Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

Позивач ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просить, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 09.09.2016, стягнути з відповідачів, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 12.09.2008, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Ю.О., зареєстрованим в реєстрі за №9595, на нерухоме майно, а саме, квартиру [ADDRESS], що складається з двох житлових кімнат житловою площею 29,3 кв.м та кухні, загальною площею 50,1 кв.м., що належить на праві спільної сумісної власності відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.04.2004, виданого ВАТ „Львівське заводоуправління будівельних матеріалів", яке зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.04.2004, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Львівським обласним державним комунальним «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 21.04.2004 за №3400789, з метою погашення заборгованості за кредитним договором №2203-189 від 12.09.2008, розмір якої станом на 30.08.2016 становить 43244,64 доларів США, з яких: залишок основного боргу - 32 203,37 доларів США, залишок прострочених платежів за кредитом - 1544,46 доларів США, залишок прострочених платежів за відсотками - 6627,71 доларів США, сума нарахованої пені за кредитом - 516,01 доларів США, сума нарахованої пені за відсотками - 2162,17 доларів США, 3 % річних від простроченої суми за кредитом - 37,35 доларів США, 3% річних від простроченої суми за відсотками - 153,60 доларів США; встановити початкову ціну реалізації предмета іпотеки у розмірі 649300 грн., що визначена на підставі звіту №240915-04 про оцінку майна, складеного 03.09.2015 суб'єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON], рецензію на який здійснено суб'єктом підприємницької діяльності [PERSON] 30.09.2015; визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів; виселити відповідачів із квартири [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку у Сихівському районному відділі у м. Львові ГУ ДМС у Львівській області; вирішити питання розподілу судових витрат. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 12.09.2008 між ВАТ «Державний ощадний банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №2203-1892, згідно з яким позичальник отримав кредит у розмірі 39 500 доларів США з кінцевим терміном повернення не пізніше 12.09.2028 з цільовим призначенням - на поточні потреби (купівля квартири). З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком, позичальником та майновими поручителями: [PERSON], [PERSON], [PERSON], укладено іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Попович Ю.О., зареєстрований в реєстрі за №9595, згідно з умовами якого майновими поручителями передано в іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що позичальник допускав порушення умов кредитного договору щодо сплати кредиту та нарахованих відсотків, банк звертався до відповідачів із письмовими вимогами про повернення кредиту та повідомляв про наслідки невиконання зобов'язань за договором. 05.08.2015 банк направив відповідачам вимогу про звільнення житлового приміщення, що є предметом іпотеки. У зв'язку з невиконанням зобов'язань розмір заборгованості за договором станом на 30.08.2016 становить 43244,64 доларів США, з яких: залишок основного боргу - 32 203,37 доларів США, залишок прострочених платежів за кредитом - 1544,46 доларів США, залишок прострочених платежів за відсотками - 6627,71 доларів США, сума нарахованої пені за кредитом - 516,01 доларів США, сума нарахованої пені за відсотками - 2162,17 доларів США, 3 % річних від простроченої суми за кредитом - 37,35 доларів США, 3 % річних від простроченої суми за відсотками - 153,60 доларів США. Вважає, що у зв'язку порушенням його договірного права як кредитора, останнє підлягає судовому захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення всіх зареєстрованих та фактично проживаючих осіб з житлового приміщення, зі зняттям цих осіб з реєстраційного обліку. Представник позивача Кушнерик О.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, що викладенні у позові та заяві про збільшення позовних вимог, просила визначити спосіб реалізації майна шляхом проведення прилюдних торгів та встановити початкову ціну реалізації предмета іпотеки на підставі висновку судової оціночно-будівельної експертизи Львівського НДІСЕ №1735 від 21.06.2016, у зв'язку з чим виселити відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки. Додаткова зазначила, що оскільки кредит позичальнику надавався на придбання іншого майна, а саме, квартири [ADDRESS], остання належить йому на праві власності та в такій він зареєстрований, відтак, відсутні перешкоди для звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказала, що наявність у позичальника іншого нерухомого майна виключає можливість застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Просила суд позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні від 01.11.2016 позов не визнав, просив відмовити у задоволенні такого. Зазначив, що оскільки у позивача доказів наявності у відповідачів іншого житла немає, відтак, вимога про виселення судом не може бути задоволена. Просив застосувати до спірних правовідносин положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило. Представник третьої особи Сихівського районного відділу у м. Львові ГУ ДМС у Львівській області в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено, що 12.09.2008 між ВАТ «Державний ощадний банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №2203-1892, згідно з яким позичальник отримав кредит у розмірі 39 500 доларів США зі сплатою 15,5% річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 12.09.2028 (Т. 1 а.с. 8-11). З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між ВАТ «Державний ощадний банк України», [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] 12.09.2008 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Попович Ю.О., зареєстрований в реєстрі за №9595, згідно з яким іпотекодавці передали в іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру [ADDRESS], що складається з двох житлових кімнат житловою площею 29,3 кв.м та кухні, загальною площею 50,1 кв.м., що належить на праві спільної сумісної власності відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.04.2004, виданого ВАТ „Львівське заводоуправління будівельних матеріалів", яке зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.04.2004, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Львівським обласним державним комунальним «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 21.04.2004 за №3400789 (Т. 1 а.с. 15-20, 24, 25-26). 12.03.2009 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено договір про внесення змін до умов кредитного договору №2203-1892 від 12.09.2008, яким зменшено відсоткову ставку до 14% річних (Т. 1 а.с. 13). Встановлено, що 07.06.2011 проведено державну реєстрацію змін до статуту банку, затверджених постановою КМУ від 06.04.2011 №505 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2003 №261, які стосуються, в тому числі, найменування банку: з ВАТ «Державний ощадний банк України» на Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (повна назва), АТ «Ощадбанк» (скорочена назва). Згідно з договором про внесення змін до кредитного договору від 11.04.2013, укладеного між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON], внесено зміни щодо розміру нарахованих банком процентів, що підлягають сплаті ануїтними платежами у розмірі 462,79 доларів США та визначено суму фактичної заборгованості станом на 11.04.2013 у розмірі 35750,41 доларів США (Т. 1 а.с. 14). Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що банк свої зобов'язання за вказаним вище кредитним договором виконав повністю, передавши у розпорядження позичальника обумовлену договором суму кредитних коштів (Т. 1 а.с. 21). Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Крім цього, згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити, зокрема, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за договором, 17.04.2015 відповідачам скеровувалась вимога про усунення порушення зобов'язань за кредитним договором №2203-1892 від 12.09.2008 (в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку»), в якій банк роз'яснив, що у разі непогашення простроченої заборгованості за кредитом та/або з нарахованих процентів та інших платежів, що підлягають сплаті за користування кредитними коштами відповідно до умов кредитного договору, банком буде розпочато процедуру звернення стягнення на майно, що є предметом іпотеки за іпотечним договором, а у разі недостатності вартості предмету іпотеки, на решту суми боргу банком буде проведено звернення в суд в загальному порядку щодо стягнення солідарно суми боргу за рахунок іншого майна (Т.1 а.с. 34). Таку вимогу відповідачі отримали, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (Т. 1 а.с. 35). Крім цього, 05.08.2015 позивач направив відповідачу [PERSON] вимогу про дострокове повернення кредиту, однак, така залишилась без реагування, заборгованість у добровільному порядку не погашена (Т. 1 а.с. 33). Також, 05.08.2016 відповідачам скерована вимога про звільнення житлового приміщення (Т.1 а.с. 36, 37, 38). Згідно з розрахунками, наданими позивачем, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачами зобов'язань за кредитним договором, станом на 30.08.2016 заборгованість становить 43244,64 доларів США, з яких: залишок основного боргу - 32 203,37 доларів США, залишок прострочених платежів за кредитом - 1544,46 доларів США, залишок прострочених платежів за відсотками - 6627,71 доларів США, сума нарахованої пені за кредитом - 516,01 доларів США, сума нарахованої пені за відсотками - 2162,17 доларів США, 3 % річних від простроченої суми за кредитом - 37,35 доларів США, 3 % річних від простроченої суми за відсотками - 153,60 доларів США (Т. 2 а.с. 14, 15-16). У відповідності до статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк. Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно з ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно з вимогами ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Частинами 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, оскільки відповідачами належно не виконувалися умови договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, остання не погашена, тому вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованою. Судом встановлено, що в позивача є ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями, кредит відповідачу виданий у доларах США, що дає підстави для визначення заборгованості за кредитом та процентами за користування цим кредитом в іноземній валюті. Проте, розрахунок заборгованості щодо пені саме в іноземній валюті є помилковим з огляду на наступне. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у ст. ст. 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України). Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то поряд зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією. Проте, положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом і не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені. Крім цього, в гривневому еквіваленті підлягають стягненню і три проценти річних. Таким чином, розмір заборгованості станом на 30.08.2016 становить 40375,54 доларів США, з яких: залишок основного боргу - 32 203,37 доларів США, залишок прострочених платежів за кредитом - 1544,46 доларів США, залишок прострочених платежів за відсотками - 6627,71 доларів США, та 72134,11 грн. (еквіваленті до національної валюти станом на 30.08.2016 (подання заяви про збільшення розміру позовних вимог) за курсом 25,49 грн.), з яких: сума нарахованої пені за кредитом - 13153,09 грн., сума нарахованої пені за відсотками - 55113,71 грн., 3 % річних від простроченої суми за кредитом - 952,05 грн., 3 % річних від простроченої суми за відсотками - 3915,26 грн. Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна дійти висновку, що у розумінні ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 у справі № 6-1239цс16, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Згідно з ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Згідно з висновком експерта №1735 судової оціночно-будівельної експертизи від 21.06.2016, ринкова вартість квартири [ADDRESS], станом на день проведення дослідження становить 925 743 грн. (Т.1 а.с. 235-238, 239, 240). У судовому засіданні експерт Львівського НДІСЕ Панасюк Ю.В. складений нею висновок №1735 підтримала повністю та роз'яснила, що нею застосовано порівняльний метод дослідження. В першу чергу на вартість впливає район розміщення, а також площа та кількість кімнат об'єкта. Для порівняння нею взято чотири об'єкти з вартістю від понад 800000 грн. до вартості 1230000 грн. Відповідною методикою передбачено необхідність дослідження не менше чотирьох об'єктів, що нею і було зроблено. Вважає, що твердження представника відповідача про заниження нею вартості на більш, ніж 500000 грн. є безпідставними, оскільки вартість об'єктів нею взята середня, не бралися до уваги об'єкти вартістю менш, ніж 800000 грн., наприклад близько 600000 грн., які також були серед пропозицій. Також не бралися до уваги об'єкти з явно завищеною ціною, встановленою виключно на розсуд продавця. Щодо відсутності об'єкта на даний час на Інтернет-сайті, то вважає, що це залежить від адміністрації сайту, на момент проведення експертизи такий об'єкт був в наявності. Враховуючи роз'яснення експерта та наведені норми ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність встановлення початкової ціни реалізації предмета іпотеки на підставі висновку судової оціночно-будівельної експертизи Львівського НДІСЕ №1735 від 21.06.2016 у розмірі 925743 грн. Разом з тим, оскільки право вибору способу реалізації предмета іпотеки належить позивачу, відтак, необхідно визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. За приписами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, частиною першою якої передбачені підстави виселення. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК України. За змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на нього, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, яке є житлом, придбаного не за рахунок кредиту, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. При цьому, суд виходить також із правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України, прийнятих за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень в порядку Глави 3 Розділу V ЦПК України у справах № 6-39цс15 від 18.03.2015, № 6-447цс15 від 24.06.2015. З матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.04.2004, виданого ВАТ „Львівське заводоуправління будівельних матеріалів", яке зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.04.2004. Разом з тим, встановлено, що вказана квартира використовується відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] для постійного проживання, іншого житла вони не мають, про що свідчать дані про їх реєстрацію, а також відповідні відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві власності також належить квартира [ADDRESS], що підтверджується витягом про державну реєстрацію №35365726 від 03.09.2012 (Т.1 а.с. 31). Оскільки в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, відтак, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у частині виселення відповідачів, які зареєстровані та проживають в іпотечній квартирі та зняття їх з реєстрації. Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника. Оскільки, у квартирі, що є предметом іпотеки, зареєстровані відповідачі, квартира є їх постійним місцем проживання, загальна площа такої складає 50,1 кв.м., згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 17.11.2016 у відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] немає у власності іншого нерухомого житлового майна, а тому, до даних правовідносин слід застосувати Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у зв'язку з чим необхідно відстрочити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії вищезазначеного Закону. За таких обставин, позов необхідно задовольнити частково. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи те, що позов необхідно задовольнити частково та відмовити у задоволенні вимоги немайнового характеру, відтак, з відповідачів на користь позивача слід стягнути витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за вимогу майнового характеру, у розмірі 15099,83 грн. (12897,63 грн. + 2202,20 грн.), по 3 774, 96 коп. з кожного з відповідачів. На підставі статей 192, 526, 527, 530, 533, 589, 610, 611, 625,1048-1050, 1054 ЦК України, статей 12, 33, 38-40 Закону України «Про іпотеку», статей 9, 109 ЖК України, Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та

Outcome: partial