Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання договору недійсним, стягнення грошової суми за товар, стягнення моральної шкоди. Свій позов мотивує тим, що 11.07.2015 року по місцю її проживання за адресою: [INFO], прийшов чоловік та запропонував "на вигідних умовах" здійснити заміну вікон у будинковолодіні з деревяних на металопластикові. Чоловік запевнив, що вікна будуть виготовлені з матеріалу високої якості і з 20 % знижкою. Повністю довірившись вказаному чоловіку позивачка погодилася та підписала папери, які були надані вищевказаною особою. Оформляючи договір позивачка сплатила 30% вартості товару (4000 грн.). Ознайомившись пізніше зі змістом договору позивачка зрозуміла, що договір не відповідає вимогам чинного законодавства щодо правочинів подібного типу. Просить визнати недійсним договір індивідуальний № 1344 від 11.06.2015 року укладений між нею та ФОП [PERSON] та стягнути з відповідача на її користь кошти в сумі 4000 грн. та понесені нею судові витрати. В судове засідання позивачка та її представник не зявились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх вдсутності, позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів в порядку ст. 169 ЦПК України. Оскільки сторони в судове засідання не зявились, фіксування судового процесу відповідно до вимог ст. 197 ЦПК України не здійснюється. Виходячи з наведеного, суд вважає, що справу можливо розглянути за відсутності відповідача за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали справи та докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між сторонами укладений договір № 1344 від 11.06.2015 року, згідно п. 1.1 якого [PERSON] (позивач по справі) як замовник доручає, а ФОП [PERSON] (відповідач по справі) як виконавець зобовязується організувати роботи по виготовленню і передачі у власність ПВХ конструкцій (надалі виріб) по цінам виконавця (а.с. 10-11). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Відповідно до п. 5, 7 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів" крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, ціну продукції визначено неналежним чином. Як вбачається з договору, укладеного між сторонами по справі, він має всі формальні ознаки договору купівлі-продажу. В силу ст. 655, 656 ЦК України договір купівлі-продажу це договір, за яким одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ціну). Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет і ціну. Предмет договору це майно (товар), яке продавець зобовязується передати покупцеві. Тобто предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Вказаний договір не відповідає вищевказаним нормам Законів, зокрема, з його змісту не можна зрозуміти, що є предметом договору (який товар (виріб), його кількість, основні характеристики та ін.), що є істотною умовою договору і має обов'язково бути. Слід також вказати, що з укладенням договору купівлі-продажу, як і будь-якого іншого двостороннього правочину, у кожної із сторін виникають права та обов'язки, які становлять його зміст. Важливо, що права однієї сторони співвідносяться з обов'язками іншої сторони таким чином, що відповідному обов'язкові продавця кореспондується відповідне право покупця і навпаки. Так, одним з найважливіших обов'язків продавця є передача ним майна у власність покупця, а останній набуває право вимагати передачі йому цього майна. У свою чергу, покупець зобов'язаний прийняти від продавця придбане майно і сплатити за нього обумовлену ціну, а продавець, відповідно, має право вимагати від покупця прийняти продане майно і сплатити за нього належну грошову суму. Як вбачається з оспорюваного позивачем договору (пункти 2.1 - 2.3), він має ціну - 12000 грн., але не вказані умови та строки її сплати, що в свою чергу суперечить п. 3.2 та робить неможливим його виконання, так як даним пунктом (3.2) передбачений обов'язок виконавця передати у власність замовника виготовлений виріб протягом 30 робочих днів з моменту заключення договору. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. В силу ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", суд дійшов висновку, що умови договору (пункти 2.1-3.1) є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, тому в цій частині вони підлягають визнанню як недійсними. А поскільки визнання договору в цій частині недійсним зумовлює зміну інших положень договору, а також з урахуванням того, що в договорі чітко не визначений його предмет, тому суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині і визнання договору № 1344, укладеного між сторонами по справі, недійсним в цілому. Що стосується решти позовних вимог, суд виходить з наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 59-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог про повернення сплаченої суми завдатку 4000 грн., та понесених судових витрат, тому в цій частині позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню пропорційно до задоволеної частини позову судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. Враховуючи наведене,

Outcome: partial