Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] , звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 5948,98 грн. (з утриманням передбачених податків та зборів) та компенсацію за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 1370,56 грн. (без утримання передбачених податків та зборів). Представник позивача в обґрунтування своїх вимог за позовом зазначив, що 15.07.2016 року відбулась реорганізація структурного підрозділу ДП «Донецька залізниця» шляхом його злиття, як наслідок позивача переведено до Виробничого підрозділу «Станція Іловайськ» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», про що маються відповідні запису у трудовій книжці. Враховуючи зазначене, у 2016 році (під час тривання АТО) між позивачем та відповідачем АТ «Українська залізниця» виникли трудові відносини. У подальшому 04.05.2017 року структурним підрозділом АТ «Українська залізниця» видано наказ № 48-ОС про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, з яким позивача ознайомлено особисто. Представник позивача вважає, що за час перебування у трудових відносинах із відповідачем АТ «Українська залізниця», роботодавцем допущено порушення строків виплати заробітної плати. Разом з тим, у день звільнення відповідач АТ «Українська залізниця» повний розрахунок не провів, як наслідок перед позивачем мається з боку відповідача непогашена заборгованість із заробітної плати у сумі 5948,98 грн. (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та зборів) та компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 1370,56 грн. (без урахування з цієї суми передбачених законом податків та зборів). Таким чином, дана заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Представник відповідача - Пинзіна Юлія Олександрівна, яка дії на підставі довіреності від 25.07.2019 року, надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що АТ «Укрзалізниця» заперечує проти позову, з огляду на наступне. Так, за період з 01.03.2017 року по 15.03.2017 року позивачу була нарахована заробітна плата з урахуванням обов`язкових утримань податків на доходи та інших зборів у сумі 1790,58 грн., яка отримана 14.07.2017 року у касі Донецької дирекції залізничних перевезень м. Лиман. З 16.03.2017 року у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідне Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеки України», введеного в дію Указом Президента України від 15.03.2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», а також передачі з непідконтрольної території первинних документів. З 16 березня 2017 року до Дирекції не надходили первинні документи від підприємства, на якому працював позивач, для нарахування заробітної плати. Тобто, на підконтрольній Україні території інформація відсутня, а не втрачена, первинна документація (табеля обліку робочого часу або графіки роботи за період, копії або оригінали внутрішніх наказів, розпоряджень та інше) для нарахування заробітної плати. Науково - правовим висновком Торгово - промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10,2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю, при вивільнені працівників, спричиненого дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили) зазначено що, застосування вимог законодавства України про працю до дій роботодавця щодо вивільнені працівників, спричиненого дією форс - мажорних обставин потребує додаткового правового аналізу, оскільки в період проведення антитерористичної операції чинне трудове законодавство не зазнало відповідних змін і належним чином не відреагувало на події, які відбуваються в Україні в зоні АТО, що значно ускладнює правове регулювання дій суб`єктів трудових відносин на зазначеній території. На господарську діяльність структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» об`єктивно впливає дія форс-мажорних обставин. Виробничі потужності, що були закріплені за вказаними структурними підрозділами знаходяться на території міста Донецьк, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань. Крім того, кожна із дирекцій за дорученням АТ «Укрзалізниця» самостійно виконувала функції роботодавця, тому кадрові накази, особові справи, трудові книжки та інші документи знаходилися відповідно у будівлі міста Донецьк. Відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконати свої зобов`язання за трудовим договором. Таким чином, нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелем обліку використання робочого часу, розпорядженням про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалась. Достовірно встановлено, що через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документами. Враховуюче викладено, вважає, що доводи відповідача, щодо неотримання спірної суми заробітної плати якими він обґрунтовує свої пояснення є припущеннями сторони позивача, які не мають документального підтвердження. Представником позивача надані додаткові письмові пояснення, відповідно до яких, вказує, що не зазначення факту отримання частини заробітної плати за березень 2017 року у розмірі 2251,79 грн. (отримано з урахуванням податків та зборів - 1790,58 грн.) обумовлено тим, що від дати отримання вказаної частини заробітної плати до дати подачі позовної заяви спливло біля 2 років, через що позивач під час подання позову не зміг пригадати за який місяць та яку точно суму коштів він отримав в касі роботодавця (м. Лиман). Таким чином повністю підтверджує отримання частини заробітної плати в зазначеному розмірі. З урахуванням наведеного позивачем надано розрахунок, що є предметом позовних вимог. Так, відповідно до щомісячних розрахункових листів заробітної плати, що видані у виробничому підрозділі структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» розмір заборгованої заробітної плати складає: 5948,98 грн. (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та зборів). Розмір заборгованості компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати, складає 1370,56 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості, станом на дату подачі позову складає 7319,54 грн. Щодо доводів відповідача про необхідність застосувати до спірних відносин Науково-правового висновку Торгово - промислової палати України від 16.01.2018 року зазначає наступне. На даний час в матеріалах справи відсутній відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України, що засвідчував наявність у відповідача форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), а долучений до матеріалів справи Науково - правовий висновок не є документом, який може засвідчувати форс - мажорні обставини (обставини непереборної сили). Жодною нормою чинного законодавства не прирівняний Науково-правовий висновок до сертифікату Торгово - промислової палати України, а тому ці документи не є тотожними. Отже, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про наявність у відповідача форс - мажорних обставин. При цьому зазначає, що чинним законодавством у трудових відносинах не передбачено можливості існування форс - мажорних обставин, а саме через це у відповідача дотепер відсутній сертифікат ТПП України. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 травня 2019 року провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2019 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано у відповідача копії документів. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2019 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] , поновлено строк для подачі відзиву на позов та прийнято його до матеріалів справи. В судове засідання позивач та його представник, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не з`явилися, однак в матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності та позивача, в якій просить позивні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином, причини неявки суду не повідомляв. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що відповідно до запису в трудовій книжки, 23 грудня 2009 року позивач [PERSON] був прийнятий на станцію Харцизьк ДП «Донецька залізниця», черговим по залізничній станції (запасним) у порядку переведення у із Луганської дирекції залізничних перевезень ДП «Донецька залізниця» за згодою між керівниками підприємств, на підставі наказу № 206/ос від 23.12.2009 року. Відповідно до наказу № 239-ос від 31.12.2013 року, [PERSON] 01.01.2014 року переведений черговим по залізничній станції Харцизьк, у зв`язку із зміною штатного розпису згідно наказу начальника залізниці № 1026/Н від 28.10.2013 року. 01.04.2016 року станція Харцизьк ДП «Донецька залізниця» на підставі наказу від 28.03.2016 року № 69/Н перепідпорядкована станції Іловайськ ДП «Донецька залізниця», на підставі наказу № 115/ДС від 30.03.2016 року. Згідно Закону України від 23.02.2012 року № 4442-ІV, постанови КМУ № 200 від 25.06.2014 року, 15.07.2016 року Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом № 2/ос від 14.07.2016 року, 15.07.2016 року станція Іловайськ державного під підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Станція Іловайськ» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом № 2/ос від 14.07.2016 року, у зв`язку із реорганізацією Державного підприємства «Донецька залізниця» продовжено дію трудового договору з [PERSON] на посаді чергового по залізничній станції. 04.05.2017 року [PERSON] звільнений за згодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу № 48 - ос від 04.05.2017 року. Як вбачається з наказу (розпорядження) № 48-ос від 04.05.2017 року [PERSON] був звільнений із станції Харцизьк 3 класу господарство перевезень, черговий по залізничній станції за згодою сторін на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України. Згідно ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. За приписами ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати. Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. У ст. 30 Закону України «Про оплату праці» міститься аналогічна норма, доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. В спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходився з Регіональною філією "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в трудових відносинах до 04.05.2017 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. За змістом ч. 1 ст.94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах, тому сам по собі факт перебування позивача у трудових відносинах станом на травень 2017 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. За змістом ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. За змістом ст.ст.77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Листом від 03 жовтня 2019 року АТ «Українська залізниця» повідомило суд про неможливість виконання ухвали суду від 30 серпня 2019 року про витребування документів через відсутність надходження до Дирекції первинних документів від підприємства, на якому працював позивач. При цьому, відповідачем надано наказ начальника структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 17 березня 2017 року № 236/ДНД, яким підтверджується, що у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольною українській владі територією, встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції; на час простою встановлено щоденний режим роботи згідно діючих Правил внутрішнього трудового розпорядку та зобов`язано всіх працівників, які знаходяться на простої, з`являтися на свої робочі місця, актові зали, кабінети технічного навчання; зобов`язано працівників, які знаходяться на простої, розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої»; на весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П»; оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. Також, з наданої відповідачем довідки про доходи № 543/1 від 13.06.2019 року, вбачається, що [PERSON] нарахована заробітна плата за березень 2017 року в розмірі 2251,79 грн., до видачи - 1790,58 грн. В період з квітня 2017 року по липень 2017 року заробітна плата не нарахована. Як вбачається з відомості на виплату грошей № 27 за березень 2017 року, Донецькою дирекцією залізничних перевезень Структурного підрозділу «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», позивач отримав заробітну плату за березень 2017 року, у розмірі 1790,58 гривень. Зазначене визнається позивачем та не оскаржується. Інших доказів, окрім довідки від № 543/1 від 13.06.2019 року та відомості на виплату грошей № 27 за березень 2017 року про виплату [PERSON] заробітної плати за березень 2017 року відповідачем суду не надано. В підтвердження невиплаченої заробітної плати та компенсації не використаної відпустки за період з березня по травень 2017 року позивачем надані копії розрахунку заробітної плати, в яких зазначені нараховані суми щомісячно та наказ (розпорядження) № 48-ос від 04.05.2017 року з зазначенням невикористаних днів відпустки у кількості 10 днів. При цьому позивачем не доведена наявність заборгованості із заробітної плати, належних документів на підтвердження заборгованості суду не надано. До позовної заяви не додані табелі обліку робочого часу за березень - травень 2017 року, а розрахунок розміру заборгованості заробітної плати за період з березня 2017 року по травень 2017 року, зроблений ним самим на підставі розрахункових листків за березень - травень 2017 року, не є належним і допустимим доказом. Відомості, зазначені в розрахунках заробітної плати за березень - травень 2017 року не узгоджуються з іншими доказами по справі. Так, надані позивачем роздруківки заробітної плати за березень та травень 2017 року не можуть бути взяти судом до уваги, оскільки вони належно не завірені. Вони містять підпис начальника ВП «Станція Іловайськ» - [PERSON] , помічника начальника з кадрових питань - [PERSON] , головного бухгалтера - [PERSON] , при цьому відсутні печатки та штампи підприємства, не має дати їх видачі, вони не підтверджуються іншими доказами по справі. Таким чином, надані позивачем листи розрахунки не можуть бути належним та допустимим доказом підтвердження заборгованості по заробітній платі за спірний період відповідачем перед позивачем. Крім того, позивачем до суду не надано індивідуальних відомостей про застраховану особу за формою ОК-5 на підтвердження нарахування заробітної плати з Реєстру застрахованих осіб. Аналізуючи зазначені обставини та надані позивачем та відповідачем довідки про наявність заборгованості по заробітній платі, які не узгоджуються між собою, суд виходить з того, що відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що судом встановлено факт перебування позивача в трудових відносинах з ПАТ «Укрзалізниця», який відповідачем не оспорюється, та при звільненні з підприємства остаточного розрахунку з ним проведено не було, проте остаточно розрахунок заборгованості було сплачено 14.07.2019 року. Таким чином на момент розгляду справи у відповідача не має заборгованості перед позивачем. Враховуючи, що згідно довідки про доходи, в період з березня по липень 2017 року заробітна плата [PERSON] не нараховувалася, інших доказів, які не викликають сумнівів у їх достовірності щодо нарахованої заробітної плати, позивачем суду не надано, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період з березня 2017 року по травень 2017 року у зв`язку з їх недоведеністю. Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 на території Донецької та Луганської областей розпочато антитерористичну операцію. Термін "антитерористична операція" визначено в статті 1 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV "Про боротьбу з тероризмом", згідно якої антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності (у редакції Закону України від 05.06.2014 р. № 1313-VII). Відповідно до статті 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції": період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України; територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014. На теперішній час Указ Президента України про завершення проведення антитерористичної операції не видавався. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з терміном її виплати, суд дійшов до наступного. Так, згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Згідно ст. 4 КЗпП України, законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частина 1 ст. 9 ЦК України, кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема і трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Стаття 617 Цивільного кодексу України закріплює те, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання. Якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок обставин непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі за місцем роботи позивачки. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі за фактичним місцем роботи позивачки, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про відсутність його вини у непроведенні своєчасного розрахунку при звільненні позивача є обґрунтованими. Згідно із ст. 10 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Відповідно до пункту 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 р. № 44(5) ( із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Президії ТПП України від 26 квітня 2016 № 11 (6)) сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат) - документ, затвердженої Президією ТПП України форми, який засвідчує настання форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом. Пунктом 6.12 вказаного Регламенту визначено, що сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), після його внесення до Реєстру сертифікатів і підготовки тексту, роздруковується на бланку Торгово-промислової палати України / регіональної ТПП, що проводить засвідчення форс-мажорних обставин, і підписується уповноваженою особою, яка прийняла рішення про засвідчення форс-мажорних обставин, і відповідно першим віце-президентом або віце-президентом ТПП України / президентом, першим віце-президентом або віце-президентом регіональної ТПП. На сертифікаті ставиться печатка ТПП України / регіональної ТПП. У даній справі відповідачем надано висновок Торгово-промислової палати України, у розділі VII якого зазначено, що цей висновок складено на бланку Торгово-промислової палати України в 5 автентичних примірниках, він підписаний фахівцями, які склали цей висновок та першим віце-президентом ТПП України, на сертифікаті поставлена печатка ТПП України. Відсутність у вказаному висновку назви сертифікату не свідчить про те, що цей доказ є неналежним. На переконання суду, зазначений висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у не проведенні своєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітної плати та компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Враховуючи, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Приймаю до уваги, що в задоволенні позовних вимог було відмовлено, судовий збір з відповідача не стягується.

Outcome: dismissed