Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] із вказаним позовом. У позові [PERSON] просила суд ухвалити рішення яким визнати незаконним та скасувати наказ № 217-к від 06.10.2010 року по відділу освіти Балтської районної державної адміністрації Одеської області, визнати незаконним та скасувати наказ № 217-к від 06.10.2010 рок по відділу освіти Балтської районної державної адміністрації Одеської області, згідно якого вона була звільнена як відсторонений директор та вчитель російської мови за суміщенням Кармалюківської ЗОШ І-ІІ ступенів за вчинення аморального проступку, не сумісного із продовженням роботи на підставі п.3 ст.41 КЗпП України, поновити її на посаді директора Кармалюківської ЗОШ І-ІІ ступенів та вчителя російської мови та зарубіжної літератури за суміщенням Кармалюківської ЗОШ І-ІІ ступенів Балтського району Одеської області, стягнути з відділу освіти Балтської районної державної адміністрації на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути з відділу освіти Балтської районної державної адміністрації на її користь моральну шкоду у сумі 20 000 гривень. Стягнути з відділу освіти Балтської районної державної адміністрації на її користь 2 000 гривень за надання юридичною допомоги та стягнути з відділу освіти Балтської районної державної адміністрації на її користь судові витрати за сплачений збір ІТЗ. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що наказом № 352 від 19.08.1987 року по Балтському районному відділу науки та освіти вона була призначена на посаду вчителя російської мови та літератури Кармалюківської восьмирічної школи Балтського району Одеської області з 01.09.1987 року. Наказом № 129-к від 28.05.2003 року по відділу освіти Балтської районної державної адміністрації з 01.06.2003 року вона була переведена на посаду директора Кармалюківської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів за сумісництвом вчителя російської мови та зарубіжної літератури. Наказом № 217-к від 06.10.2010 року по відділу освіти Балтської районної державної адміністрації вона була звільнена з посади директора та вчителя російської мови за сумісництвом Кармалюківської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів за вчинення аморального проступку не сумісного із продовженням вказаної роботи згідно п.3 ст.41 КЗпП України. Позивач вважає незаконним та необґрунтованим її звільнення з посади за ініціативою відповідача, оскільки вважає, що за весь період роботи на посаді як директора так і вчителя Кармалюківської ЗОШ Балтського району Одеської області вона не вчиняла жодного аморального проступку, який виходить за межі загальноприйнятих норм поведінки та моралі. Позивач [PERSON] та та її представник - адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача відділ освіти Балтської районної державної адміністрації Одеської області - Волотов І.В. у судовому засіданні заперечував проти позову посилаючись на законність звільнення [PERSON] із займаних посад. Представник відповідача Управління державного казначейства України в Одеській області - Товарницький І.М. у судовому засіданні висловив думку - на розсуд суду. Начальник відділу освіти Балтської райдержадміністрацій Одеської області - Ласкорунська О.В. - повідомлена належним чином, про що свідчить поштове повідомлення у матеріалах справи. Балтська райдержадміністрація Одеської області - повідомлена належним чином, про що свідчить поштове повідомлення у матеріалах справи. Також суд заслухав пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст.2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно із ст.43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивача наказом Завідуючого райВНО Г.П. Скрипник № 352 від 19.08.1987 року було призначено на посаду вчителя російської мови та літератури та 0,5 ставки бібліотекаря в Кармелюківську ВШ з 01.09.1987 року , та наказом начальнику відділу освіти Балтської райдержадміністрації № 129-к від 28.05.2003 року було переведено за її згодою на посаду директора цієї ж школи, залишивши на посаді вчителя російської та зарубіжної літератури за суміщенням з 01.06.2003 року. Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Під час розгляду справи, судом встановлено, що позивача - наказами № 217-К від 06.10.2010 року звільнено за вчинення аморального проступку, не сумісного з продовженням цієї роботи, п.3 ст. 41 КЗпП України . Судом оглянуто протокол № 15 від 29.04.2014 року засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації, постанову Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28.10.2013 року. Також судом встановлено, що підставою для прийняття оспорюваного наказу були: наказ за №202 від 10.09.2010 року про призначення службового розслідування, та сам акт службового розслідування від 17.09.2010 року за №1, та протокол загальних зборів батьків та педагогічного колективу Кармалюковської загальноосвітньої школи 1-11 ступенів . Згідно з п. 3 ст. 41 КЗпП України підставою для звільнення особи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу є вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального поступку, несумісного з продовженням даної роботи. Згідно представленого суду акту №1 від 17.09.2010 року службового розслідування відділу освіти Балтської райдержадміністрації, стосовно фактів викладених в протоколі батьківських зборів Кармалюковської ЗОШ 1- 11 ступенів встановлено, що з боку [PERSON] виявлено багато недоліків з боку морально-етичного виховання учнів у школі , тактовності директора по відношенню до технічних працівників, до батьків. Відсутня співпраця з сільським головою, з місцевими фермерами. Існують порушення умов праці членів колективу. Керування закладом ведеться у «диктаторському режимі» . Заперечуючи проти задоволення позову, представники відповідача, обґрунтовуючи свою позицію, вказують на те, що є пояснювальні записки батьків дітей та працівників закладу з яких вбачається факт вчинення позивачем ігноруванням вимог суспільної моралі, і є аморальним проступком, який не дозволяє надалі позивачу працювати на займаних посадах. Суд, дослідивши представлені сторонами докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача. Позовні вимоги розглядаються в межах заявлених позовних вимог, оцінка доказів судом надана відповідно до вимог статей 10,11,57-60 ЦПК України, і розірвання трудового договору на підставі ст. 41 КЗпП України є правом роботодавця в кожному конкретному випадку. Трудове законодавство не дає поняття аморального проступку. Аморальним проступком слід вважати винні дії чи бездіяльність, що порушують моральні норми, притаманні даному суспільству, суперечать змісту трудової функції працівника і тим самим дискредитують виховні, службово-виховні, посадові повноваження певного кола осіб. Це вчинок, який несумісний з виконанням виховної функції. У широкому значенні аморальний проступок - це діяння, що порушує моральні підвалини суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві. Відповідно до ст.43 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках вчинення працівником, який виконує виховні функції аморального проступку, не сумісного із продовженням даної роботи. Підставами для звільнення працівників згідно з п.3 ст.41 КЗпП України є його відповідні винні дії, вчинення яких передувало виданню наказу про припинення трудового договору. При вирішенні такого спору суд повинен з'ясувати чи були підстави для звільнення на час його проведення. Частиною 1 ст.24 ЗУ «Про загальну середню освіту» передбачено, що педагогічним працівником повинна бути особа з високими моральними якостями, яка має відповідну педагогічну освіту, належний рівень професійної підготовки, здійснює педагогічну діяльність, забезпечує результативність та якість своєї роботи, фізичний та психічний стан здоров'я якої дозволяє виконувати професійні обов'язки в навчальних закладах системи загальної середньої освіти. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 28 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», з підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (п. 3 ст. 41 КЗпП України), можуть бути звільнені лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні І психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов'язків, так і не пов'язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами. Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що він не вчиняв аморального проступку ні в час виконання службових обов'язків, ні в неробочий час. Суд зазначає, що у чинному законодавстві про працю відсутнє конкретне, чітке визначення поняття «аморальний проступок працівника, який виконує виховні функції, що є несумісним з продовженням даної роботи», а тому суд з урахуванням конкретних обставин справи визначає аморальний проступок, як сумісний або несумісний з продовженням роботи. Відповідно до ч.1 ст.50 Закону України "Про освіту" учасниками навчально - виховного процесу є, зокрема, керівні, педагогічні, наукові, науково - педагогічні працівники, спеціалісти. В п.1 ст.54 Закону України „Про освіту" передбачено, що педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обов'язки. Серед обов'язків, яким повинні відповідати педагогічні та науково - педагогічні працівники, що визначені ст.56 Закону України "Про освіту", зокрема, є те, що вони зобов'язані додержувати педагогічної етики, моралі, поважати гідність дитини, учня, студента. Морально-духовне становлення дітей, учнівської молоді, їх підготовка до активної, творчої, соціально значущої, сповненої особистісного сенсу життєдіяльності є найважливішими складовими розвитку суспільства та держави. Державна політика в галузі виховання ґрунтується на принципах гуманістичної педагогіки, сформульованих у законах „Про освіту", „Про Вищу освіту". Закладена в них методологія виховання надає пріоритет розвиненій особистості, її життєвому і професійному самовизначенню, самореалізації життєтворчості відповідно до національних цінностей. Ідеалом виховання виступає різнобічно та гармонійно розвинена, національно свідома, високоосвічена, життєво компетентна, творча особистість, здатна до саморозвитку і самовдосконалення. Як вид професійної діяльності виховання має бути спрямоване на формування в особистості цінного ставлення до навколишньої дійсності, самої себе, активної за формою та моральної за змістом життєвої позиції, узгоджуватися з навчанням як процесом збагачення пізнавальних можливостей особистості. Єдність виховання і навчання зумовлена спрямованістю обох процесів на формування соціально зрілої особистості. Особи, трудовим обов'язком яких є виховання, повинні бути не тільки висококваліфікованими спеціалістами, а й людьми високої духовності та моральних переконань. Особистий приклад викладача, його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні і впливу на молодь, становлять ту виховну силу, яку не можна замінити підручниками. Працівник, який виконує виховні функції, повинен постійно слідкувати за собою, відчувати, що його поведінка перебуває під контролем тих, кого він виховує, а також суспільства в цілому. Таким чином відповідно до вимог ст. 54 Закону України ''Про освіту'' педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, а відповідно до ст. 56 цього самого Закону педагогічні та науково-педагогічні працівники зобов'язані настановленням і особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі. Так, звільнення працівника, який виконує виховні функції, на підставі п.3 ст. 41 КЗпП України можливе тільки у випадку скоєння аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи. Аморальним проступком несумісним з продовженням виховної роботи, може бути лише проступок, який виходить за рамки загальноприйнятих в цивілізованому суспільстві правил пристойності та моралі, а також дискредитує високе звання вихователя дітей та молоді. Аналізуючи надані сторонами докази, пояснення свідків, суд , приходить до висновку, що [PERSON] не скоєно дій, таких, що несумісні із продовженням даної роботи, а саме аморального проступку . Так, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суду надано довідку про розмір заробітної плати позивача, та встановлено, що згідно довідки №01.09590 від 17.11.10. виданої відділом освіти Балтської районної державної адміністрації середній заробіток позивачки становить 2441,86 грн. Таким чином середній заробіток з 06 жовтня 2010 року по 16 червня 2014 року складає 108 254 гривні 79 копійок. Позивачка просила стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 20000 грн. Згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та ступінь моральних страждань позивача, порушення нормального укладу життя й з дотриманням вимог ст.237-1 КЗпП України визначає таке відшкодування в розмірі 2000 грн. Позивачка просила також стягнути на свою користь з відповідачів судові витрати, пов'язані із оплатою правової допомоги у розмірі 2000,00 грн. Відповідно до ч.ч. 1,2 статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-УІ, що набрав чинності з 1 січня 2012 року, також передбачає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Встановлено, що в суді правову допомогу позивачу надавав адвокат [PERSON], що підтверджено договором. Витрати [PERSON] на правову допомогу відповідно до договору від 27 листопада 2010 року склали 2000 грн. Згідно журналу судового засідання адвокат брав участь у судових засіданнях в суді неодноразово, судові засідання тривали довгий час, що становить загалом в часі 329 хвилин, або 5 години 48 хвилин. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 216 січня 2014 року № 719-VІІ розмір мінімальної заробітної плати за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року складає 1218,00 грн. Таким чином, компенсація витрат на правову допомогу, яка підлягає виплаті становить: 1218,00 грн. : 100% х 40% = 487,20 грн. за 1 годину; 487,20 грн. : 60 хвилин = 8,12 грн. за 1 хвилину; 8,12 грн. х 329 хвилин = 2671,48 грн. Позов [PERSON] до суду було подано 05 листопад 2010 року, таким чином є підстави розраховувати компенсацію витрат за правову допомогу по підготовці заяви про зміну та уточнень до позовних вимог від 27 грудня 2010 року, у зв'язку з підрахуваннями по заявам суд, вважає, що адвокатом могло бути загалом витрачено 2 години на підготовку вказаних заяв . 2 години дорівнює 120 хвилин 8,12 х 240 хвилин = 974,40 грн. Виходячи з наведених розрахунків, суд, вважає за можливе стягнути на користь позивача з відповідача судові витрати, пов'язані із оплатою правової допомоги у розмірі 2000,00 грн. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягають судові витрати в сумі 37 грн. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що звільнення позивача було проведено не законно і без дотриманням всіх норм трудового законодавства. На підставі п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України підлягає допуску до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі. Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає допуску до негайного виконання, оскільки положення п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України стосуються лише присудження працівникові виплати заробітної плати.

Outcome: partial