Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом, в яким просить визнати за ним право власності на житловий будинок із господарськими будовами, що розташований за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом, після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] року. Нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 0,54 га, призначеній для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що 26.06.1980 року його мати придбала за договором купівлі-продажу житловий будинок в [ADDRESS] Відповідно до заповіту від 20.03.2003 належний [PERSON] будинок вона заповіла позивачу. [INFO] року [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, власником якого вона була, а саме на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] Постановою Красноградської державної нотаріальної контори від 17.07.2014 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з тих підстав, що право власності на будинок не зареєстровано за померлою, крім того у договорі купівлі продажу від 26.06.1980 року не вказана адреса житлового будинку і неможливо ідентифікувати об'єкт спадщини. В судове засідання [PERSON] не прибув, надіслав заяву , в якій позовні вимоги підтримав та просив винести рішення про задоволення позову і визнати право власності. Відповідач по справі Попівська сільська рада Красноградського району позов визнала, просила розглянути справу за відсутності її представника, про що надала до суду письмову заяву. Суд дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] померла [INFO] року, вона була матір'ю позивача [PERSON] Позивач звернувся до Красноградської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, за заповітом, складеним 20.03.2003 року та посвідченим секретарем Попівської сільської ради. Згідно довідки Попівської сільської ради встановлено, що відповідно до погосподарської книги № 11 особовий рахунок [NUMBER] домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] За ним закріплена земельна ділянка загальною площею 0,54 га. . В довідці КПТІ "Інвентаризатор" зазначено, що станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок в [ADDRESS] не зареєстроване. Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок в [ADDRESS] виготовлений станом на 25.02.2014 року, власником якого зазначено [PERSON] В зв"язку з неподанням [PERSON] відомостей (інформації) та документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій, державний нотаріус Красноградської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовила у вчиненні нотаріальної дії - видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно слід звернути увагу, що позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268- 1270 ЦК. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК України, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами. На думку суду належним підтвердженням права власності [PERSON], померлої [INFO] року, на домоволодіння по [ADDRESS] та підставами для визнання права власності в порядку спадкування на вказане нерухоме майно за позивачем [PERSON] є: договір купівлі продажу будинку від 26 червня 1980 року між [PERSON] та [PERSON], якому будинок належав згідно договору купівлі продажу від 18 квітня 1964 року, довідка Попівської сільської ради про те, що відповідно до погосподарської книги № 11 (особовий рахунок [NUMBER]) за [PERSON] був зареєстрований житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в [ADDRESS] Згідно вищезазначеної погосподарської книги, за [PERSON], за її житловим будинком, була закріплена земельна ділянка розміром 0,54 га. Крім того, враховано довідку КПТІ "Інвентаризатор" де зазначено, що право власності на житловий будинок по [ADDRESS] не зареєстроване. В ч.1,ч.2 ст.60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень , крім випадків , встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування і підлягають задоволенню.

Outcome: approved