Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

28 січня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову зазначила, що 15 вересня між нею та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого вона передала [PERSON] у позику 20000 грн. Гроші відповідач повернув достроково, чим викликав до себе довіру як до добропорядної людини. 09 січня 2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, згідно якого позивач передала [PERSON] у позику 100000 грн. на строк до 01 червня 2012 року. Грошові кошти відповідач отримав того ж дня, про що видав відповідну розписку. Коли надійшов термін повернення грошових коштів, вона зателефонувала відповідачу та пояснила, що їй потрібні гроші. Однак відповідач ще кілька разів переносив кінцевий термін розрахунку, посилаючись на різні причини, а потім взагалі став переховуватися від неї. Окрім боргу за договором, відповідач зобовязаний сплатити їй три проценти річних відповідно до ст.625 ЦК України. Крім того, вона внаслідок невиконання відповідачем грошового зобовязання вона зазнала немало переживань та страждань, їй кошти вкрай необхідні для власного використання про проживання. Думки про те, що грошові кошти взагалі не будуть повернуті, тримають її в постійній нервовій напрузі та створюють життєвий дискомфорт та психічне навантаження, вона відчуває глибоку провину перед родиною за те, що позбавила родинний бюджет великої суми грошей, що в умовах фінансової кризи порушило їх звичний побутовий устрій, зробило неможливий своєчасний відпочинок та оздоровлення в санаторії та будинку відпочинку м. Трускавець та м. Моршин. Моральну шкоду оцінює в 50000 грн. З урахуванням викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 107000 грн. суму позики з урахуванням 3% річних, компенсацію за заподіяну моральну шкоду у сумі 50000 грн., витрати на правову допомогу 6000 грн., судовий збір 1570,00 грн., а всього 164570 грн. Позивач в судове засідання не зявився, про явку в судове засідання був повідомлений належним чином, надав суду заяву, у якій позов підтримав у повному обсязі та просив розглядати справу без участі представника. Відповідач в судове засідання не зявився, про явку в судове засідання був повідомлений належним чином. Згідно зі ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2016 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 09 січня 2012 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 100000 грн. на строк до 01 червня 2012 року, про що склав відповідну розписку. Оригінал розписки міститься в матеріалах справи (а.с. 8). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Позивач стверджує, що до цього часу боржником вимоги кредитора не виконано, суму боргу не повернуто. До судового засідання відповідачем не надано будь-яких заперечень або спростувань щодо наявності боргу чи повернення коштів позивачу. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 100 000 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Прострочена сума складає 100000 грн., отже 3% річних від вказаної суми: 100000 х 3%= 3000 грн. Таким чином, з відповідача належить стягнути на користь відповідача додатково 3000 грн. Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до розяснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди", під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Крім того, згідно з ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~При зясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен зясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування їй моральної шкоди в розмірі 50000 гривень не є обгрунтованими в повному обсязі, як на стадії звернення до суду, так і в ході розгляду справи. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх доводів. Зважаючи на ведене, суд прийшов до висновку, що в позовних вимогах про стягнення моральної шкоди слід відмовити за їх недоведеністю. Щодо стягнення на користь позивача судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Згідно роз'яснень у п. 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року N 6-рп/2013). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". У п. 48 вищевказаної Постанови зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч.3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Судом встановлено, що 22 жовтня 2013 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Ваденаус» укладено договір про надання юридичних послуг, згідно з п.1 якого виконавець, тобто ТОВ «Ваденаус» зобовязується надати замовнику юридичні послуги у вигляді консультацій і захисту інтересів останнього (представництво) в державних органах, організаціях, установах і судах з питання стягнення суми згідно боргових зобовязань (а.с. 14). Відповідно до п.4.1. договору, замовник виплачує Виконавцю винагороду в розмірі 6000 грн. Згідно квитанцій від 23 жовтня 2013 року [PERSON] сплатила на користь ТОВ «Ваденаус» 6000 грн. (а.с. 10). ТОВ «Ваденаус» 22.10.2013 року видало співробітнику Товариства захиснику-правознавцю [PERSON] довіреність на представництво інтересів [PERSON] (а.с. 15). Разом з тим, суду не надано доказів, що [PERSON] є адвокатом або іншим фахівцем у галузі права (копії посвідчення, диплома тощо). У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оскільки позивачем не надано доказів того, що особа, яка надавала йому правову допомогу, є адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права, вимоги про стягнення понесених витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню в звязку з їх недоведеністю. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial