Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], відділу Державної виконавчої служби Компаніївського районного управління юстиції Кіровоградської області, треті особи [PERSON], [PERSON] про виключення майна з-під арешту, передачу майна в натурі та визнання права власності на майно, яким просив зобов'язати ВДВС Компаніївського РУЮ у Кіровоградській області виключити з Державного реєстру іпотек предмет іпотеки -гараж [ADDRESS], загальною площею 800,44 кв.м., передати йому, як іпотекодержателю та позичальнику вказану будівлю гаража та визнати право власності на вказаний гараж. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнав. Представник відповідача ВДВС Компаніївського РУЮ в Кіровоградській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на правомірність накладення арешту на майно боржника [PERSON] Пояснив, що ВДВС не звертає стягнення на предмет іпотеки, арешт на спірний гараж було накладено на підставі судових рішень, оскільки [PERSON] є боржником за кількома виконавчими провадженнями, в тому числі про стягнення з нього коштів на користь [PERSON] та [PERSON], в зв'язку з чим відсутні підстави для зняття арешту з нерухомого майна боржника. Крім цього, зазначив, що в іпотечному договорі відсутні застереження щодо визнання права власності на іпотечне майно за іпотеко держателем [PERSON], додаткові угоди до договору іпотеки між сторонами не укладалися, в зв'язку з чим відсутні правові підстави для визнання права власності на іпотечне майно за позивачем. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги не підтримав, вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки арешт на предмет спору накладено для забезпечення виконання рішення суду про стягнення коштів з боржника на його користь. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступні обставини. В судовому засіданні встановлено, що 30 березня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір безпроцентної грошової позики, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрований в реєстрі № 645. Відповідно до п. 1. Договору позикодавець [PERSON] передав відповідачу [PERSON] гроші в сумі 400 000 гривень. Передачу грошей було здійснено до підписання договору. Сторони домовились, що договір позики є безпроцентним; розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено до 01.01.2011 р. - 200 000 грн. та до 01.01.2012 р. - 200 000 грн., що передбачено п.2 Договору. Згідно пункту 4 Договору безпроцентної грошової позики від 30.03.2010 р. при неповерненні суми позики своєчасно (тобто до 01.01.2012 року) позикодавець вправі буде пред'явити договір до стягнення в судовому порядку (а.с.7). В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, між відповідачем [PERSON] (іпотекодавець) та позивачем [PERSON] (іпотекодержатель) 30.03.2010 року був укладений Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Компаніївського районного нотаріального округу Кіровоградської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 646 (а.с.8-9), внесений до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна приватним нотаріусом [PERSON] (а.с.10). У відповідності до п. 1.2 Договору іпотеки, відповідач передав в іпотеку гараж [ADDRESS], загальною площею 800,44 кв.м., що знаходиться в будівлі гаражу з залізобетонних плит загальною площею 1600,89 кв.м., розташований на земельній ділянці, право власності на яку не оформлялось. Частиною 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Представником позивача 18.11.2013 р. було надіслано відповідачу письмову вимогу про усунення порушення договору позики, яка відповідачем отримана не була та повернулася за закінченням терміну зберігання (а.с.12). Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 09.12.2013 р. задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто з останнього на користь [PERSON] 400000 грн. за договором позики від 30.03.2010 р. (а.с.14-15). Рішення суду на час розгляду справи не виконано та не пред'явлено до виконання до відділу ВДВС. Крім цього, [PERSON] являється боржником у виконавчому провадженні № 41441619 про стягнення з нього на користь [PERSON] заборгованості за договором позики на суму 60000 грн. та у виконавчому провадженні № 41438788 про стягнення на користь [PERSON] заборгованості за договором позики на суму 35000 грн., в зв'язку з чим постановою відділу ДВС Компаніївського РУЮ від 19.03.2013 р. та від 10.02.2014 р. було накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження (а.с.37-39). Згідно із ч.1 ст. 60 Закону України „Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 № 14 „Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" передбачено, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. За таких обставин суд приходить до висновку, що право звернення до суду із позовом про визнання права власності на майно має власник майна, або особа, яка володіє таким майном на підставах передбачених законом. Позивач [PERSON] не являється власником іпотечного майна та законним володільцем, отже не є належним позивачем у справі. Крім цього, відповідно до ч.2 ст.1 Закону України „Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч.1 ст. 33 Закону України „Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 5.2. Договору іпотеки, у разі порушення або невиконання в передбачений термін зобов'язання за Основним договором, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, де зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на Предмет іпотеки. Згідно п. 5.4 Договору іпотеки за домовленістю сторін звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання за Основним договором здійснюється виключно в судовому порядку - за рішенням суду з наступною реалізацією Предмета іпотеки з прилюдних торгів в порядку, передбаченому Законом. Сторони можуть погодити інші способи звернення стягнення на предмет іпотеки, про що укладається додаткова угода до цього договору, яка має бути нотаріально посвідчена. Статтею 37 Закону України „Про іпотеку" передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. З урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Судом встановлено, що застереження, яким передбачено передачу права власності на предмет іпотеки позивачеві, та яке є правовою підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за ним, в договорі іпотеки від 30.03.2010 року відсутнє. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя між сторонами також не укладався, отже сторонами в договорі не встановлено такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, в зв'язку з чим іпотекодержатель не має права вимагати застосування його судом. У випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (стаття 37 Закону України "Про іпотеку"), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Іпотекодержатель не є ні власником іпотечного майна, ні його володільцем. Право володіння та користування іпотечним майном належить іпотекодавцю (ст.9 Закону України «Про іпотеку»). Доказів, які підтверджують виникнення у позивача права володіння будівлею гаража, підстави виникнення такого права, його державну реєстрацію позивачем та його представником також не надано. Крім цього, позивач просить зобов'язати ВДВС Компаніївського РУЮ виключити з Державного реєстру іпотек предмет іпотеки - гараж [ADDRESS], загальною площею 800,44 кв.м. та передати йому як стягувачу, позичальнику та іпотекодержателю, однак такі вимоги не ґрунтуються на законі та не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Державна реєстрація здійснюється особою, на яку відповідно до законодавства покладені функції щодо державної реєстрації обтяжень нерухомого майна іпотекою, на підставі повідомлення іпотекодержателя. Як вбачається з копії витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 30.03.2010 р. реєстраційний запис щодо обтяження іпотечного майна (будівлі гаража) внесено приватним нотаріусом [PERSON] (реєстратор) на підставі договору іпотеки від 30.03.2010 р. Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» органи ВДВС не належать до системи органів державної реєстрації прав, отже не наділені повноваженнями внесення та виключення реєстраційних записів щодо обтяження майна (не є державним реєстратором). Зняття заборони відчуження, а відповідно і виключення з реєстру відповідно до вимог ст. 74 Закону України «Про нотаріат» здійснює нотаріус, на підставі повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, який знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Питання зняття нотаріусами заборони відчуження майна врегульовані Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, згідно з яким нотаріус, який накладав заборону, знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки);про припинення договору іпотеки у зв'язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, після припинення договору іпотеки у зв'язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки, за рішенням суду, в інших випадках, передбачених законом. Отже, зняття заборони відчуження та виключення предмета іпотеки з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна належить виключно до компетенції нотаріуса, а не відділу ДВС Компаніївського РУЮ в Кіровоградській області. Для передачі предмета іпотеки позивачу також відсутні жодні правові підстави. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов'язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України. Відповідно до ст. 589 ЦК України та ч. 1 ст. 33 Закону України „Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, однак таких вимог позивачем не заявлено. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. За таких обставин, встановивши, що позивач не є власником будівлі гаража, про виключення якого з реєстру заборон відчуження ним заявлено позов, не володіє цією будівлею на законних підставах, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі про забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки відсутні, а також враховуючи положення ст. 6 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідно до якої органи ВДВС не належать до системи органів державної реєстрації прав суд відмовляє в позові в повному обсязі, оскільки обраний позивачем спосіб захисту свого права не відповідає вимогам закону та договору. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати в зв'язку з відмовою позивачу в задоволенні його вимог до стягнення не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed