Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] звернувся до ПАТ КБ "Приват Банк" з метою отримання кредитних послуг, у зв'язку з чим підписав Заяву № б/н від 24.03.2010, згідно якої отримав кредит у розмірі 17 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та позивачем Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік. Позивач надав відповідачу кредит, однак взяті на себе зобов'язання відповідачем не виконуються. Станом на 31.01.2016 загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 32 720,20 грн., яка складається з: 11 277,84 грн. - заборгованість за кредитом; 1 600,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1 534,30 грн. - штраф (процентна складова). Позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ "Приват Банк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 24.03.2010 у розмірі 32 720,20 грн., яка складається з: 11 277,84 грн. - заборгованість за кредитом; 17 808,06 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 600,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1 534,30 грн. - штраф (процентна складова), а також стягнути судовий збір. 21.06.2016 до Ржищівського міського суду Київської області надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приват Банк" про визнання правочину недійсним, згідно з якою позивач просив суд визнати недійсним правочин, а саме договір б/н від 24.03.2010, укладений між ним та ПАТ КБ "Приват Банк". Позивач за зустрічним позовом вважає, що зазначений правочин було укладено з порушенням норм діючого законодавства виходячи з наступного: згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; ст. 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. У свою чергу ч. 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Аналізуючи вищевказані норми можна дійти висновку, що кредитний договір укладається в письмовій формі з обов'язковим відображенням у договорі умов, що стосуються його предмету. Такий договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами. Відтак наявність підписів усіх сторін у такому договорі є також його обов'язковою та істотною умовою. Як вже було зазначено вище, ПАТ КБ "Приват Банк" у своїй первісній позовній заяві зазначає, що кредитний договір складається з заяви позичальника. Однак аналізуючи зміст зазначеної заяви можна дійти висновку, що її не можна розцінювати як частину договору оскільки вона є не що інше як пропозицією однієї сторони укласти договір, оскільки її зміст містить лише умови майбутнього договору і виражає намір позивача за зустрічним позовом вважати себе зобов'язаним у разі прийняття банком цієї пропозиції. Тому наступним кроком до укладення кредитного договору мав би бути факт укладення у письмовій формі такого договору з додержанням істотних умов та підписання цього договору сторонами. Однак укладення такого договору не було. Крім того щодо посилання заявника на ту обставину, що умови надання банківських послуг є також частиною кредитного договору є безпідставним, оскільки зазначений документ не відповідає вимогам ст. 207, 638, 1054 ЦК України. Зокрема в даному документі відсутня умова про розмір кредиту, який надається позичальнику та кінцевий термін його повернення, документ підписаний лише зі стронони заявника, підпис позивача за зустрічним позовом у зазначеному документі відсутній. Крім того, ПАТ КБ "Приват Банк " не було надано до суду жодних доказів того, що [PERSON] був ознайомлений із даними умовами та визнав умови цього документу обов'язковими до себе у тій редакції, в якій вони були подані до суду. Позивач по зустрічному позову вважає, що у даному випадку "кредитний договір", що згідно із тердженням ПАТ КБ "Приват Банк" складається із заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою є недійсним правочином, оскільки не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203, ст. 638, ст. 1054 ЦК України, а відтак не може створювати для [PERSON] юридичних наслідків, зокрема, тих що зазначені ПАТ КБ "Приват Банк" в первісній позовній заяві, а лише створює наслідки для ПАТ КБ "Приват Банк" та [PERSON], які передбачені ст. 216 ЦК України. Відповідно до журналу судового засідання від 15.07.2016 (а.с. 179), судом було визнано явку представника позивача обов'язковою для надання особистих пояснень. Представник позивача в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча, про час і місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, подавши 17.06.2016 письмові заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги ПАТ КБ "Приват Банк" не визнав та просив відмовити, вимоги зустрічного позову підтримав та просив задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приват Банк" до [PERSON] про стягнення заборгованості не підлягає до задоволення у повному обсязі, виходячи з такого. З матеріалів справи вбачається, що предметом спору у даній справі є вимога ПАТ КБ "Приват Банк" про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 24.03.2010, що укладений з [PERSON] на підставі ст.11, 509, 525, 526, 1050, 1054 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дані вимоги кореспондуються і в ст. 60 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 11 цього Кодексу, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належність та допустимість доказів встановлено ст. 58, 59 цього Кодексу. В силу ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. За клопотанням представника відповідача [PERSON] (а.с. 53-54) судом було направлено до ПАТ КБ "Приват Банк" запити щодо надання оригіналу кредитної справи на [PERSON] за договором б/н від 24.03.2010 (а.с.181,193). Однак, листом від 30.08.2016 ПАТ КБ «Приват Банк» надано відповідь про те, що затребувані судом оригінали документів не можуть бути надані, оскільки вони втрачені в архівах банку. У зв'язку з тим, що оригінал кредитного договору, як основний доказ по справі банком не надається, банк направляє фото клієнта з карткою, та просить залучити дане фото, як доказ по справі (а.с.199). Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Додержання принципу змагальності у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України ). Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, реалізації особами, які беруть участь у справі, їхніх прав. ПАТ КБ "Приват Банк" своїми правами та обов'язками, передбаченими ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, щодо подання доказів та доказуванню перед судом обставин, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, не скористався. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд не може прийняти на підтвердження факту укладення між [PERSON] та ПАТ КБ "Приват Банк" договору та відповідно про виникнення договірних правовідносин між позивачем та відповідачем надану відповідачем фотокартку (а.с. 201), оскільки це не є належним та допустимим доказом в розумінні ст. 58, 59 ЦПК України. Отже, оскільки позивачем не виконано вимогу суду щодо надання оригіналів письмових доказів, з врахуванням вимог ст. 10. 11, 58, 59, 64 ЦПК України, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів факту укладення з відповідачем [PERSON] кредитного договору б/н від 24.03.2010 та відповідно наявності будь-якої заборгованості за даним договором, а тому позов не підлягає до задоволення. Суд приходить до виснову, що в задоволенні зустрічного [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приват Банк" про визнання правочину недійсним слід відмовити в повному обсязі, обгрунтовуючи свою позицію крім вищезазначеного, щодо відсутності оригіналів письмових доказів по справі, ще й нижченаведеним. Суд не може прийняти до уваги твердження позивача про те, що заява позичальника, умови надання банківських послуг та правила користування платіжною карткою в сукупності не можуть бути визнані "кредитним договором" в розуміння ч. 1 ст. 203, 638, 1054 ЦК України, з огляду на нижчезазначене. Між сторонами виникли правовідносини щодо виконання договірних зобов'язань, а саме: виконання умов договору позики. Сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, а саме: договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Наведе узгоджується із роз'ясненнями, що надані у п. 21 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин". На підставі викладеного та

Outcome: dismissed