББ «ЕКОС-53А» позивач отримав рахунок на сплату внесків на утримання будинку та прибудинкової території за грудень 2018 року з боргом в розмірі 8703, 84 грн., що на 7436, 30 грн. перевищує суму достовірних показників. Позивач вважає такі дії ОСББ «ЕКОС-53А» в особі [PERSON] такими, що порушують його цивільні права, а також права його багатодітної сім`ї. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати протиправними дії ОСББ «ЕКОС-53А» в особі голови правління [PERSON], які полягають у внесенні до рахунку на сплату внесків на утримання будинку та прибудинкової території за грудень 2018 року відомостей щодо суми боргу в розмірі 8703, 84 грн.; зобов`язати ОСББ «ЕКОС-53А» провести відповідний перерахунок згідно фактично наданих послуг. Ухвалою судді Деснянського районного суду від 26.04.2019 року позовну заяву [PERSON] до ОСББ "ЕКОС-53А" про визнання дій протиправними залишено без руху. Ухвалою судді Деснянського районного суду від 06.05.2019 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до ОСББ "ЕКОС-53А" про визнання дій протиправними. На початку судового розгляду позивач та його представник повністю підтримали позов, просили його у повному обсязі. У подальшому позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у своїй заяві представник позивача просить суд проводити розгляд справи за відсутністю позивача та представника позивача. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивача та його представника. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та пояснив, що ОСББ створено у 2016 році, зміна назви та керівництва ОСББ відбулась у червні 2018 році. Оскільки у ОСББ «ЕКОС-53А» не було відомостей про сплату позивачем комунальних послуг, у грудні 2018 року було проведено перевірку сплачених коштів та нараховано заборгованість за період з 2016 року по 2018 рік. Позивач не звертався до ОСББ з метою врегулювання даного питання. Лише після надання до суду копій квитанцій про сплату комунальних послуг у відповідача була можливість здійснити перерахунок та зменшити суму заборгованості. На підставі викладеного представник відповідача просить відмовити у задоволені позову. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 01.12.2016 року між [PERSON] , як споживачем послуг та ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А» було укладено Договір №38 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Предметом Договору №38 є забезпечення ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А» надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому будинку [ADDRESS] (а.с. 37). Загальними зборами співвласників ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А» 22.05.2018 року було припинено повноваження попереднього правління ОСББ та Голови Правління ОСББ [PERSON] , обрано Головою Правління ОСББ [PERSON] та затверджено Статут ОСББ «ЕКОС-53А», що підтверджується Протоколом № 1/05 засідання Правління ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А» від 22.5.2018 року (а.с. 24) 05.09.2018 року між ПАТ «ДТЕК КИЇВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» та ОСББ «ЕКОС-53А» було укладено Додаткову угоду до Договору від 13.10.2016 № 82115 про постачання електричної енергії (а.с. 44). 10.09.2018 року між ТОВ «Селік ТБО» та ОСББ «ЕКОС-53А» було укладено Договір № 10-09-18/1 про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів (а.с. 45). Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих і нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Відповідно до ст.1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», об`єднання співвласників багатоквартирного будинку юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. Згідно ст.4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. Відповідно до ст.10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», вищим органом управління об`єднання є загальні збори. Рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників. До виключної компетенції загальних зборів співвласників відноситься затвердження кошторису, балансу об`єднання та річного звіту, визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників. Згідно норм ст.22 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що для забезпечення утримання та експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у такому будинку, включаючи поточний ремонт, утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, водопостачання та водовідведення, теплопостачання і опалення, вивезення побутових відходів, об`єднання за рішенням загальних зборів має право: задовольняти зазначені потреби самостійно шляхом самозабезпечення; визначати управителя, виконавців окремих житлово-комунальних послуг, з якими усі співвласники укладають відповідні договори; виступати колективним споживачем (замовником) усіх або частини житлово-комунальних послуг. Згідно зі ст.18 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», об`єднання відповідно до цього Закону та статуту зобов`язане забезпечувати належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна, що належить співвласникам. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово комунальні послуги» залежно від функціонального призначення до житлово-комунальних послуг відносяться послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо). Відповідно до п.1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3ст. 20 Закону № 1875-ІV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору між позивачем та відповідачем не позбавляє позивача обов`язку оплачувати надані йому послуги. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, а також у постанові великої палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц. Як встановлено судом, оплата за спожиті житлово-комунальні послуги та квартирній платі по кімнаті 519 вноситься несвоєчасно та не у повному обсязі, внаслідок чого за період з 2016 року по 2018 рік утворилась заборгованість по вказаним платежам, а саме: заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг в сумі 4341, 90 грн., що підтверджується розрахунком, долученим представником відповідача до позову, по кімнаті [ADDRESS] , в якій проживає позивач. В ході розгляду справи позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нарахування плати за вказані послуги проводиться у розмірі, який суперечить рішенню загальних зборів, так само як і не доведено того факту, що відповідачем послуги надаються неналежної якості або взагалі не надаються. Також позивачем під час розгляду справи по суті не надано контррозрахунок боргу, хоча зазначалося у позові про його наявність, а також не надано підтвердження сплати наявної суми заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок, а тому суд вважає позов [PERSON] безпідставним та необґрунтованим, а тому таким, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed