Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ "КБ "ПРИВАТБАНК", який уточнила під час судового розгляду, та в якому вимагає: визнати недійсним укладений з відповідачем кредитний договір ZPVLGA0000095 від 25.09.2007 року; визнати недійсним договір іпотеки житлового будинку від 25.09.2007 року, укладений з метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором; зобов'язати відповідача виключити з реєстру обтяжень нерухомого майна запис про заставу житлового будинку згідно іпотечного договору; зобов'язати відповідача зарахувати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором кошти, сплачені позивачкою як винагороду за надання фінансового інструменту. Як зазначила позивачка у своїй позовній заяві, 25.09.2007 року вона уклала з відповідачем кредитний договір ZPVLGA0000095, згідно якого отримала кредит у розмірі 23550 доларів США на ремонт житлового будинку та сплату страхових платежів. З метою забезпечення зобов'язань за договором того ж числа сторони уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого позивачка передала в іпотеку житловий будинок № 31 по вул.Першотравневій в м.Вільнянськ Запорізької області. Позивачка вважає, що при укладенні кредитного договору було порушено ряд положень ЦК України, Закону України "Про захист прав споживачів" та інших актів законодавства, а саме: в порушення вимог п.2 ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору позивач у письмовій формі не був повідомлений про умови здійснення кредитування, зокрема, про орієнтовану сукупну вартість кредиту; у договорі, який наданий банком, міститься не її підпис, а підпис іншої особи, інший екземпляр договору позивачка на руки не отримувала; в порушення "Інструкції про касові операції в Україні", видача кредиту здійснювалася за "заявою на отримання готівки", яка не є розрахунковим документом; в порушення ст.ст.1, 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у договорі встановлений обов'язок позичальника сплатити винагороду за надання фінансового інструменту (комісію), що не може вважатися послугою в розумінні зазначеного Закону; крім того, встановлений договором порядок списання сум комісії в іноземній валюті з кредитного рахунку суперечить "Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах", якою можливість таких операцій не передбачена; в порушення вимог "Положення про застосування іноземної валюти в страховій діяльності", умовами договору передбачений розрахунок зі страховиком в іноземній валюті, що заборонено; при встановленні відповідальності позичальника за порушення умов договору банк передбачив можливість одночасного застосування штрафу й пені, що суперечить положенням ст.61 Конституції України та ст.549 ЦК України. Позивачка вважає, що зазначені порушення закону, що містяться в умовах договору, тягнуть його недійсність, і, як наслідок, він має право вимагати скасування запису про заставу свого будинку, а зобов'язати банк зарахувати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором кошти, сплачені позивачкою як винагороду за надання фінансового інструменту. Під час судового розгляду справи представник позивачки [PERSON] підтримала позов, просить його задовольнити, посилаючись на доводи та обставини, що наведеній у позовній заяві. Представник позивачки пояснила, що не заперечує фактів укладення договору та отримання кредитних коштів, але наполягає, що договір був укладений на інших умовах, відмінних від тих, що містяться в наданому екземплярі договору. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, пояснивши, що позивачка перед укладенням договору був належним чином ознайомлена зі всіма умовами кредитування, умови договору були узгоджені сторонами, позивачка особисто отримала грошові кошти за договором та тривалий час виконувала всі його умови. Крім того, представник відповідача просить застосувати до заявлених вимог позовну давність, вказуючи, що договір укладений більш ніж 7 років тому. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані йому докази, підстав для задоволення позову не знаходить. Так, суду наданий екземпляр кредитного договору ZPVLGA0000095 від 25.09.2007 року, відповідно до умов якого відповідач надав позивачці кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк до 22.09.2017 року у розмірі 23550 доларів США, з яких 21000 доларів США на ремонт будинку, 2550 долари США на страхові платежі, зі сплатою позичальником відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 210 доларів США разово та 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця. Розмір щомісячного платежу був визначений сумою в 333 долари 58 центів. З метою забезпечення зобов'язань за договором того ж числа сторони уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого позивачка передала в іпотеку житловий будинок № 31 по вул.Першотравневій в м.Вільнянськ Запорізької області. Суд вважає неналежними посилання позивача на недотримання відповідачем положень п.2 ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо надання перед укладенням договору інформації про умови кредитування, оскільки ці умови містяться в самому договорі, з яким позивачка мала реальну можливість ознайомитися перед укладенням. Не відповідають дійсності і твердження позивачки про відсутність у спірному договорі відомостей щодо вартості кредиту, ці відомості, зокрема, викладені у п.7.1 кредитного договору. Що ж стосується доводів позивачки про те, що їй не був вручений примірник договору, то ці твердження спростовуються підписом позивачки в самому договорі щодо одержання від банку його копії. Оцінюючи доводи позивачки про те, що у договорі міститься не її підпис, а сам кредитний договір був укладений на інших умовах, суд враховує, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 20.08.2012 року, та рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 05.08.2013 року у справах між тими самими сторонами вже встановлений факт укладення між ними кредитного договору ZPVLGA0000095 від 25.09.2007 року. При цьому судовими інстанціями підтверджений не тільки факт укладення такого договору, а й встановлені його суттєві умови, які за своїм змістом відповідають умовам, викладеним у договорі, що фігурує у наявній цивільній справі (а.с.9-11). Зі змісту цих судових рішень вбачається, що позивачка проти умов кредитного договору при розгляді зазначених цивільних справ не заперечувала, та свій підпис у ньому не оспорювала. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи це, суд відкидає як неналежні доводи позивачки про те, що договір був укладений на інших умовах, ніж ті, про які зазначає відповідач, а в наданому екземплярі договору міститься не її підпис. Оскільки факт укладення спірного кредитного договору та його суттєві умови встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, суд вважає зайвим проведення експертизи щодо встановлення належності підпису позивачки у договорі, і відхиляє клопотання її представника з цього приводу. Доводи позивачки про відсутність у відповідача права видавати їй готівку за "заявою на отримання готівки" без відкриття поточного рахунку відносяться, за своїм змістом, до порядку виконання договору, а не до моменту його укладення. Крім того, навіть у разі порушення відповідної Інструкції НБУ, позивачка не надала суду доказів, що це яким-небудь чином суттєво обмежило її права та інтереси у спірних правовідносинах. Також не можуть бути визнані обґрунтованими доводи позивачки про порушення її прав у зв'язку із встановленням пп.3.7 та 7.1 кредитного договору обов'язку сплати винагороди за надання фінансового інструменту (комісії) у розмірі 210 доларів США в момент надання кредиту та 0,20 % від суми кредиту щомісяця. Твердження про те, що зазначені дії банку не є послугою в розумінні п.17 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів", є помилковими. Надання фінансового інструменту (грошей) є діяльністю з надання (передачі) споживачеві певного матеріального блага, тобто є послугою згідно зазначених положень Закону, а отже, банк має право на оплату цих послуг. Що ж стосується тверджень позивачки про порушення банком "Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах", якої нібито не передбачені операції зі списання комісії банком-резидентом в іноземній валюті з кредитного рахунку на свою користь, то суд констатує, що сам по собі порядок проведення таких операцій не впливає в цілому на правовідносини між позивачкою та відповідачем, і не може суттєво порушити прав та інтересів позивача. Доводи позивачки та її представника про суперечність нормам цивільного законодавства умов щодо надання кредитних коштів на оплату страхових платежів також не можуть бути прийняті до уваги. Так, згідно п.1 "Положення про застосування іноземної валюти в страховій діяльності", затвердженого постановою правління НБУ № 135 від 11.04.2000 року, дійсно передбачено, що страхувальник-резидент згідно із укладеними договорами страхування має право вносити страховику-резиденту страхові платежі лише у валюті України. Тобто, ця постанова стосується правовідносин, що виникають між страхувальниками та страховиками при укладенні договору страхування; у даній справі, згідно умов спірного кредитного договору (п.7.1), мова йде не про внесення страхових платежів безпосередньо страховику, а про видачу позичальнику певних грошових коштів в іноземній валюті для майбутньої сплати таких платежів, що діючим законодавством не заборонено. Щодо умов договору про встановлення відповідальності позивачки за їх порушення у вигляді пені, суд дійшов до висновку, що ці умови також встановлені із дотриманням вимог діючого законодавства. Так, твердження позивачки про те, що до неї, згідно договору, за одні й ті самі порушення можуть бути застосовані одночасно пеня та штраф, не відповідають дійсності. Зокрема, згідно п.4.1 кредитного договору, пеня сплачується при порушенні позичальником зобов'язань, передбачених пп.2.2.2, 2.2.3 договору, і становить 0,15 % від суми простроченого платежу в день (але не менше 1-єї гривні) за кожний день прострочки. Штраф у розмірі 250 гривень + 5 % від суми позову, згідно п.5.4 сплачується у випадку порушення строку платежів по грошовим зобов'язанням більш ніж на 30 днів, у зв'язку з чим банк буде змушений звернутися до суду. Таким чином, одночасне застосування різних видів цивільно-правової відповідальності у спірному договорі передбачено за різні порушення його умов, що з огляду на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-116цс13, не свідчить про недотримання положень законодавства України. Суд також вважає, що обчислення штрафу за формулою "250 грн + 5 % від суми позову" не суперечить положенням ст.549 ЦК України, згідно яких штраф морже бути обчислений у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. За змістом п.5.4 договору, сплата штрафу пов'язується із встановленням у судовому порядку факту порушення позичальником строку платежів, тобто це положення договору слід тлумачити так, що сума штрафу обчислюється не від суми пред'явленого позову, а від суми задоволеного позову, що є тотожним сумі невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Враховуючи наведене, суд вважає необґрунтованими та недоведеними доводи позивачки [PERSON] щодо порушення її прав при укладенні кредитного договору від 25.09.2007 року, та не знаходить підстав для задоволення її позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed