Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до відповідача про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого 24.12.2010 року в Кіровоградській регіональній філії ДП Центр державного земельного кадастру укладеного між [PERSON] та ПП «Шевченкове». В обгрунтування позову вказала, що вона згідно державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] є власником земельної ділянки площею 7,24 га, яка знаходиться на території Кропівницької сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області. У 2009 році між нею та ПП «Шевченкове» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, який зареєстрований Кіровоградською регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України» 27 квітня 2009 року за № 040937800049. Відповідно до умов даного договору, строк його дії закінчується 15 лситопада 2016 року, після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. Однак, у 2014 році позивачу стало відомо про факт реєстрації іншого договору оренди, який було підписано між [PERSON] та ПП «Шевченкове» у 2009 році. Так, згідно копії договору оренди земельної ділянки, оформленої та виданої Держземагенством Новоукраїнського району Кіровоградської області, 24 грудня 2010 року за № 041037800139 Кіровоградською регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України» було зареєстровано договір оренди земельної ділянки [NUMBER], площею 7,24 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Кропивницької сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, укладений між [PERSON] та ПП «Шевченкове» 2009 року. Строк дії даного договору визначено до 15 листопада 2059 року. Таким чином, всупереч законодавчо визначеній забороні щодо подвійної реєстрації речового права, у 2010 році була здійснена реєстрація права оренди щодо земельної ділянки, право оренди на яку було зареєстровано у 2009 році та продовжувало діяти. Отже, з підстав незаконності подвійної реєстрації речового права, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки [NUMBER], площею 7,24 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Кропивницької сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, кадастровий номер [NUMBER], укладений 2009 року між [PERSON] та ПП «Шевченкове», зареєстрований Кіровоградською регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України» 24 грудня 2010 року за № 041037800139 та скасувати державну реєстрацію речового права оренди земельної ділянки, здійснену на підставі зазначеного договору. Представник відповідача Дмитрух Д.М., що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні від 24.04.2015 року надав письмове заперечення проти позову, обґрунтувавши його тим, що посилання позивача на подвійну реєстрацію договору оренди земельної ділянки [NUMBER] площею 7,24 га не відповідає дійсності, оскільки на момент укладення договору оренди вказаної земельної ділянки від 24 грудня 2010 року, зареєстрованого за № 041037800139, договір оренди земельної ділянки від 07 квітня 2009 року, зареєстрованого за № 040937800049, був розірваний на підставі угоди від 24 грудня 2010 року №466 про розірвання договору оренди земельної ділянки. Крім того, представником позивача подано до суду також заяву про застосування строку позовної давності, обґрунтовуючи її тим, що договір оренди земельної ділянки підписано особисто позивачем в грудні місяці 2010 року, реєстрація договору здійснена 24.12.2010 року, позивачка отримала орендну плату в розмірі 35000,00 грн., тобто [PERSON] дізналася про існування про існування договору саме в грудні 2010 року, відтак вона вправі була звернутися з позовом про визнання договору недійсним до грудня 2013 року, а звернулася лише 06 квітня 2015 року, тобто поза межами строку позовної давності. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що відповідач здійснив подвійну реєстрацію та не виконує умови договору в частині оранки городів, при цьому не заперечила, що це не було предметом позовних вимог та відповідні докази суду не подавала. Представник відповідача Дмитрух Д.М. позовні вимоги не визнав і пояснив, що договір між [PERSON] та ПП «Шевченкове» був укладений в установленому законом порядку з терміном дії до 2059 року, подавши для огляду оригінали договорів оренди та розірвання від 24 грудня 2010 року. Представник третьої особи - відділу Держземагенства в Новоукраїнському районі Кіровоградської області, в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у відсутності їх представника. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити із слідуючих підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як правило, особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини. Одним із таких способів відповідно до ст. 16 ЦК України є визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно ст. ст. 21, 22 Закону України "Про оренду землі" розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Орендна плата може справлятись у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити у договорі поєднання різних форм орендної плати. Згідно положень ст. 526, 530 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться та у встановлений законом строк. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України. У ч.1 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Одночасно, як вбачається зі змісту ст.654 ЦК України, зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається якщо інше не встановлено договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER], індексний номер 21196678 від 02.05.2014 року [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7.2442 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Кропівницької сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області (а.с.48). Між [PERSON] та приватним підприємством «Шевченкове» укладено договір оренди земельної ділянки [NUMBER] терміном дії з моменту його державної реєстрації і до 15.11.2016 року. Договір зареєстрований в Кіровоградської регіональної філії ДП Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України 27.04.2009 року за № 040937800049. Між [PERSON] та приватним підприємством «Шевченкове» укладено угоду про розірвання договору оренди земельної ділянки за №040937800049 від 07.04.2009 року, яка зареєстрована в Кіровоградській регіональній філії ДП Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України від 24.12.2010 року №466. Між [PERSON] та приватним підприємством «Шевченкове» укладено договір оренди земельної ділянки [NUMBER] терміном дії з моменту його державної реєстрації і до 15.11.2059 року. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 3 відсотка від нормативної грошової оцінки земель. Договір зареєстрований в Кіровоградської регіональної філії ДП Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України 24.12.2010 року за № 041037800139 (а.с.6). Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Верховний Суд України висловив правову позицію стосовно моменту укладання договору оренди землі та наслідків відкликання підпису з укладеного договору до державної реєстрації останнього. Так, у постанові від 18 грудня 2013 р. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України зазначила, що своє волевиявлення на укладання договору учасник (сторона) правочину здійснює в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом щодо договору. Прохання учасника (сторони) правочину не здійснювати реєстрацію договору оренди земельної ділянки, волевиявлення на укладання якого він виявляв у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, не є підставою для визнання договору недійсним у порядку, визначеному ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. У постанові від 25 грудня 2013 р. Судова палата підтвердила наведене вище правове судження та зазначила, що відповідно до ст. 214 ЦК України відмовитися від двостороннього правочину можна лише за взаємною згодою сторін. Одностороння незгода сторони з реєстрацією підписаного (укладеного) нею договору не може визнаватися обставиною для визнання його недійсним із підстав, передбачених ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", встановлено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема й право оренди земельної ділянки. Статтею 24 цього Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", встановлено вичерпний перелік підстав, згідно з яким може бути відмовлено у державній реєстрації прав, та її ч. 4 передбачено, що відмова в державній реєстрації та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена. Аналізуючи норми Закону N 1952-IV у постановах Верховного Суду України від 14 січня 2014 р. у справах N 21-314а13, 21-403а13, 21-429а13; від 21 січня 2014 р. у справі N 21-408а13; від 11 лютого 2014 р. у справі N 21-449а13), ВСУ прийшов до висновку, що він не регулював спірних правовідносин, пов'язаних із реєстрацією договорів оренди. Цей Закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. ВСУ, аналізуючи наведені норми вважав, що звернення однієї зі сторін договору із заявою про відкликання свого підпису в договорі оренди земельної ділянки з вимогою не проводити реєстрацію договору не є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди земельної ділянки (постанови Верховного Суду України від 14 січня 2014 р. у справах N 21-314а13, 21-403а13, 21-429а13; від 21 січня 2014 р. у справі N 21-408а13; від 11 лютого 2014 р. у справі N 21-449а13). За змістом ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст.60 ЦПК України). Суд вважає недоведеними позовні вимоги [PERSON] з підстави незаконності подвійної реєстрації речового права, оскільки на момент укладення договору оренди вказаної земельної ділянки від 24 грудня 2010 року, зареєстрованого за № 041037800139, договір оренди земельної ділянки від 07 квітня 2009 року, зареєстрованого за № 040937800049, був розірваний на підставі угоди від 24 грудня 2010 року №466 про розірвання договору оренди земельної ділянки. Представник відповідача в судовому засіданні просив застосувати позовну давність до вимог позивачки, про що подав відповідну заяву, оскільки про існування договору оренди вона дізналась в момент його підписання та після цього отримала на свою вимогу орендну плату авансом в розмірі 35000 грн. За приписами ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України). Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Оскільки позивачем та його представником під час судового розгляду справи не доведено факт подвійної реєстрації, тому суд прийшов до висновку, що права позивача не порушені, в звязку з чим в позові необхідно відмовити, а тому підстав для застосування строку позовної давності за заявою відповідача, суд не вбачає.

Outcome: dismissed