Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

03.09.2014р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" (далі - ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс") про визнання договору фінансового лізингу від 30.07.2014р. № 010600 недійсним та стягнення на її користь з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" коштів в сумі 21 700грн. за організацію договору фінансового лізингу та 173 грн.60коп. комісії банку за прийом платежів (з урахуванням уточнених вимог (а.с. № 1, 44 - 46). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 30.07.2014р. нею з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" укладено договір фінансового лізингу № 010600, предметом якого є придбання у власність лізингодавцем предмету лізингу - автомобілю Fіаt Nuovo Doblo вартістю 217 000грн. та передання його лізингоодержувачу на строк та умовах, передбачених договором - протягом 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу). 30.07.2014р. вона сплатила на користь відповідача 21 700 грн. А 20.08.2014р. звернулась до відповідача із заявою про розірвання договору з підстав його недійсності, передбачених ст.ст. 203, 205 ЦК України, вважаючи, що договір не відповідає діючому законодавству, оскільки містить несправедливі умови, визначені ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме, всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Вважає, що несправедливими умовами договору лізингу є виключенння та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звуження обов'язків лізингодавця, передбачених Законом України "Про фінансовий лізинг" та ЦК України, виключення відповідальності відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу, передачі речі належної якості та одночасно значне розширення права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Вказує, що всупереч вимогам ст. 808 ЦК України, пунктом 1.4. договору передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Всупереч вимогам п.п. 1, 4 ч. 2 ст. 10, ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг", ч. 1 ст. 767 ЦК України, в договорі не передбачений обов'язок лізингодавця надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, який би відповідав його призначенню, не встановлена відповідальність лізингодавця за передачу предмета лізингу неналежної якості. Пунктом 8.10. договору заборонено лізингоодержувачу вимагати відшкодування або зменшення суми платежів у будь-яких випадках, якщо він не може використовувати предмет лізингу за призначенням, що суперечить вимогам ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст. 768 ЦК України. Не відповідають вимогам законів і умови п.п. 4.5, 1.9 договору, якими у випадках наявності дефектів, які роблять неможливим експлуатацію предмета лізингу, надано право тільки на заміну речі без зазначення права позивача на розірвання договору та відшкодування збитків. В порушення норм ч. 3 ст. 15 Закону України "Про фінансовий лізинг", п. 5.5 договору передбачено, що будь-які поліпшення речі дозволяються на підставі попереднього письмового погодження лізингодавця. В той же час, лізингодавець у таких випадках не зобов'язаний виплачувати компенсацій лізингоодержувачу, а останній не має права відшкодувати ці витрати за рахунок лізингових платежів. В договорі не обумовлено право лізингоодержувача у випадку невиконання умов договору розірвати договір з його ініціативи та ставити питання щодо відшкодування шкоди. Не передбачено також право лізингоодержувача, визначене ч. 1 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг", відмовитися від договору в односторонньому порядку у разі прострочення передачі предмета лізингу більше 30 днів та вимагати у зв'язку з цим відшкодування збитків та повернення платежів, що були сплачені до такої відмови. Вважає, що всупереч ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" умовами договору передбачена сплата лізингоодержувачем комісійної винагороди за організаційні заходи, пов'язані із підготовкою та укладенням договору, яка складає 10% від вартості предмета договору. Всупереч нормам п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", пунктами 1.6., 8.17 договору встановлені умови, якими не передбачено право повертати раніше сплачені лізингові платежі у разі зміни вартості предмету лізингу та розірвання договору з цих підстав, а положеннями пунктів 8.17, 10.5, 10.11 договору надана можливість лізингодавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем у разі відмови укласти чи виконати договір, в той же час лізингоодержувач позбавлений відповідно до умов договору будь-якої компенсації у зв'язку з невиконанням обов'язків лізингодавцем. На підставі викладеного просила позов задовольнити. Представник позивачки - адвокат [PERSON] (діє на підставі договору віл 17.11.2014р. № 03-11/14 - а.с. № 47), в судове засідання не з'явилася, про дату та час слухання справи повідомлялася належним чином. Надала суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі та без фіксації технічними засобами (а.с. № 78). Представник відповідача - Григоренко І.В. (діє на підставі довіреності від 11.08.2014р. - а.с. № 23) в судове засідання також не з'явилася, про дату та час слухання справи повідомлялася належним. Надіслала на адресу суду заперечення та пояснення на позов, в яких відзначила, що думка позивачки щодо несправедливих умов договору є помилковою, адже якщо у договорі не передбачені обставини, які можуть виникнути в майбутньому, сторони вправі керуватись з метою врегулювання відносин нормами Закону. Фактично ж позивач наполягає на дублюванні умов договору вимогам Закону. Відповідач вважає, що умови договору не суперечать вимогам ст. 808 ЦК України та ч. 2 п. 1 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг", оскільки не містять несправедливих умов. Так, договором передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу. Відповідно до п.п. 4.5., 4.7. договору, у випадку наявності дефектів предмета лізингу, сторони можуть відмовитись від підписання акту приймання-передачі, і лізингодавець повинен замінити предмет лізингу. Тобто, лізингоодержувач має право відмовитись від прийняття товару, а лізингодавець зобов'язаний товар замінити. У разі відсутності претензій з боку лізингоодержувача, сторони підписують акт приймання-передачі. Забезпечити якість товару та усунути недоліки може лише продавець, оскільки лізингодавець не є виробником, не має такої технічної можливості, тому не має юридичної можливості відповідати за гарантійними зобов'язаннями виробника перед лізингоотримувачем. Відповідач також вважає хибною думку позивача про те, що п. 8.10. договору, яким заборонено лізингоодержувачу вимагати відшкодування або зменшення суми платежів, якщо він не може використовувати предмет лізингу за призначенням, суперечить вимогам ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст. 768 ЦК України, так як відповідно до ч. 4, 6 ст. 762 ЦК України наймач має право вимагати зменшення плити, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Проте, у разі пошкодження предмету лізингу з вини лізингоодержувача (аварія, викрадення) він не має права затримувати сплату платежів. В інших випадках, коли товар не міг використовуватись за призначення з причин, що не залежать від нього (дефект), лізингоодержувач звільняється від сплати лізингових платежів за час невикористання товару. Щодо несправедливості п. 5.5. договору про те, що здійснені лізингоодержувачем поліпшень не компенсуються лізингодавецем за рахунок лізингових платежів, зазначає, що позивач перекручує вимоги законодавчих актів та умови договору. Насправді згідно із п. 5.5. договору, всі поліпшення узгоджуються із лізингодавцем. У разі повернення предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний за власний рахунок відновити його початковий стан з урахуванням нормального зносу. У будь-якому випадку усі невід'ємні поліпшення, модифікації або зміни предмета лізингу повинні ставати власністю лізингодавця та підпорядковуватись даному договору. При цьому лізингодавець не зобов'язаний виплачувати лізингоодержувачу жодних компенсацій, а останній не має права відшкодовувати ці витрати за рахунок лізингових платежів. Отже, сторони домовились про те, що й у разі надання згоди на поліпшення предмету лізингу, такі поліпшення здійснюється лише за рахунок лізингоодержувача і не відшкодовуються лізингодавцем, що не суперечить вимогам п. 4 ч. 2 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг". Право лізингоодержувача розірвати договір фінансового лізингу передбачено ч. 1 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" і може не дублюватись у договорі. Частиною 7 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено лише один випадок розірвання договору фінансового лізингу з ініціативи лізингоодержувача - у разі затримки передачі товару лізингодавцем більше ніж на 30 днів. В інших випадках сторони мають керуватись умовами договору. Пунктом 10.11. договору передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Таким чином, сторони погодили певний вид забезпечення виконання зобов'язань у вигляді штрафу за дострокове розірвання договору саме лізингоодержувачем, а не лізингодавцем, що відповідає ч. 1 ст. 549 ЦК України, згідно із якою неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідач також не погоджується із позивачкою щодо несправедливості лізингових платежів, оскільки відповідно до ст. 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частішу вартості предмета лізингу; б) платіж як винагородулізингодавцю за отримане у лізингмаино; в) компенсаціювідсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Таким чином, сторони вправі вільно обирати та погоджувати будь-які лізингові платежі, які необхідні сторонам для належного виконання умов договору. Вважає, що відсутні підстави, на які посилається позивач, для визнання договору недійсним. До того ж, позивачкою не доведений факт порушення її прав споживача. Сторони у відповідності до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України при укладення спірного договору в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов, передбачених ч. 2 ст. 6 Закон України "Про фінансовий лізинг" (предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надасться право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Умови, які не є істотними, сторони мають право вільно погоджуватись, право на що передбачено ст. 627 ЦК України. Враховуючи викладене, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача також надала суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі (а.с. № 16, 53),. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі ст. 169 ЦПК України, та з урахуванням тих обставин, що відповідачем по справі надані суду письмові заперечення по справі, які будуть враховані при розгляді справи, суд вважає за можливе винести рішення суду на загальних засадах ЦПК України. Розгляд справи відбувався за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити з огляду на наступне. Судом встановлено, що 30.07.2014р. між [PERSON] та ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" укладено договір фінансового лізингу № 010600, предметом якого є придбання у власність лізингодавцем предмету лізингу - автомобілю Fіаt Nuovo Doblo вартістю 217 000 грн. та передання його лізингоодержувачу на строк та умовах, передбачених договором - протягом 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу) (п.п. 1.1., 1.7. договору). Додатком № 1 до договору фінансового лізингу визначається графік сплати першого лізингового платежу. В даному документі зазначено: вартість предметі лізингу становить 217 000 грн.; відсоток 50 % даної вартості становить 108 500 грн.; щомісячний платіж становить 9 041,67 грн.; комісія за організацію (10 %) становить 21 700 грн.; комісія за передачу (3%) 6 510 грн. Додаток № 1 підписаний лізингоодержувачем власноруч (а.с. № 9). У додатку № 2 до договору встановлюється графік другого лізингового платежу . В даному документі також зазначаються всі вищезазначені платежу. Додаток також власноручно підписано лізингоодержувачем (а.с. № 10). Додатком № 3 ( специфікація ) вказується модель транспортного засобу та його вартість ( 217 000 грн.). У даному документі також є підпис лізингоодержувача (а.с. № 9, зв. бік) . Оспорюваний договір був укладений позивачем саме на викладених в ньому умовах, які його влаштували і заперечень не викликали, про що свідчить власноручний підпис позивача у цьому договорі і додатки до нього. На виконання умов п.п. 2.1., 8.2.1 договору позивачка 30.07.2014р. сплатила на користь відповідача - ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" частину першого лізингового платежу згідно графіку у додатку № 1, а саме - комісійну винагороду за організаційні заходи (10%) в сумі 21 700грн., що підтверджується квитанцією № 2 (а.с. № 11), а також сплатила на користь банку - ПАТ "ІдеяБанк" комісію за прийом платежів в сумі 173 грн.60коп., що підтверджується квитанцією від 30.07.2014р. (а.с. № 11). Позивачка вважає, що є підстави визнання договору недійсним, передбачені ст.ст. 203, 205 ЦК України, оскільки договір не відповідає діючому законодавству, оскільки містить несправедливі умови, визначені ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме, всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивачка посилається на несправедливість умов договору лізингу та вказує, що всупереч вимогам ст. 808 ЦК України, пункт 1.4. договору передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Суд зазначає, що згідно зі ст. 675 ЦК України забезпечення гарантії якості товару здійснюється продавцем товару. Лізингодавець не є продавцем товару, а лізингоодержувач не є його покупцем, тому правовідносини щодо відповідальності за якість продукції регулюються загальними нормами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 808 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).. Лізингодавець не є продавцем предмету лізингу, а надає його у користування, тому і не повинен відповідати за гарантійними зобов'язаннями перед лізингоотримувачем. Суд критично оцінює посилання позивачки про те, що в договорі не передбачений обов'язок лізингодавця надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, який би відповідав його призначенню, не встановлена відповідальність лізингодавця за передачу предмета лізингу неналежної якості, що суперечить вимогам п.п. 1, 4 ч. 2 ст. 10, ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг", ч. 1 ст. 767 ЦК України, оскільки пунктами 4.5., 4.7 договору передбачено, що у випадку наявності дефектів предмета лізингу, які роблять неможливою його експлуатацію, сторони можуть відмовитись від підписання ату приймання-передачі, і лізингодавець повинен замінити предмет лізингу згідно із умовами п. 1.9. договору. Підписання акту приймання-передачі свідчить про відсутність претензій у сторін. Отже, умовами договору передбачений обов'язок лізингодавця надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, який би відповідав його призначенню. Суд критично оцінює і ті посилання позивачки, що не відповідають вимогам закону умови п.п. 4.5, 1.9 договору, якими у разі наявності дефектів, надано право тільки на заміну речі без зазначення права позивача на розірвання договору та відшкодування збитків, а також, що не відповідають вимогам закону умови п.п. 1.6. 8.17. в частині відсутності у лізингоодержувача права на відшкодування лізингових платежів та розірвання договору у разі зміни вартості предмета лізингу, в той час як лізингодавець має право розірвати договір у разі незгоди лізингоодержувача на зміну вартості предмету лізингу. Так, суд виходить з того, що законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договору фінансового лізингу лізингоодержувачем в односторонньому порядку, а саме можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме, лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках, сторони мають обов'язково керуватись умовами договору (ст. 7, 11 Закону України "Про фінансовий лізинг"). Згідно зі ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Таким чином, право вимоги як предмета лізингу так і повернення лізингових платежів є правовим наслідком відмови від договору та його розірвання. Інших випадків повернення лізингових платежів законом не передбачено. Позивачка помилково зазначає, що пунктом 8.10. договору несправедливо заборонено лізингоодержувачу вимагати відшкодування або зменшення суми платежів у будь-яких випадках, якщо він не може використовувати предмет лізингу за призначенням, що суперечить вимогам ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст. 768 ЦК України. По-перше, дані вимоги не суперечать ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг", оскільки норма цієї статті не містить такого положення. По-друге, ст. 768 ЦК України регулює наслідки надання гарантії якості речі, переданої у найм, а не у лізинг. Також, позивачка помилково вважає, що у порушення норм ч. 3 ст. 15 Закону України "Про фінансовий лізинг", п. 5.5 договору забороняє відшкодувати витрати на поліпшення предмету лізингу, навіть узгоджені із лізингодавцем, за рахунок лізингових платежів. Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону України "Про фінансовий лізинг", якщо поліпшення речі зроблено за згодою лізингодавця, лізингоодержувач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості у рахунок лізингових платежів. Разом із тим, пунктом 5.5. договору обумовлено, що поліпшення становлять власність лізингоодержувача, тому лізингодавець не повинен виплачувати компенсацію за ці поліпшення, а лізингоодержувач не може відшкодовувати їх за рахунок лізингових платежів. Отже, сторони не узгоджували компенсацію за поліпшення, оскільки вони залишаються у власності лізингоодержувача. Дана позиція договору узгоджується із приписами ч. 4 ст. 390 ЦК України, відповідно до якої добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Висновок позивачки про те, що відсутність у договорі права лізингоодержувача відмовитися від договору в односторонньому порядку у разі прострочення передачі предмета лізингу більше 30 днів та вимагати відшкодування збитків та повернення платежів, можна вважати несправедливою умовою є невірним, оскільки пунктом 14.12. договору визначено, що взаємовідносини сторін, що не врегульовані даним договором, регламентуються законодавством України. Статтею 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями, зокрема, і цього Закону. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Отже, сторони можуть безпосередньо керуватися вказаною нормою закону при виникненні обставин щодо відмови від договору в односторонньому порядку. Позивачка безпідставно вважає, що комісійна винагорода за організаційні заходи, пов'язані із підготовкою та укладенням договору - 10% від вартості предмета договору, не входить до переліку послуг, які підлягають оплаті відповідно до положень ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг". Відповідно до п.1 ч.1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право інвестувати на придбання предмета лізингу як власні, так і залучені та позичкові кошти. А згідно із ч. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Отже, витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу можуть бути частиною лізингового платежу. Суд звертає увагу, що згідно квитанції № 2 від 30.07.2014р. позивачка перерахувала на рахунок відповідача через АТ "Райффайзен Банк Аваль" 21 700 грн. із призначенням платежу "за послуги: комісія за організацію", тобто, частину авансового платежу, а не повністю авансовий платіж, як вона посилається у позові. Згідно розділу "визначення" договору, під комісією за організацію розуміється одноразова плата при укладення договору. Як вбачається з аналізу умов договору фінансового лізингу між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах, які ставляться чинним законодавством України для чинності даних правочинів. Умови були погоджені між сторонами, договір було підписано в належній формі. На підтвердження своєї обізнаності та згоди, позивачкою було сплачено комісію за організацію договору у визначеному договором розмірі. Таким чином, сторони уклали договір фінансового лізингу, відповідно до якого сторони взяли на себе певні обов'язки, зокрема, відповідач зобов'язаний придбати бажаний товар та передати його у право володіння та користування після виконання позивачкою передбачених договором обов'язків. Відповідно до ст. 1.7. договору предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50 % від вартості предмету лізингу ), комісії за організацію та оформлення даного Договору (10 % від вартості предмету лізингу ) та комісії за передачу предмету лізингу (3% від вартості предмета лізингу ). Тобто, витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, можуть входити до лізингових платежів. Проаналізувавши умови спірного договору, суд приходить до висновку, що вони не містять, як на думку позивачки, несправедливих умов, визначених ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Суд додатково зазначає, що відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг"). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати усіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК України , а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нормою ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положеннями ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до п 7. Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до висновку, що при укладанні спірного договору фінансового лізингу з додатками між сторонами були дотримані всі передбачені законодавством, діючим на час укладення такого правочину, істотні умови договору щодо його змісту, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми договору та вимоги до його сторін. Зокрема, на момент укладення спірного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою юридичної особи. Таким чином, суд дійшов до висновку, що в задоволені позовних вимог слід відмовити. Обговорюючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, та приймаючи до уваги те, що суд дійшов до висновку про необхідність відмови у задоволені позовних вимог позивачці, яка за Законом України „Про захист прав споживачів" була звільнена від сплати судових витрат, суд відносить судові витрати по справі на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed