Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

09.02.2015 року на розгляд Віньковецького районного суду у відповідності до ст. 116 ЦПК України надійшла по підсудності із Новоушицького районного суду цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні жилим приміщенням шляхом виселення, у якому позивачка просила усунути перешкоди у користуванні та володінні житловим будинком належним їй на праві власності, що розташований в [ADDRESS], шляхом виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, та стягнути на її користь судові витрати. Свої вимоги [PERSON] мотивувала тим, що 19 грудня 2014 року за договорами купівлі-продажу вона купила у [PERSON] житловий будинок загальною площею 46,8 кв м. та земельну ділянку площею 0,1503 га, на якій розташований будинок, та зареєструвала право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У даному будинку тривалий час, без правових підстав та реєстрації місця проживання мешкає подружжя [PERSON] та [PERSON] разом з малолітніми дітьми, що підтверджується атом комісії Новоушицької селищної ради від 22.01.2015 року. Відповідачі у спірному будинку поселились у травні 2012 року на підставі усної домовленості з позивачкою, з умовою у подальшому укласти договір купівлі - продажу даного приміщення, який мав бути укладений після того, як позивачкою будуть виготовлені правовстановлюючі документи та укладено договір купівлі-продажу з попереднім власником [PERSON] Однак після отримання [PERSON] правовстановлюючих документів та реєстрації права власності на житловий будинок у встановленому порядку, відповідачі відмовились укладати договір купівлі-продажу, продовжують у ньому проживати, чим порушують право власності позивачки на будинок ,оскільки вона та члени її сім`ї позбавлені права володіння та користування цим будинком і не можуть використовувати його для власних потреб. Тому з метою захисту права власності на житловий будинок, що розміщений в смт. Нова Ушиця по [ADDRESS], [PERSON] просила суд припинити дію, яка порушує її право, а саме проживання подружжя [PERSON] та їх малолітніх дітей шляхом виселення. Також просила стягнути на її користь судовий збір у сумі 243,60 гривень та витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 1500 гривень. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник, адвокат Соловей О.В. позов підтримали повністю, та просили задовольнити. Позивачка пояснила, що проживає в [ADDRESS]. У 2008 році вона з чоловіком вирішила придбати сусідній будинок, що розміщений по [ADDRESS], та який належав [PERSON] Домовившись із останньою за укладення в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку, вони сплатили їй за будинок кошти, але [PERSON] ще деякий час жила на даному домогосподарстві, а потім переселилась у с. Заміхів. Згодом позивачка вирішила продати свій будинок по [ADDRESS] і у 2012 році її чоловік дав оголошення у районну газету. Через деякий час до них звернулись відповідачі по питанню найму житла, і подружжя [PERSON] вважаючи, що спірний будинок належить їм, домовились з [PERSON], що вони поселяються у ньому на правах квартирантів, оскільки власником будинку на той час була [PERSON], а після переоформлення документів з [PERSON] на позивачку, вони куплять у неї вказаний будинок. Суму не обговорювали. Про те, що [PERSON] вселились у будинок по [ADDRESS], позивачка власника не повідомляла, а коли [PERSON] стало про це відомо, то ніяких претензій щодо проживання відповідачів не висловлювала. Договір найму житла сторони не укладали, за проживання відповідачі грошей не платили, лише сплачували комунальні послуги. В рахунок придбання будинку ні позивачці, ні її чоловіку вони не передавали, а чому стверджують, що заплатили 2900 доларів, [PERSON] пояснити не може. Однак, після того, як позивачка 19.12.2014 року оформила з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS], і запропонувала відповідачам нотаріально оформити з нею договір-купівлі продажу, [PERSON] відмовились, пояснивши це тим, що є накладка земельної ділянки. Позивачка визнала, що дійсно є накладка земельних ділянок суміжних домоволодінь по [ADDRESS] та [ADDRESS], у зв'язку з чим вона подала в землевпорядну організацію заяву про зміну конфігурації земельної ділянки. Представник відповідачки, адвокат Соловей О.В. у судовому засіданні звертав увагу суду на те, що позивачка законно набула право власності на будинок по [ADDRESS], а відповідачі живуть у ньому без правових підстав, чим порушують її права на вільне розпорядження своєю власністю. Стверджував, що [PERSON] на момент вселення відповідачів у житловий будинок його не продавала і не могла цього зробити в силу відсутності правовстановлюючих документів на її ім'я, відповідачі його не купляли, а між сторонами була лише усна домовленість про тимчасове проживання сім`ї [PERSON]. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їхній представник, адвокат Таранов М.М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, та просили відмовити. В заперечення відповідачка [PERSON] пояснила, що вона, її чоловік [PERSON] та їхні неповнолітні діти -- син [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], на теперішній час фактично проживають у будинку в смт. Нова Ушиця по [ADDRESS], хоча зареєстровані у [ADDRESS] у будинку її батьків, який старий та для проживання не придатний. У 2012 році вона з чоловіком побачила у Новоушицькій районній газеті "Наддністрянська правда" оголошення про продаж будинку в смт. Нова Ушиця, по [ADDRESS], після чого звернулась за вказаною в оголошенні адресою. При зустрічі із подружжям [PERSON], які дали оголошення, сторони усно домовились про купівлю будинку по [ADDRESS], за 6000 доларів, після чого 01.05.2012 року відповідачі передали їм 2900 доларів, а [PERSON] пообіцяли за три місяці зробити документи і переоформити право власності з [PERSON] зразу ж на їхнє ім'я. Розписки про передачу грошей відповідачі від позивачки та її чоловіка не брали, бо повірили їм на слово. З 29.11.2012 року вони почали проживати у будинку по [ADDRESS], та надалі з відома позивачки зробили в будинку перепланування та ремонт, а також спільно з [PERSON] встановили на господарстві паркан. Періодично вони цікавились у них, коли будуть переоформлені документи, але ті просили почекати, запевняючи, що на землю є державний акт, а на будинок технічний паспорт. Однак у листопаді 2014 року, коли чоловік позивачки запропонував піти до нотаріуса, щоб укласти договір купівлі-продажу, [PERSON] дізналась, що межа земельних ділянок домогосподарств № 20 та № [ADDRESS] проходить прямо через їхній будинок так, що його частина розміщена на земельні ділянці позивача, яка знаходиться в заставі за кредитним договором. А тому до зміни меж та конфігурації земельної ділянки [PERSON] й [PERSON] не погоджуються на укладення договору купівлі-продажу та сплати за будинок решти коштів, хоча й не відмовляються від його придбання. Відповідач [PERSON] у суді вказував, що згідний виселитись із будинку лише за умови повернення позивачкою 2900 доларів США, отриманих за будинок, та 60 тисяч гривень потрачених на ремонт. Представник відповідачів, адвокат Таранов М.М. у судовому засіданні стверджував, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, тому відповідачі виселенню не підлягають. [PERSON] та [PERSON] є фактичними власниками домоволодіння по [ADDRESS], в смт. Нова Ушиця, оскільки у 2012 році придбали його у подружжя [PERSON] за 2900 доларів США, передавши гроші особисто позивачці, хоча позивачка разом із чоловіком [PERSON] на той час були лише користувачами нерухомості по [ADDRESS], і не мали правової підстави щодо розпорядження вказаним майном. Однак, маючи боргові зобов'язання перед третіми особами вони шляхом обману заволоділи грошовими коштами відповідачів, після чого 19.12.2014 року оформили право власності на себе, хоча перед тим зобов'язувались надати допомогу відповідачам в укладенні договору купівлі-продажу із [PERSON], чим вчинили шахрайські дії. У зв'язку з цим на даний час проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні відносно [PERSON] та [PERSON] по факту вчинення останніми злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Крім того, представник вказував, що суду необхідно врахувати позицію органу опіки та піклування, який не підтримує позовні вимоги. Ухвалою суду від 03.04.2015 року протокольно до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору було залучено орган опіки та піклування Новоушицької районної державної адміністрації. У судовому засіданні 09.04.2015 року представник органу опіки та піклування за довіреністю [PERSON] свою позицію висловити не змогла, пославшись на те, що їй необхідно вивчити умови проживання дітей відповідачів, у судове засідання 30.04.2015 року та 18.05.2015 року не з'явилась, направила до суду письмову заяву, у якій просила розгляд справи проводити за відсутності представника органу опіки та піклування та вказала, що Новоушицька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування позовні вимоги [PERSON] не підтримує. Суд вислухавши пояснення сторін, їхніх представників, дослідивши надані сторонами докази, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 19 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка ) площею 0,1503 га та договір купівлі продажу житлового будинку за номером [ADDRESS], до складу якого входили житловий будинок загальною площею 46,8 кв. м., житловою площею 21,8 кв. м., та згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником вказаної земельної ділянки та житлового будинку є [PERSON] Перед цим, у 2012 році між позивачкою та відповідачами було досягнуто згоди щодо проживання сім`ї [PERSON] у житловому будинку по [ADDRESS], власником якого на той час була [PERSON], без повідомлення про це сторонами власника та без укладення договору найму житла. Згідно акту обстеження на предмет проживання від 22 січня 2015 року, складеним комісією Новоушицької селищної ради та затвердженим селищним головою Новоушицької селищної ради [PERSON], в [ADDRESS] проживають без реєстрації [PERSON] та [PERSON] На теперішній час відповідачі разом із малолітніми дітьми проживають у спірному житловому будинку та відмовляються укласти у встановленому порядку договір купівлі - продажу або звільнити його, внаслідок чого позивачка позбавлена можливості користуватися належним їй на праві власності житлом. Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними в справі письмовими доказами. Таким чином, між сторонами в справі виникли спірні правовідносини з приводу законності проживання відповідачів у будинку по [ADDRESS], власником якого є позивачка. Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу закріплені у ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 155 цього Кодексу жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Таким чином, судом встановлено, що позивачка, не будучи власником домоволодінння в [ADDRESS], але таким себе вважаючи, у 2012 році дала згоду на вселення у даний житловий будинок відповідачів, які у свою чергу вважали, що вселяються з належного дозволу власника, хоча достовірно знали, що законним власником домоволодіння [PERSON] не являється. Відповідно до ст. 158 ЖК Української РСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності,відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Згідно зі ст. 170 ЖК Української РСР при переході права власності на жилий будинок, (частину будинку, квартиру), в якому знаходиться здане в найом жиле приміщення, до іншої особи договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в ньому строку. Якщо договір найму укладено без зазначення строку, новий власник будинку (квартири) вправі вимагати його розірвання у випадках і в порядку, передбачених статтею 168 цього Кодексу. Відповідачі вселилися у житловий будинок, що належав на праві приватної власності [PERSON] з порушенням вимог чинного законодавства України, без укладення договору найму та письмової згоди власника, тобто, на думку суду, вони є особами, які самоправно зайняли жиле приміщення в силу ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР, а тому підлягали виселенню без надання іншого жилого приміщення. Проте з 19.12.2014 року власником будинку та земельної ділянки є позивачка у справі, договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку є чинним і її письмової згоди на вселення відповідачів немає, а оскільки вони відмовляються укласти з позивачкою у встановленому порядку договір купівлі - продажу будинку, то [PERSON] заперечує проти їхнього проживання у належному їй житловому будинку і вимагає від них виселитись, в тому числі і в судовому порядку. Позовні вимоги, направлені на позбавлення громадян прав на користування житлом можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів, і у доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України повинна довести ті обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення. Оцінюючи досліджені докази, суд доходить висновку, що відповідачі без будь-яких правових підстав проживають у будинку по [ADDRESS], оскільки жодних належних та допустимих доказів про їх вселення у спірне житло у визначеному законом порядку та набуття права на користування ним вони суду не надали, відтак, позивачка відповідно до вимог ст. 391 ЦК України та норм ЖК УРСР має право вимагати усунення створених їй перешкод шляхом виселення відповідачів зі спірного будинку. При цьому суд не може погодитись із посиланнями представника відповідачів на те, що останні не підлягають виселенню, оскільки є фактичними власниками спірного домоволодіння, бо дане твердження суперечить дослідженим доказам. До того ж, відповідачі не оспорюють набуте [PERSON] право власності на житловий будинок. Що стосується позиції органу опіки та піклування Новоушицької районної державної адміністрації щодо непідтримання позовних вимог [PERSON], на що також звертав увагу суду представник відповідачів, то суд бере до уваги, що відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Так як відповідачі мають зареєстроване місце проживання у [ADDRESS], то місцем реєстрації малолітніх дітей -- [PERSON] та [PERSON] є місце реєстрації їх батьків, тобто відповідачів, відповідно до вимог ст. 29 ЦК України. Також у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь позивачки судові витрати, а саме судовий збір у сумі 243,60 гривень, який [PERSON] сплатила за подачу позову до суду, та витрати на правову допомогу у сумі 1500 гривень. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 3 ст.79, ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] згідно договору від 26 січня 2015 року надавалась правова допомога адвокатом Соловей О.В. та згідно квитанції № 3 від 26.01.2015 року позивачка сплатила Соловей О.В. 1500 гривень. Згідно ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Пунктом 48 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року, № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах роз'яснено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На виконання вказаної норми Закону та постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ позивачем було надано розрахунок витрат на правову допомогу з врахуванням надання правової допомоги в судовому засіданні, вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням в розмірі 1500 гривень. Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Соловей О.В. надавав правову допомогу позивачу [PERSON] щодо вивчення матеріалів позовної заяви, надання консультацій, підготовки позовної заяви, надання правової допомоги під час судового засідання 03 квітня, 09 квітня, 30 квітня та 18 травня 2015 року в загальному протягом близько семи годин, проїзд в смт. Віньківці. Мінімальна заробітна плата в 2015 році становить 1218 грн. З врахуванням вимог ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністратвинихсправах" і наданого позивачкою в підтвердження витрат на правову допомогу розрахунку, який виконаний її представником та яким визначено витрати на правову допомогу саме в такому розмірі, судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу складають 1500 гривень і мають бути стягнені з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved