Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська" (далі - ДП "ВК "Краснолиманське") про відшкодування моральної шкоди, заподіяної нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 17 лютого 1982 року, виконуючи обов'язки прохідника ДП «ВК «Красноалиманську зв'язку з тривалим періодом роботи у шкідливих умовах, обумовлених впливом виробничих факторів, у нього виникло професійне захворювання - антрако-силикатоз інтерстиціальна форма 1/1, легенева недостатність 1 стадії, двосторонній кохлеоневрит з помірним ступенем зниження слуху, слух АД/АС ПР УР 3м, рр.. 0,5/6м., що підтверджується актом розслідування хронічного професійного захворювання від 18.09.2000р. Згідно висновком МСЕК йому було встановлено 70% втрати професійної працездатності та 2 групу інвалідності безстроково. В порушення ст.43 Конституції України та ст.153 КЗпП України відповідачем не були забезпечені належні, безпечні і здорові умови праці, що призвело до виникнення у нього професійного захворювання, внаслідок чого йому було заподіяно моральну шкоду. Так, внаслідок отримання професійного захворювання у нього змінилися умови життя, що потягли за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму, він став інвалідом. Він практично постійно відчуває задишку, що посилюється при фізичному навантаженні, болі в грудній клітині, ускладнене дихання, почуття не достатку повітря, періодичні болі в області серця, головний біль, головокружіння, пітливість, загальну слабкість, нездужання, послаблення слуху. Він потребує постійного медикаментозного та санаторно-курортного лікування. Все це разом вплинуло на його спосіб життя, сімейний бюджет, оскільки для лікування потрібні необхідні кошти. Також він втратив нормальні життєві зв'язки, і йому доводиться докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Вищевказані обставини негативно відображуються на його душевному стані. Він постійно відчуває душевні страждання та переживання, з'явилось почуття тривоги, особливо з урахуванням незворотності наслідків отриманої травми та професійного захворювання, неможливості відновлення стану здоров'я. На підставі наведеного позивач просив стягнути з відповідача на його користь на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, 70.000 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності. Представник відповідача Бушинська Є.В. в судове засідання не з'явилась, надала заяву, в якій позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених в письмових запереченнях проти позову, просила справу розглянути за її відсутності. Відповідно до п.п.1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України ЦК України набув чинності з 1 січня 2004 року і застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності та зворотної сили не мають. Таким чином, посилання позивача на норми чинного ЦК України в якості правових підстав для задоволення позову є безпідставним та необґрунтованим. На момент виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди її відшкодування регулювалось нормами Закону України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженим постановою КМУ № 472 від 23.06.1993р. Згідно з п.11 зазначених Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається у кожному конкретному випадку на підставі домовленості сторін, рішення комісії по трудових спорах, рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Таким чином, відшкодування моральної шкоди провадиться лише за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів, а її розмір не перевищував 2550 грн. - 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 70000 грн., зазначений позивачем, не відповідає нормам законодавства та є суттєво завищеним. Позивач з вищезазначеною заявою про характер моральної втрати до адміністрації підприємства відповідача не звертався, рішення КТС, суду або інших документів щодо розміру спричиненої йому моральної шкоди не надав. Таким чином, підстави для відшкодування моральної шкоди на користь позивача з боку відповідача відсутні. Крім того, позивачем пропущений встановлений ст.233 КЗпП України тримісячний строк на звернення до суду, доказів поважності причин пропуску даного строку суду не надав, що є підставою для залишення позову без розгляду згідно норм ч.2 ст.72 ЦПК України. На підставі наведеного, представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити повністю. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, надала заяву, в якій просила справу розглянути за відсутності її представника та врахувати, що вперше позивачу було встановлено втрату професійної працездатності 11 жовтня 2000 року (50% за професійним захворюванням, 10% за травмою на виробництві). Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. 17 лютого 1982 року з позивачем під час виконання трудових обов'язків стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого він отримав відкриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, про що було складено акт про нещасний випадок на виробництві № 86 від 7 червня 1998 року. 2 вересня 2006 року з позивачем під час виконання трудових обов'язків стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого він отримав перелом правої голені, про що було складено акт про нещасний випадок на виробництві № 15, затверджений керівником підприємства 18 лютого 1982 року. Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 18 вересня 2000 року позивачу встановлено професійне захворювання - антрако-силикатоз інтерстиціальна форма 1/1, легенева недостатність 1 стадії, двосторонній кохлеоневрит з помірним ступенем зниження слуху, слух АД/АС ПР УР 3м, рр.. 0,5/6м Згідно висновку МСЕК № 031710 від 11 жовтня 2000 року позивачу вперше встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 60% (50% у зв'язку із професійним захворюванням, 10% у зв'язку із виробничою травмою 17 лютого 1982 року) на строк до 11 жовтня 2001 року. Згідно висновку МСЕК № 042722 позивачу встановлено втрату професійної працездатності в розмір 70% (60% - за професійним захворюванням, 10% у зв'язку із виробничою травмою 17 лютого 1982 року) безстроково, визначена потреба у санаторно-курортному лікуванні. Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно зі ст.158 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо. Пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, було передбачено відшкодування моральної шкоди за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначався в кожному конкретному випадку на підставі домовленості сторін, рішення КТС, рішення суду. При цьому цією ж нормою було встановлено граничний розмір відшкодування моральної шкоди який не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Відповідно до Указу Президента України від 13 вересня 1994 року «Про збільшення неоподаткованого мінімуму та ставки прогресивного оподаткування доходів громадян» встановлено з 1 жовтня 1995 року мінімум доходів громадян, що не обкладається прибутковим податком, у розмірі 1700 тисяч карбованців на місяць. Згідно ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Також відповідно до частин 1, 2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набуття ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням НБУ щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст.58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набуття цим актом чинності та припиняється з утратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, підчас дії якого вони настали або мали місце. Таким чином, суд вважає, що до спірних правовідносин, а саме про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок виробничої травми 1982 року та професійного захворювання, що було виявлене у позивача у 2000 році, необхідно застосовувати зазначені Правила, оскільки право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з 11 жовтня 2000 року, тобто з моменту первинного встановлення висновком МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Судом установлено, що позивач працював в ДП "ВК "Краснолиманська, яке створене для підземного видобутку вугілля, і умови праці під землею є небезпечними та шкідливими. Втрата професійної працездатності позивача настала внаслідок нещасного випадку на виробництві, що стався внаслідок порушення техніки безпеки на виробництві, та професійного захворювання внаслідок дії шкідливих факторів виробництва, отже, роботодавець не забезпечив створення нешкідливих умов праці для позивача, у чому є його провина. Факт спричинення моральної шкоди позивачу, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав і зазнає у зв'язку з ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, неможливість його відновлення, порушенні нормальних життєвих зв'язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням умов праці, у судовому засіданні доведений дослідженими письмовими доказами по справі: копіями трудової книжки, довідок МСЕК, акту про нещасний випадок на виробництві та розслідування хронічного професійного захворювання. Станом на 11 жовтня 2001 року, тобто на момент виникнення права у позивача на відшкодування моральної шкоди, гранична межа розміру моральної шкоди не могла перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Також у цей період неоподаткований мінімум становив 1700 тисяч карбованців, що становить 17 гривень. Таким чином гранична межа розміру моральної шкоди становила 2550 гривень. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров'я, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках, потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні позивача. З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду в 2550 грн. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати, що складаються з судового збору, так як позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від їх сплати. Відповідно до ст. ст.153, 158 КЗпП України, п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472,

Outcome: partial