Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

20 березня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що відповідно до укладеного договору № DNU0GK00000198 від 21.05.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 45500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.05.2037 року. Відповідно до умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією та іншими витратами. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором відповідач передав в іпотеку квартиру загальною площею 67,5 кв.м, житловою площею 40,2 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS]. У зв»язку з невиконанням умов кредитного договору за відповідачем утворилася заборгованість у розмірі 1094615 грн. 44 коп. Вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду з вказаним позовом, в якому він просить суд в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі звернути стягнення на предмет іпотеки. Від позивача надійшла заява, в якій останній просить розглядати справу без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. В судові засідання, які відбулися 02.04.2014 р., 17.04.2014, 30.04.2014 та 20.05.2014 р. відповідач не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі. З огляду на викладене та згідно правил ч. 1 ст. 76 ЦПК України, зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 21.05.2007 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк» та [PERSON] укладеного договір № DNU0GK00000198. (а.с.13-14). Відповідно до умов кредитного договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 45500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.05.2037 року (а.с.13,14). Умовами зазначеного договору встановлено, що погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією та іншими витратами. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором відповідач передав в іпотеку (відповідно до договору іпотеки від 21.05.2007 року №DNU0GK00000198) квартиру загальною площею 67,5 кв.м, житловою площею 40,2 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS] (а.с.15-16). Майно належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу. У зв»язку з невиконанням умов кредитного договору станом на 13.03.2014 року за відповідачем утворилася заборгованість у розмірі 117954,25 доларів США, що становить 1094615 грн. 44 коп., яка складається з наступного: 57608,15 доларів США - заборгованість за кредитом, 5253,75 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1017,15 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 54075,20 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором. В силу ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. За загальними положеннями ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Відповідно до ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Стаття 585 ЦК України передбачає, що право застави виникає з моменту укладання договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про іпотеку", за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Згідно ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 36 Закону України "Про іпотеку", сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. За змістом ст. 37 Закону України "Про іпотеку", Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Відповідно до ст. 35 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Відповідно до вимог вказаної норми закону, позивачем було направлено письмову вимогу про виконання зобов'язання, попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, вимогу про виселення мешканців (у зв'язку із зверненням стягнення) та вимогу про направлення іпотекодержателю усієї наявної документації на предмет іпотеки разом з ключами, однак позивач залишив їх поза увагою (а.с.10). Твердження представника відповідача про те, що він не отримував такої письмової вимоги самі по собі не можуть бути підставою для відмови у позові, оскільки невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотеко держателя, про що звертається увага у п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин». Обираючи такий спосіб забезпечення виконання прострочених зобов'язань відповідача, як звернення стягнення на предмет іпотеки, є правом позивача, яке передбачено зокрема укладеним з відповідачем кредитним договором, договором іпотеки та Законом України «Про іпотеку». У пункті 9 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", звертається увага на те, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Відповідно до п. 39 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", суди мають виходити з того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. В разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб визначений п. 5 договору іпотеки - є обґрунтованими, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у обраний позивачем спосіб. При цьому суд, при ухвалені рішення, враховує положення п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", відповідно до яких, резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 Закону України "Про іпотеку", а так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України. Доводи представника відповідача про відсутність підстав для задоволення позову з причин зміни технічних характеристик предмету іпотеки, суд вважає необґрунтованими, оскільки така зміна відбулася за втручанням самого відповідача, який в порушення умов іпотечного договору не узгоджував ці дії з Іпотекодержателем, а тому ця обставина не може бути наслідком перешкод у визнанні права власності за позивачем саме на той предмет іпотеки, опис якого передбачений пунктом 1.4 договору іпотеки. Приходячи до висновку про задоволення позовних вимог саме у такий спосіб, суд виходив з того, що зареєстроване за Іпотекодавцем право власності на предмет іпотеки, яке не припинено, може стати підставою для відмови у реєстрації права власності за Іпотекодержателем, що вбачається із змісту ст. 19, п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно". З метою захисту прав та інтересів позивача, у зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, існують всі підстави для припинення права власності іпотекодавця (в т.ч. право володіння, користування і розпорядження) на предмет іпотеки, оскільки за змістом ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані у квартирі, що є предметом іпотеки зі зняттям їх з реєстрації, оскільки за змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», лише після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналізуючи зміст вказаних вище норм права та розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути понесені позивачем судові витрати.

Outcome: partial