Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення боргу за кредитним договором № GP-5949443 від 29.01.2014 року в розмірі 40931,48 грн. Заявлений позов обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного між сторонами договору № GP-5949443 від 29.01.2014 р. відповідач отримав кредит у сумі 19999,55 грн. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань станом на 06.10.2020 р. утворилась заборгованість у сумі 40931,48 грн., що складається з 14515,25 грн. заборгованості за кредитом, 2976,16 грн. заборгованості за відсотками, 13440,3 грн заборгованості за комісією, 9999,77 грн штрафних санкцій. Просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити. Підставою відмови вказував ту обставину, що позивач стягував з нього заборгованість в позасудовому порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса №17328 від 05.08.2019року, який був вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. Вважає, що суду слід врахувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01.02.2021 року у справі №755/9517/20, яким визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 15.08.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. про звернення стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» заборгованості за кредитним договором № GP-5949443 від 29.01.2014 року в сумі 30 931,71 грн., та витрат за вчинення виконавчого напису в сумі 500,00 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у поданій суду заяві просив справу розглянути в його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, представник відповідача-адвокат Тугай І.І. подав заяву про розгляд справи без участі сторони відповідача, просив застосувати судом до спірних правовідносин строки позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що між АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ», правонаступником прав і обов`язків якого є АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» і [PERSON] укладено кредитний договір №GP-5949443 від 29.01.2014 року, відповідно до якого відповідачу надано кредит в сумі 19999,55 грн, зі сплатою 14% річних строком на 48 місяців, та зі сплатою комісії за надання коштів. Повернення відповідачем тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами відповідно до кредитного договору передбачалося рівними платежами щомісячно по 966,35 грн (та за останній місяць -965,75грн) з кінцевим терміном повернення до 29.02.2018р.(а.с.6-8) У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором позивач заявив до стягнення заборгованість станом на 06.10.2020 р. у розмірі 40931,48 грн, з яких 14515,25 грн заборгованості за тілом кредиту, 2976,16 грн заборгованості за процентами, 13440,30 грн заборгованості за комісією, 9999,77 грн штрафних санкцій, згідно наданого позивачем розрахунку (а.с.14). Належних та допустимих доказів повернення боргу за вказаними договорами відповідач не надав. Суд відкидає доводи відповідача про преюдиційність рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01.02.2021 року у справі №755/9517/20, оскільки предметом дослідження у цій справі був виконавчий напис нотаріуса і позов у цій справі задоволено, виходячи з процедурних порушень допущених при його посвідченні. Згідно зі ст. 526, 530, 610, частиною першою ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідач заявив клопотання про застосування позовної давності. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. З огляду на викладене, з урахуванням правової позиції, висловленої у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 01.03.2019 р. у справі №490/3240/16-ц, що якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Суд встановив, що боржник узяв на себе зобов`язання повернути суму кредитів з відповідними процентами, сплачуючи її рівними частинами (щомісячними рівними платежами). Таким чином, умовами кредитного договору установлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами. Отже, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. При цьому слід врахувати, що відповідно до постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі N 524/5152/15-ц (провадження N 61-8862сво18) зроблено висновок, що: "надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору N PLRPGK0000000002 від 28 травня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", частиною четвертою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України "Про захист прав споживачів" (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України "Про споживче кредитування" N 1734-VIII від 15 листопада 2016 року". Отже, зазначена в кредитному договорі комісія є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними, а відтак слід відмовити в задоволенні вимоги про стягнення нарахованої банком комісії. З врахуванням вказаного, стягненню підлягають виключно кошти тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, що підлягали сплаті в межах загального строку позовної давності - трирічного терміну, що передував зверненню позивача до суду та обмеженого кінцевим терміном повернення кредиту 29.02.2018р., а саме: щомісячні платежі в розмірі 966,35 грн. (та за останній місяць -965,75грн.), що в загальному становить 3868,80 грн. З урахуванням вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з огляду на часткове задоволення судом заявленого банком позову на суму 3868,80 грн, що становить 9,45 % від заявленої суми позову, стягненню з відповідача на користь позивача підляють судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 198,64 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст. 267, 526, 530, 610, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: dismissed