Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про захист порушеного конституційного права споживача фінансових (кредитних) послуг, визначених Конституцією України, Законом України «Про захист прав споживачів» та іншими спеціальними нормативно-правовими актами України та визнання недійсними кредитного договору №2619/0708/71-059 від 22 липня 2008 року, який підписаний між [PERSON] та АТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Омега») та визнання недійсним договору поруки №2619/0708/71-059Р-1 від 22 липня 2008 року, укладений між [PERSON] та АТ»Сведбанк»(правонаступник ПАТ «Омега»), вказуючи, що 22 липня 2008 року між нею та АТ «Сведбанк» в особі Софіївського відділення АТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» (надалі Відповідач або [PERSON]) підписано Кредитний договір №2619/0708/71-059 (надалі Кредитний договір). В якості забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним Договором №2619/0708/71-059 від «22» липня 2008 року між нею, у якості поручителя (надалі Позивач або Споживач) та АТ «Сведбанк» в особі Софіївського відділення АТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» був підписаний Договір поруки №2619/0708/71-059-Р-1 від «22» липня 2008 року. 15 червня 2009 року ВАТ «Сведбанк» реорганізовано в Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (ПАТ «Сведбанк»), яке виступає єдиним правонаступником по всіх правах та зобов»язаннях Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» та Софіївського відділення АТ «Сведбанк» м. Київ. Рішенням Річних Загальних зборів акціонерів від 29 квітня 2013 року ПАТ «Сведбанк» змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» надалі Відповідач або [PERSON]), яке виступає єдиним правонаступником по всіх правах та зобов»язаннях ПАТ «Сведбанк». 02 березня 2015 року на підставі постанови Правління [PERSON] банку України №152 «Про віднесення ПАТ «Омега Банк» до категорії неплатоспроможних» введено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Відповідно до постанови Правління НБУ від 06.07.2015р. № 437 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Омега Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 06.07.2015р. №127, "Про початок процедури ліквідації ПАТ «Омега Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким, було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Омега Банк». Вказує підстави, через які Кредитний договір від 22.07.2008 року №2619/0708/71-059 слід визнати недійсним: 1) Невиконання Відповідачем переддоговірної роботи з Позивачем та Позичальником, як споживачами кредитних послуг, всупереч ч.2 ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та пунктів 2.1-2.5 Постанови НБУ "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачам про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.05.2007р. Відповідачем не було дотримано визначених вимог, щодо ознайомлення позивача та позичальника, як споживачів кредитних послуг усно та письмово з орієнтовною сукупною вартістю кредиту, та не було підписано жодного письмового документу Банку, як підтвердження про ознайомлення споживача з орієнтовною сукупною вартістю кредиту, який містив би інформацію, визначену у ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п.п.2.1-2.4 та 3.8 Постанови НБУ № 168,а саме: письмовий документ встановленої форми, який Відповідач був зобов»язаний надати споживачу у письмовій формі перед укладенням кредитного договору для ознайомлення та підписання, обов»язковість якого встановлена ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п.2.4 Постанови НБУ №168. Зазначений письмовий документ (п.2.4 Правил), з визначеним змістом, згідно ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та пунктів 2.1-2.3, 3.8 та Додатку до Постанови НБУ №168, Відповідачем на ознайомлення та підписання споживачам не надавався, а від так, такого письмового документу не має Відповідач, він не існує в природі. Отже, Відповідач не має належних доказів виконання ним вимог законодавства щодо письмового повідомлення споживача з визначеною інформацією. Вважає, що якби Відповідачем було дотримано вимог діючого спеціального законодавства України при проведенні переддоговірної роботи, то зазначена інформація була б, відповідно, надана Позивачу і була б відображена у змісті Кредитного договору та у Додатку до нього. Відсутність проведення належної переддоговірної роботи Відповідачем з Позивачем підтверджується і наявною серед документів, що надаються до цього позову, копією Додатку №1 «Графік погашення заборгованості» до Кредитного договору №2619/0708/71-059 від 22.07.2008 року, на якому відсутній підпис Позичальника, підтверджується змістом Додатку і Кредитного договору №2619/0708/71-059. Отже, на момент звернення Позивача, що виступав поручителем за кредитом, та Позичальника, як споживачів кредитних послуг, до Банку із заявою про видачу кредиту, банк не виконав вимоги ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п.п.2.1-2.5 та 3.8 Постанови НБУ №168, ст..3, 6-3, 203 ЦК України щодо проведення переддоговірної роботи, зі споживачем кредитних послуг. Позичальнику не була надана визначена законодавством інформація щодо сукупної вартості пропонованого кредитного продукту, його видів, переваг та недоліків, тощо, у повному обсязі, що є підставою визнання Кредитного договору недійсним. Відповідач, в порушення ч.4. п.1 ст.4 ЗУ «Про захист прав споживачів» не надав споживачу під час придбання, замовлення та виконання послуг необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про умови кредитування, переваги та недоліки пропонованих схем, а також про виконавця,зокрема інформацію про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії визначену ч.2(5) ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, Відповідачем не було дотримано вимоги, встановлені ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п. 2.1.-2.4 Постанови Правління НБУ №168 (Правил), а саме: не було проведено зі Споживачем переддоговірну роботу та, не повідомлено Споживача у письмовій формі перед укладенням договору про особу кредитодавця, сукупну вартість кредиту, суму здорожчання кредиту та його реальну відсоткову ставку, що є обовязковою вимогою для здійснення споживачем свідомого вибору та прийняття рішення щодо потреби у даних послугах.. Закон встановлює, що «У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену\~статтями 15\~і\~23 ЗУ«Про захист прав споживачів» (п.2 ст. 11 цього закону)». Таким чином, одного тільки не надання Відповідачем інформації щодо орієнтовної вартості кредиту перед укладенням кредитного договору достатньо для визнання правочину недійсним. Відповідач не ознайомив Позивача з умовами кредитного договору, порушивши ч.3(10) ст.18 ЗУ «Про права споживачів». Позивачу, як споживачу кредитних послуг, з боку Відповідача, не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу іноземної валюти до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання споживачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит, особливо зважаючи на той факт, що платоспроможність позичальника визначалась банком виходячи з гривневого доходу, а не валютного, про що нею було надано банку достовірну інформацію. Банк не попередив її, що його послуги, зважаючи на їх ціну (вартість), явно не задовольнятимуть інтереси і вимоги споживача, [PERSON] не попередив і про те, що вартість кредиту може істотно зрости, ніж це очікувалось під час укладення договору, що негативно вплинуло на рішення Позивача, як поручителя та споживача. 2) Порушення (недотримання) Відповідачем в Кредитному договорі №2619/0708/71-059 від 22.07.2008 року та Додатку №1 «Графік погашення заборгованості» до цього договору, вимог, встановлених ч.2 та ч.4 ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та п.п.3.1-3.8 Постанови НБУ №168, щодо особливостей змісту договорів за споживчими кредитами. Договір споживчого кредиту є правочином, який повинен надавати споживачу особливі засоби правового захисту, що не притаманні іншим банківським правочинам. Зміст та умови Кредитного договору №2619/0708/71-059 від 22.07.2008 р. та Додатку №1 до нього, що має назву «Графік погашення заборгованості», були розроблені безпосередньо Банком, а тому, Споживач був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору, та не маючи відповідних спеціальних знань, не мав можливості оцінити відповідність умов договору та його змісту чинному законодавству України. Зазначає, що відповідно до ч.4 ст.11 Закону та п.3.1-3.8. Постанови Правління НБУ №168,[PERSON] повинен не просто надавати інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту, а така інформація повинна міститися в кредитному договорі або додатку до нього, і бути наданою у письмовій формі та містити її вартісне значення. Прямим беззаперечним документальним доказом порушення (недотримання) Відповідачем норм чинного спеціального законодавства України, що встановлює особливі вимоги до обов»язкового включення до змісту кредитних договорів за споживчими кредитами, відповідно до статей 10, 58-60 ЦПК України, та порушення Відповідачем прав споживача, є сам Кредитний договір №2619/0708/71-059 від 22.07.2008 року та Додаток №1 «Графік погашення заборгованості», що додаються позивачем до даного позову. 22.07.2008 року між АТ «Сведбанк» в особі Софіївського відділення АТ «Сведбанк» та [PERSON] було підписано Кредитний договір №2619/0708/71-059. Додаток №1 від 22.08.2008 року до Кредитного договору, що відповідно до п.3.1. цього договору є невідємною частиною Кредитного договору. Вказує, що нею, як споживачем кредитних послуг, не було узгоджено та підписано Додаток №1 до кредитного договору, що є письмовим доказом беззаперечного факту того, що Відповідачем не було дотримано вимоги чинного спеціального законодавства України, як до підписання кредитного договору, так і під час його підписання, а отже, істотні умови споживчого кредиту згідно Кредитного договору №2619/0708/71-059 щодо його отримання, супроводження та виконання не були узгоджені позивачем. Як вбачається зі змісту пунктів 1.2, 1.3, 1.5, 3.1, 3.2, 5.1.8, 10.13 Кредитного договору, вони носять абсолютно формальний перелік частини видів витрат позивача та не містять істотних умов договору, як і Кредитний договір в цілому. В зазначених пунктах, як і у Кредитному договорі, відсутнє вартісне значення витрат споживача у грошовому виразі та інформація щодо орієнтовної вартості кредиту в грошовому виразі, немає суми здорожчання кредиту, інших витрат споживача, пов»язаних з отриманням та обслуговуванням кредиту, відсутня інформація про його реальну відсоткову ставку, тощо. Єдина інформація, що внесена Відповідачем до умов зазначеного договору, як це видно з Кредитного договору №2619/0708/71-059 та, з якою мав можливість ознайомитися споживач, під час підписання договору поруки це те, що [PERSON] зобовязується надати грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 100\~000,00 дол. США під 11,4% річних, терміном з 22.07.2008 до 22.07.2038, за умови сплати комісії банку в розмірі 1% від суми кредиту у національній валюті за курсом НБУ та посилання у договорі на Додаток №1 до кредитного договору. Ще одним доказом замовчування та ненадання повної та достовірної інформації відповідачем споживачу щодо щомісячних витрат на виконання кредитного договору є зміст Додатку №1, що має назву «Графік погашення заборгованості», що відповідно до п.3.1. є невід»ємною частиною Кредитного договору №2619/0708/71-059 від «22» липня 2008 року, та який складається з таблиці, що має чотири стовпчики наступного змісту та за відповідними назвами: «№ п/ч», що має 360 строк; «Період з 01 числа місяця по», що охоплює період з 10.08.2008 до 22.07.2038; «Сума погашення заборгованості по капіталу доларів США», де зазначено суму 278,00 доларів США у кожній строчці із 360 строк; «Залишок заборгованості по капіталу доларів США» у сумарному виразі починаючи з першої строчки сума 100000,00 зменшується на суму зазначену у попередньому стовпчику по строчці та на кінець 360 строки її розмір дорівнює 0. Зазначає, що важливим є і той факт, що Додаток №1 «Графік погашення заборгованості», що відповідно до п.3.1. є невід»ємною частиною Кредитного договору №2619/0708/71-059, нею не було підписано, а відтак, Банком не було узгоджено з позичальником, належним чином, істотні умови договору, що визначається чинним законодавством України, як неукладений договір. Отже, Кредитний договір №2619/0708/71-059 від «22» липня 2008 року та Додаток №1, що має назву «Графік погашення заборгованості» до Кредитного договору №2619/0708/71-059 від «22» липня 2008 року не містять визначеної у ч.2, ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»та п.п.3.1-3.8 Постанови НБУ №168інформації щодо сукупної вартості кредиту, яку банк зобов»язаний зазначити у кредитному договорі та у додатку до нього графіку погашення. Так, в Додатку №1 передбачено, що кредит має повертатись щомісячно рівними частинами по 278,00 доларів США. Вже після підписання Позивачем договору поруки, а позичальником Кредитного договору з'ясувалось, що Банк приховав (замовчав) розмір витрат споживача для сплати відсотків за користування кредитом, тому, що у суму погашення заборгованості - 278 доларів США відсотки не входили. Відповідач також приховав (замовчав) і інші витрати споживача на користь банку та третіх осіб, пов»язані з виконанням даного кредитного договору. У зв'язку із ненаданням (замовчуванням) Банком реальних розмірів щомісячних платежів та вартості інших витрат на користь банку та третіх осіб, вважає, що її було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення для Позивача на момент підписання Договору, що є порушенням п.п.2, 4 ч.1 ст.11 та ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»,а також є порушенням пунктів 3.1-3.8 «Правилнадання банками України інформації споживачу про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, реальну відсоткову ставку та реальний розмір платежів», затверджених постановою НБУ від 10.05.2007р. №168 та не дотримано форми графіку погашення, наведеної у додатку до Правил, та, відповідно до ч.2 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів»є підприємницькою практикою, що вводить Позичальника\~\~в оману, і такий правочин може бути визнаний судом недійсним згідно із ст.ст. 203,215,216,230 ЦК України. Здійснивши правовий аналіз відповідності чинному спеціальному законодавству України змісту Кредитного договору №2619/0708/71-059 та Додатку №1 до нього, встановлено, що він не містить наступну обов»язкову для даного виду договорів детальну інформацію (істотні умови), визначену ст.11,15,18,19 ЗУ «Про захист прав споживачів»та п.3.1-3.8 Постанови Правління НБУ №168, а саме: - про особу кредитодавця, наявність ліцензій, дозволів та дієздатності і правоздатності банку, відповідно до статуту, та його Софіївського відділення на підставі положення про відділення, повноважень посадової особи, що підписал договір, відповідно до довіреностей; - детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі за кредитним договором, у вигляді: - варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; - податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; - значення процентної ставки (у грошовому виразі) та порядок обчислення процентних доходів, відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів [PERSON] банку; -розрахункова база нарахування процентів визначена банком, як факт-факт, при цьому, банком було застосовано не 365/366 днів, як це визначає методика розрахунку НБУ, а 360 днів, наслідком чого, є збільшення витрат споживача на користь банку; - реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням формули визначеної у Постанові НБУ №168; - перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; - перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо; - графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати сум процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил (постанова НБУ №168). У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом; - попередження споживача, що валютні ризики, під час виконання зобов'язань за кредитним договором, несе споживач; - інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, чим порушено її права, як споживача фінансових (кредитних) послуг, що забезпечуються спеціальним законодавством України та гарантуються Конституцією України. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону, п. 3.1. Постанови Правління НБУ, банк повинен не просто надавати інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту, а така інформація має міститися в кредитному договорі, або додатку до нього і бути наданою споживачу у письмовій формі. Проте, як вбачається з означеного Кредитного договору та Додатку №1 до нього, такої інформації Кредитний договір та Додаток до нього не містять, чим суттєво порушено чинне законодавство України та права позивача, як споживача кредитних послуг, що вплинуло на рішення позивача щодо підписання договору. Істотними умовами кредитного договору, що визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів, та інші умови, визначені спеціальним законодавством України. При тлумаченні змісту істотних умов кредитного договору необхідно враховувати норми статей глави 71 ЦК України, а також рекомендації Листа юридичного департаменту НБУ від 18 серпня 2004 року № 18-111/3249-8378. Відповідно до зазначеного Листа, НБУ з посиланням на положення ч.1 ст.638 ЦК України, істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Істотною умовою договору про надання споживчого кредиту є дата видачі кредиту та інші умови надання кредиту.(ч.3 п.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»).В підписаному між сторонами Кредитному договорі дата видачі кредиту відсутня. Відповідно, неможливо встановити дату, з якої (у випадку видачі кредиту) починається нарахування плати (процентів, комісій, тощо) за користування кредитом. Так, навіть у Додатку №1 до Кредитного договору сума відсотків та відсоткова ставка відсутні, як відсутні і суми інших платежів на користь банку та третіх осіб. Вказана інформація про дату видачі кредиту не була письмово оприлюднена АТ «Сведбанк» та надана позичальнику. Вважає, що виходячи з вищевикладеного, можна зробити висновок, що у Кредитному Договорі №2619/0708/71-059 від 22.07.2008 року відсутні істотні умови, які є обовязковими для даного виду договору; сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору; при підписанні Договору про споживчий кредит АТ «Сведбанк» свідомо, в порушення законодавства, не повідомив позичальника про інформацію, яка повинна була бути письмово оприлюднена до моменту укладення договору. Отже, Кредитний договір №2619/0708/71-059 підписаний з суттєвими порушеннями Відповідачем вимог щодо змісту обов»язкової інформації, яка необхідна для його укладення, всупереч існуючих норм і вимог діючого законодавства України, що регулює правочини за споживчими кредитами, а дія кредитного договору грубо порушує охоронювані Конституцією і спеціальними Законами України права та інтереси споживача фінансових послуг людини та Позивача за даним позовом, на шкоду останньому, а саме: ст..42 Конституції України, ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», п.п.3.1-3.8 Постанови НБУ №168, ст.ст.6-3,203,215,216,236 ЦК України та ст.ст.180,181 ГК України. Таким чином, Відповідачем навмисно недотримано та грубо порушено, встановлені діючим законодавством України вимоги, та приписи [PERSON] Банку України, щодо укладення кредитного договору за споживчим кредитом, які визначені законом як істотні та є необхідні, зокрема: банк належно не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору споживчого кредиту, а саме: не надав позивачу та позичальнику повної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням, та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, забезпеченого порукою та іпотекою; у змісті означеного кредитного договору встановлені несправедливі для споживача умови договору. За таких обставин волевиявлення споживача кредитних послуг, позивача, було здійснене під впливом зазначеної у Кредитному договорі інформації, яка не містила істотні умови споживчого кредиту, його сукупну вартість і реальну відсоткову ставку, як цього вимагає спеціальне законодавство та не надавала повної і достовірної інформації щодо кінцевої сукупної вартості споживчого кредиту. Якщо споживачу кредитних послуг, як правило, дійсно об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору кредитного продукту із запропонованих на ринку, а також для оцінки змісту договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму запропоновану банком, без права внесення будь яких змін, що пояснюється і відсутністю відповідної кваліфікації у споживача, то, ненадання Відповідачем - АТ «Сведбанк» інформації споживачу щодо сукупної вартості кредиту, перед підписанням (укладенням) кредитного договору, надання банком на підпис договору споживчого кредиту стандартної форми, розробленої банком, що порушує встановлені законом обов»язкові вимоги до змісту даного виду договорів, включення у договір несправедливих умов та відображення у договорі суми кредиту у іноземній валюті, приховання від позивача повної та об'єктивної інформації щодо кінцевої сукупної вартості споживчого кредиту, реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту, допущеня істотного порушення прав позивача, як споживача послуг, у зв'язку з чим, позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги, як кредит, та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання, не може пояснюватись юридичною необізнаністю банка, оскільки в структуру банку входять такі підрозділи, як юридичний департамент, департамент валютних операцій, фінансово-економічний департамент, аналатичний департамент та департамент ризиків, тощо. Відповідач не дотримався особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору, порушивши пряму дію ст.42 Конституції України та норми цивільного, господарського та спеціального законодавства щодо вимог до змісту договорів за споживчими кредитами. Відповідно до вище зазначає, що якби її було повідомлено, у встановленому спеціальним законодавством України порядку, про істотні умови кредиту, його сукупну вартість та реальну відсоткову ставку, про наявність валютних ризиків, то вона ніколи б не підписала би договору з АТ «Сведбанк». Визначені банком у Кредитному договорі умови кредиту, внаслідок не надання, замовчування чи омани, спричинили неправильне сприйняття позивачем та позичальником, як споживачами кредитних послуг, істотних умов договору, сукупної вартості кредиту, реальної суми щомісячного платежу за договором та його реальної вартості, що вплинуло на волевиявлення, при відсутності якої, за обставинами даної справи можна вважати, що зазначені договори поручителем [PERSON] та позичальником [PERSON] не були би підписані. Таким чином, між бажанням позивача і позичальника укласти той чи інший правочин та обманом недобросовісної сторони правочину - відповідача, є причинний звязок, оскільки обман має породити у сторони бажання підписати (укласти) договір. Наслідком такої ситуації є те, що споживачі були позбавлені реальної можливості зробити свідомий вибір щодо необхідності кредитування у відповідному банку, при цьому, банк отримує можливість нажитися на таких споживачах. За приписом ч.2 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, що підтверджується змістом Кредитного договору №2619/0708/71-059 та Додатку №1 до нього. Крім того, Відповідач не повідомив Позивача про те, що а ні юридична особа АТ «Сведбанк», а ні його структурний підрозділ Софіївське відділення, на момент підписання кредитного договору не мав генеральної ліцензії НБУ на здійснення операцій в іноземній валюті і, що надання/отримання кредиту у іноземній валюті та подальше його виконання, потребує отримання Індивідуальної ліцензії НБУ на підставі ст.5 ДКМУ №15-93 (Постанова Пленуму ВГСУ №1 від 24.11.2014р.щодо питання дієздатності та правоздатності банків під час укладання кредитних договорів, додається). Такі дії Відповідача свідчать про зумисне приховування та замовчування достовірної інформації від споживача, надання йому завідомо несправдивих та невигідних умов кредиту, введення споживача в оману, з метою отримання відповідачем доходу, що безпосередньо вплинуло на рішення споживачами про підписання даного кредитного договру та договору поруки. Позичальник за кредитним договором [PERSON] індивідуальну ліцензію на використання іноземної валюти на території України в період з 2004 року по теперішній час, не отримувала, та не має права отримувати кредит у іноземній валюті та здійснювати розрахунки у іноземній валюті на території України, а відтак, такого права не мав та не має по теперішній час, як АТ «Сведбанк» так і його структурний підрозділ Софіївське відділення. Станом на 22.07.2008 року, на дату підписання Кредитного договору №2619/0708/71-059 Відповідач не мав індивідуальної ліцензії з надання та погашення кредиту у іноземній валюті, а позивач на отримання та виконання кредитних зобов»язань у іноземній валюті на території України, як того вимагає діюче законодавство України щодо отримання ліцензій та дозволів банками та їх структурними підрозділами (Постанови НБУ №275 та №375) та п.5ст.5 ДКМУ №15-93, таким чином, АТ «Сведбанк та його структурний підрозділ Софіївське віддлення не мав встановленої законодавством дієздатності та правоздатності щодо надання кредиту у іноземній валюті резиденту-фізичній особі [PERSON] бо зазначені операції підлягають ліцензуванню. Відповідач - ПАТ «Сведбанк» є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій з надання коштів в іноземній валюті на умовах фінансового кредиту з 07 жовтня 2011 року на підставі генеральної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій (правомірний факт в Україні, встановлений ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 10.09.14, апеляційне провадження №22-ц/796/9443/2014, номер рішення в Єдиному реєстрі судових рішень 40442932, рішення Вінницького суду 13.10.2014р. справа №127/1988/14-ц, номер рішення в Єдиному реєстрі судових рішень 40968292, рішення Дзержинського суду м.Кривий ріг справа №2-2469/11 провадження №2/408/616/12, рішення Самарського суду Дніпропетровської обл. справа 206/7626/14-ц провадження №2/206/90/15 та інш.). Дана правова позиція про те, що інші банки також отримали право надавати кредит готівкою іноземною валютою фізичній особі, відповідно до п.6 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» лише в 2011 році, підтверджується ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 14.01.15 у справі №711/4575/14-ц, заочному рішенні Придніпровського районного суду м.Черкаси від 11.07.14 у справі №711/4575/14-ц, ухвали Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 22.01.15 у справі №206/7626/14-ц і т.д.). А відтак, Відповідач не мав наміру виконувати Кредитний договір №2619/0708/71-059 від 22.07.2008 р. року, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків шляхом надання позивачу кредиту іноземною валютою, за даним правочином ним був прихований інший правочин надання кредиту у національній валюті та нав»язування прихованої банківської послуги - операції з продажу позичальникі іноземної валюти за кредитні кошти у національній валюті «з метою подальшої їх конвертації у національну валюту України (п.1.2 КД)» та приховування операцій, що випливають під час виконання кредитного договору купівля ноземної валюти на погашення кредиту та відсотків за договором. Дані банківські операції були відповідачем приховані та не значилися у кредитному договорі. Зазначений кредитний договір порушує п.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», нав»язування додаткових послуг та установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, ч.5 ст.203 ЦК України, згідно з яким зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, і моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідач не надав інформацію, визначену п.2 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо того, що його підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно зокрема інформації про особу відповідача та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, ціни або способу розрахунку ціни, даний перелік не є вичерпний. Отже, на момент підписання Кредитного договору сторони не мали індивідуальної ліцензії та відповідної дієздатності, визначеної спеціальним законодавством щодо обігу іноземної валюти на території України. Таким чином, АТ «Сведбанк» скористався юридичною необізнаністю Позичальника та спонукав його до підписання Кредитного договору, що порушує засади Українського законодавства. Відповідно до ч. 1, 2, 3 та 6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: ціни або способу розрахунку ціни, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним, то правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством. Відповідачем порушено норми чинного законодавства України, що встановлюють вимоги до дієздатності та правоздатності юридичних осіб та засади ст. 42 Конституції України щодо права на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом, ст..9 ЗУ "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", ст. 14 ГК України, ст..7 Закону України "Про [PERSON] банк України", ст.ст.19 та 23 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджене Постановою правління НБУ №275 від 17.07.2001р. статей 80, 91, 92 ЦК України, що визначають засади дієздатності та правоздатності сторін у правовідносинах та ч. 1, 2, 3 та 6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів. Відповідачем порушено норми чинного законодавства України, що встановлюють обмеження обігу на території України іноземних валют. Відповідно до припису ст.228 ЦК України, нікчемними є правочини, що порушують публічний порядок. Один із них: "правочини, що порушують правовий режим обмежених в обігу об'єктів цивільного права". Іноземна валюта на території України і є саме такий "обмежений в обігу об'єкт". Відповідно до ст. 35 Закону України „Про [PERSON] банк України гривня є єдиним законним платіжним засобом на території України. Відповідно до ст. 32 Закону України "Про [PERSON] банк України"встановлює, що обіг і використання, як засобу платежу, на території України інших грошових одиниць, окрім національної, забороняються." В даному випадку подальше виконання кредитного договору є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. 3 ЦК України принципу справедливості. Відповідачем було грубо порушено право споживача кредитних послуг в частині покладення на нього валютних та кредитних ризиків від знецінення валюти тоді, як дані витрати щодо валютних ризиків навіть не були повідомлені позивачу до, та під час підписання кредитного договору та не визначені в умовах Кредитного договору, чим порушено засади абзацу 2 частини 4 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів»- Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Отже, валютні ризики, покладені відповідачем на споживача кредитних послуг під час виконання ним договору, є неправомірним та порушують права споживачів та визначені вище нормативно-правові акти України. Умови Кредитного договору №2619/0708/71-059 та Додатку №1 до нього суперечать законодавству (ч.ч.2,4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», п.п.2.1-2.4, 3.1-3.8 Постанови НБУ) в звязку з невиконанням зазначених вимог та використання нечесної підприємницької практики (ч.6 ст.19 ЗУ). З Кредитного договору №2619/0708/71-059 та Додатку №1 до нього, що надані позивачем, як беззаперечні докази порушення його прав, як споживача фінансових (кредитних) послуг вбачається, що позивач був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого Договору та Додатку до нього, який був розроблений відповідачем. Доказів про надання позивачу інших видів документів та інформації щодо реальних грошових витрат позивача, пов»язаних з кредитом, зокрема, у вигляді інформаційного листа банку чи пам'ятки позичальника, які містять сукупну вартість кредиту, його реальну відсоткову ставку та суму витрат позичальника на коритсь третіх осіб, що свідчить про те, що відповідачем було дотримано вимоги законодавства щодо проведення переддоговірної роботи з позивачем та про ознайомлення позивача з визначеною інформацією не формально, а фактично, позивач не має бо зазначені документи йому не надавалися, як немає таких доказів і відповідач. Відповідачем не узгоджено з позичальником у встановленому порядку графік погашення заборгованості Додаток №1 до Кредитного договору, як цього вимагає законодавство, про що свідчть відсутність підпису позичальника [PERSON] на даному документі. Виходячи із наявних у позивача письмових доказів по справі - змісту самого Кредитного договору №2619/0708/71-059 від 22.07.2008р. та змісту та форми Додатку №1 до нього, що є предметом даного позову, здійснивши їх правовий аналіз, встановлено, що у змісті зазначених документів, всупереч чинному спеціальному законодавству України, відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для укладення кредитного договору за споживчим кредитом, а саме: - всупереч вимогам ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та п. 3.1 Правил належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним процентному значенні та грошовому виразі, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, у тому числі перелік і сумарний розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, тощо; - всупереч вимогам ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та п. 3.2 Правил кредитний договір і зокрема, графік платежів не містить підпису позичальника [PERSON], а відтак, є неузгодженим; - всупереч вимогам ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та п. 3.2 Правил кредитний договір і зокрема, графік платежів не містить відомостей (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця, щокварталу, тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сум нарахованих відсотків, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг на користь банку та третіх осіб, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил; - всупереч вимогам ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та п. 3.3 Правил не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється з використанням наведеної в Постанові Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року формули; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання,обслуговування та погашення кредиту; - всупереч вимогам ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та п. 3.4 Правил не зазначено про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; - всупереч вимогам ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та п. 3.7 Правил банком у договрі не зазначено вичерпну інформацію про вартість кожного з альтернативних варіантів надання послуг; - всупереч вимогам ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та п. 3.8 Правил банком не попереджено споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором у іноземній валюті несе споживач; не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Зазначає, що а ні Крединий договір, а ні Додаток №1 до нього, не містять визначену законодавством: ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст..6 ЗУ «Про фінансові послуги» та п.п.3.1-3.8 Постанови Правління [PERSON] банку України від 10.05.2007 р. №168, обов»язкову інформацію у повному обсязі, яку банки зобов»язані надавати у кредитному договорі або додатку до нього (графіку погашення), про детальний розпис сукупної вартості кредиту, реальну відсоткову ставку та графік платежів, яку банки зобов»язані зазначати у кредитних договорах або додатках до нього не формально, а надати її у грошовому значенні з визначенням вартості кожної послуги та з щомісячною розбивкою. З наданого суду у якості доказу Кредитного договору та Додатку до нього, вбачається, що за умовами Кредитного договору від 22.07.2008р. №2619/0708/71-059 не міститься інформація, що банк в зобовязальному порядку попередив споживача, що безпосередньо валютні ризики під часвиконання зобовязань за кредитним договором несе споживач. Таким чином, при такому не попередженні споживача вбачається недотримання банком вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007р. №168.Варто зазначити, що виходячи з вимог пункту 3 статті 509 ЦК України, зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідачем не було виконано вимоги даного пункту правил, не було попереджено про те, що позивач нестиме валютні ризики під час виконання кредитного договору. Проте, вказані ризики йому всеодно довелось нести, оскільки після підписання договору значно зріс курс долара США по відношенню до гривні України, це потягло значне збільшення боргових зобов'язань позивача на користь відповідача-Банку, що суперечить абзацу другому п.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»- споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Під час укладення кредитного договору, відповідач приховав від позивача, як і від позичальника, повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у кредитному договорі занижені значення показників істотних умов договору, вказавши у Додатку №1 до Кредитного договору розмір щомісячного платежу у сумі 278 доларів США, не зазначивши реального значення щомісячного розміру та суми сплати відсотків за кредитом та інших платежів пов»язаних з отриманням та виконанням даного договору, як на користь банку, так і третіх осіб. Не повідомив, що розмір щомісячного платежу за відсотками та кредитом складатиме суму приблизно 1256 доларів США та суму витрат за курсовими різницями від валюто-обмінних операцій, та інші витрати споживача на окристь банку та третіх осіб. Відповідачем було порушено положення п. 1 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів", що Споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію (послугу), що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Пункт 2 закону - Інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів банком у доступній наочній формі, прийнятим для окремих видів послуг. У разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виконавця спричинило придбання послуг, які не мають потрібних споживачеві властивостей, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Відповідачем було порушено положення ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»,продавець (виконавець) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання продавцю (виконавцю) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди; перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідачем було порушено положення ч. 2 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до положень ч. 1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів" права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином, цей перелік не є вичерпним. Згідно з частиною першою статті 638 та частиною першою статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Відповідачем грубо порушено вимоги абзацу другого ч. 3 ст. 6 ЦК України - Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами та ч.2 та ч.3 ст.180, ч.1 ст.181 та 645 ГК України. Відповідачем не дотримано вимог ст. 628 ЦК України -зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Отже, виходячи з вище викладеного, за положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральнимзасадам. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. 3) Порушення Відповідачем вимог ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» - нечесна підприємницька практика. За положеннями ч.1, ч.2(п.5) та ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»забороняється нечесна підприємницька практика. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: ціни або способу розрахунку ціни та зокрема інформації про його особута активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, тощо, даний перелік не є вичерпним. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. За положеннями п.7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» - Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. У зв»язку з тим, що Кредитний договір №2619/0708/71-059 від 22 липня 2008 року був підписаний між АТ "Сведбанк" та [PERSON] в період відсутності у банку Генеральної ліцензії та за відсутності у банку та позичальника Індивідуальної ліцензії на отримання та виконання кредиту у іноземній валюті на умовах договору, то, як наслідок, Кредитний договір є нікчемним, оскільки порушує вимоги ч.3 ст.6, ч.3 ст.95, ст.192, ст.203, ст.215, ст.228, ч.3 ст.533, ст.1048 - 1052, ст.1054, ст.1055, ч.1 ст.1057 ЦК України, ст..1, 5, 7 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання", ст. 23, 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність» та ст..14, 180, 181, 207, 208 ГК України та ст.42, 68 Конституції України. Відсутність Генеральної ліцензії у відповідача та індивідуальної ліцензії кваліфікується чинним законодавством України, як ведення ним незаконної та нечесної підприємницької діяльності ст.ст.18 та 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Доказ відсутності Індивідуальної ліцензії на надання/отримання кредиту у іноземній валюті на умовах Кредитного договору №2619/0708/71-059 від 22 липня 2008 року надано позивачем в порядку вимог ст.58,59,60 ЦПК Українив додатку до даного Позову Лист відповідь НБУ від 23.07.2015р. №28-115/51601. Згідно ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу,а також відсутність хоча б однієї з істотних умов правочину встановлених спеціальними законами, визначено як підставу його недійсності. Частина 1 ст. 216 ЦК Українивстановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до припису ст.228 ЦК України, нікчемними є правочини, що порушують публічний порядок. Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу Україниправочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до приписів частиною 2 статті 548 Цивільного кодексу Українинедійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочин. щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. 4) Договір поруки №2619/0708/71-059-Р-1 від 22 липня 2008 року. 22 липня 2008 року, між [PERSON]. та АТ «Сведбанк» в особі Софіївського відділення був підписаний Договір поруки №2619/0708/71-059-Р-1 від 22 липня 2008 року. Відповідно до вимог статті 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, способи захисту права визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Порукою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча вимога, що не суперечить законодавству України. Порука може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення таких вимог. При цьому порука має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання. Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а також відсутність хоча б однієї з істотних умов правочину встановлених спеціальними законами, визначено як підставу його недійсності. Частина 1 ст. 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до приписів частини 2 статті 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочин. щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Договір поруки №2619/0708/71-059-Р-1 від «22» липня 2008 рокупідлягає визнанню недійсними на підставі ст.ст.203, 215, 216, 236, ч. 2 ст. 548 ЦК України. Вважає, що укладаючи кредитний договір Банком повністю проігноровано вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги», та засади інших нормативно-правових актів України, не виконано викладені вище зобов'язання, що в свою чергу призвели до підписання Позивачем, як споживачем кредитних послуг, вкрай невигідного договору. Банк не повідомив позивача та позичальника, як споживачів, у письмовій формі, про кредитні умови, чим порушив: п. 2. ст. 11, ч. 1, 2, 4, 5 ст. 18, п. 2 ч. 2. ст. 19, ст. 21, ЗУ «Про захист прав споживачів», п.п.2.1-2.5 та 3.1-3.8 «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджених постановою НБУ від 10.05.2007, № 168.; ст.ст.203,215, п.1. ст.230, ст.236, ст. 632 ЦК України; лист НБУ N 40-117/2093-6134 від 16.06.2007; Абзац 3 пункту 7 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» - а такий правочин визнається судом недійсним. Позивач зазначає, що ні в самому Кредитному договорі, ні в Додатку до договору не вказано, як того вимагає п.п.2, 4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» про форми забезпечення кредиту, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків, про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати більш докладну інформацію; переваги і недоліки пропонованих схем кредитування та іншу інформацію щодо кредиту, встановлену ЗУ '"Про захист прав споживачів". Пункти 10.1. та 10.13. Кредитного договору, які містять застереження про ознайомлення Позичальника з інформацією щодо кредиту відповідно до ЗУ "Про захист прав споживачів" не можуть сприйматися як дійсність, оскільки порядок ознайомлення не додержано та підписи Позичальника на будь-яких інформативних листах Банку щодо істотних умов кредитування, сукупної його вартості та Додатку №1 «Графік погашення заборгованості» відсутні, а отже, позивачем не було узгоджено істотні умови договору. Банком при підписанні Кредитного договору та у самому договорі, як вище зазначено, допущено ряд чисельних порушень норм чинного законодавства. За таких обставин, Кредитний договір №2619/0708/71-059 від «22» липня 2008 рокупідлягає визнанню недійсними на підставі ст.ст.203, 215, 216, 236, ч.2 ст.548, 638, 1048-1052, 1054, 5055 ЦК України, статей 11, 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Договір поруки №2619/0708/71-059-Р-1 від «22» липня 2008 рокупідлягає визнанню недійсними на підставі ст.ст.203, 215, 216, 236, ч.2 ст. 548 ЦК України. А тому, просить суд визнати недійсним Кредитний договір №2619/0708/71-059 від 22 липня 2008 року який підписаний між [PERSON] та АТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Омега Банк») та визнати недійсним з моменту вчиненняДоговір поруки № 2619/0708/71-059-Р-1 від 22 липня 2008 року, укладений між [PERSON] та АТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «[PERSON]) . Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі ,поновити строки позовної давності, визнати недійсними кредитний договору № /2619/0708/71-059 від 22 липня 2008 року який укладений між Відкритим акціонерним товариством »Сведбанк» та [PERSON] та договору поруки №2619/0708/71-059-P-1 від 22.07.2008 року який укладений між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] ,також підтримала заперечення (том.2 арк.спр.1-6),звернення (том.2арк.спр.57-58),клопотання(том.2 арк.спр.101-104),заперечення (том.2арк.спр.114-123),заперечення(том арк..спр.128-135),заперечення (том.2арк.спр.148-150),звернення(том.2 арк.спр.211-212),пояснення (том.2арк.спр.213-221) та практику прийняття рішень судів. Представник відповідача ПАТ «Дельта-Банк» за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених в запереченні(том.2 арк.спр.61-66). Представник відповідача ПАТ «Омега Банк» в судове засідання не з»явився , надали суду клопотання про розгляд справи за відсутності ПАТ «Омега Банк»(том.2арк.спр.96). Представник третьої особи: Фонд Гарантування вкладників фізичних осіб хоч і був належним чином повідомлений про час ,місце ,дату слухання справи,в судове засідання не з»явився ,хоч і був належним чином повідомлений,причини неявки невідомі. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що в позові необхідно відмовити повністю. Як встановлено в судовому засіданні, що В судовому засіданні встановлені такі факти та їм правовідносини. 22 липня 2008 року між [PERSON] та АТ «Сведбанк» в особі Софіївського відділення АТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» підписано Кредитний договір №2619/0708/71-059 . В якості забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за Кредитним Договором №2619/0708/71-059 від «22» липня 2008 року між [PERSON] , у якості поручителя та АТ «Сведбанк» в особі Софіївського відділення АТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» був підписаний Договір поруки №2619/0708/71-059-Р-1 від «22» липня 2008 року. 15 червня 2009 року ВАТ «Сведбанк» реорганізовано в Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», яке виступає єдиним правонаступником по всіх правах та зобов»язаннях Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» та Софіївського відділення АТ «Сведбанк» м. Київ. Рішенням річних Загальних зборів акціонерів від 29 квітня 2013 року ПАТ «Сведбанк» змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» , яке виступає єдиним правонаступником по всіх правах та зобов»язаннях ПАТ «Сведбанк». 02 березня 2015 року на підставі постанови Правління [PERSON] банку України №152 «Про віднесення ПАТ «Омега Банк» до категорії неплатоспроможних» введено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Відповідно до постанови Правління НБУ від 06.07.2015р. № 437 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Омега Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 06.07.2015р. №127, "Про початок процедури ліквідації ПАТ «Омега Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким, було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «[PERSON]. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» відступив, а ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних договорах та забезпечувальних договорах тому числі і за кредитним договором № 2619/0708/71-059, укладеним між [PERSON],[PERSON] та ВАТ «Сведбанк»(том.2 арк.спр.71-78). Як встановлено в судовому засіданні ( том.2 арк.спр.197-199), [PERSON], зверталась до Печерського районного суду м. Києва з позовної заявою до ПАТ «Дельта Банк», третя особа ПАТ «Сведбанк» про визнання недійсним кредитного договору № № 2619/0708/71-059 від 22 липня 2008 року. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що при укладанні оспорюваного договору відповідач ,всупереч вимогам Закону «Про захист прав споживачів та Правил надання банками «України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не надав чіткої інформації про умови кредитування, внаслідок чого [PERSON] була введена в оману працівниками відповідача щодо дійсних умов договору, тому вказаний договір підлягає визнанню недійсним на підст.ст.230 ЦК України. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29.10.2014 р. в позові [PERSON] відмовлено. Рішення Печерського суду м.Києва від 29.10.2014 року ,згідно ухвали апеляційного суду міста Києва від 21.05.2015 р. залишено без змін(том.2арк.спр 200-204). Як вбачається з ухвали апеляційного суду м. Києва від 21.05.2015 р. позивач поставила вимогу про визнання кредитного договору № 2619/0708/71-059 від 22 липня 2008 року укладеного між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», недійним в силу вимог п. 1 ст. 230 ЦК України та вказуючи, що підставами для такого визнання є , що позивачу була надана вся необхідна інформація передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупної вартості кредиту»,затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168 у повному обсязі ,у кредитному договорі є не справедливими, так як в супереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків за шкоду позивача-споживача кредитних послуг. Надання кредиту в доларах США є способом зловживання правом коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, відповідач перекладає як суб»єк підприємницької діяльності виключно на позивача-позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг та був відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, графік погашення відсотків та порушено принципи справедливості. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК). Відповідно до положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Судом встановлено, що кредитний договір має додаток №1 ,який є невід»ємною частиною договору. Розділом №3 кредитного договору регламентовані умови погашення заборгованості,сплата відсотків та комісії та порядок їх нарахування. Підписанням договору [PERSON] є підтвердження того, що вона ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов 'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов 'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України. Відповідно до вимог\~ст. 192 ЦК України\~законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України\~гривня.Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.Ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~визначено, що кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях\~47,\~49\~цього\~Закону\~визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Згідно із роз'ясненнями, що містяться у п. 11 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 р. "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що [PERSON] банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44\~Закону України "Про [PERSON] банк України"\~в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене\~постановою Правління [PERSON] банку України від 14 жовтня 2004 року № 483\~(зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). В позові посилається позивачка [PERSON] та вважає незаконним укладений між [PERSON] 22 липня 2008 р. з ВАТ «Сведбанк» кредитний договір № 2619/0708/71-059 , посилається як на підставу незаконності укладеного Кредитного договору на відсутність індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій на видачу валютних кредитів резидентам України фізичним особам для використання на території України згідно ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю»,але суд з таким твердження позивача погодитись не може. Відповідно до ст.66, ст.67 Закону України «Про банки і банківську діяльність» [PERSON] України здійснює адміністративний нагляд та контроль за діяльністю комерційних банків на території України, та НБУ надано право здійснювати ліцензування банківської діяльності комерційних банків на території України, та перевіряти дотримання ліцензійних умов. Перелік видів банківської діяльності, які можуть здійснюватись комерційними банками на території України, в тому числі і стосовно валютного кредитування(операцій з валютними цінностями) визначений в ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ВАТ «Сведбанк» 07.12.2007 р. отримав в [PERSON] банку України Ліцензію на здійснення банківської діяльності за № 38 (том.1 арк.спр.198-199). А тому ВАТ «Сведбанк» на законних підставах, на підставі отриманої в НБУ Генеральної ліцензії здійснює залучення іноземної валюти на депозитні рахунки вкладників, та здійснював розміщення залучених валютних коштів на валютному ринку України, шляхом надання кредитів фізичним та юридичним особам. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення [PERSON] банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до положень п.13 та п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів ,що виникають із кредитних правовідносин №5 від 30.03.2012 року,а саме ,що для визнання кредитного договору недійсним з підстав надання(отримання)споживчого кредиту у іноземній валюті,можливе лише якщо даний договір було укладено після набрання чинності Закону України від 22.09.2011 року»Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг. Як вбачається із матеріалів справи кредитний договір між сторонами по справі було укладено22 липня 2008 року, а тому норми вищевказаного Закону на дані правовідносини не поширюється. А тому , саме по собі зростання(коливання)курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору, оскільки зазначене, стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходити з динаміки зміни курсу валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України та іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Також позивачем не було надано доказів ,які б підтвердили невиконання банком положень Закону України»Про захист прав споживачів» так і п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, де передбачено обов»язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов»язань за цим договором несе споживач. Позивач безпідставно посилається на те, що банк не повідомив його про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, як то передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженні Постановою НБУ від 10.05.2007 р.№ 168 чим порушив ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки згідно пункту 10.13 кредитного договору № 2619/0708/71-059 від 22.07.2008 року підписанням цього договору Позичальник підтверджує, що перед укладанням Кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затвердженими Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 в повному обсязі. А тому твердження позивачки про неотримання інформації про сукупну вартість кредиту не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом по справі та спростовується кредитним договором п.10.13 та спростовує позицію [PERSON] щодо неотримання інформації передбаченої «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затвердженими Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168. Відповідно до ст. 1054ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. В ст.ст. 1048-1052,1054ЦК, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»встановлені вимоги законодавства що стосуються чинності кредитних договорів. З системного аналізу ст.1046, ст.1054 ЦК України валютні ризики покладаються на позичальників, якщо інше не встановлено договором, а Кредитним договором іншого і не встановлено. При цьому, як зазначено в листі НБУ №77-08/766-3 від 06.08.10 р. стосовно ситуації з видачею банками України валютних кредитів, за весь період незалежності України, курс постійно девальвував по відношенню до провідних вільноконвертованих валют світу, тому у позивача під час укладення Кредитного договору не було ніяких правових підстав вважати, що курс американського долара по відношенню до гривні буде стабільним протягом десяти років кредитування за Кредитним договором, а підписавши договір на таких умовах позивач фактично прийняв на себе валютні ризики можливої девальвації національної валюти, та спочатку і належним чином виконував умови Кредитного договору. Суд вважає, що кредитний договір укладено з волі обох сторін, сторони визначили всі необхідні умови договору та будь-яких умов, які б суперечили чинному, на час укладення договору, законодавству договір не містить. Відповідно до ст. 628ЦК\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як встановлено під час розгляду справи, сторони кредитного договору визначили у договорі всі істотні умови, як щодо суми кредиту, плати за користування кредитними коштами, строку та порядку повернення цих коштів, відповідальність сторін у випадку порушень зобов`язань по договору та інш. Як передбачено ст. 627ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суд вважає, що отримання позивачем кредитних коштів за спірним договором №2619/0708/71-059 від 22 липня 2008 року відповідає всім ознакам споживчого кредиту. Продукція, що купується, тобто кредит, який є предметом договору, відповідає ознакам продукції передбаченим Законом «Про захист прав споживачів», оскільки правовідносини, породження яких є метою договору, регулюються вказаним Законом. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Також суд звертає увагу, що позивачкою [PERSON] в позові, відповідно до вимог ст.216 ЦК України не ставиться питання про проведення двосторонньої реституції, у випадку визнання недійсним Кредитного договору №2619/0708/71-059 від 22 липня 2008 року та не визначаються строки, спосіб та порядок повернення відповідачеві всього отриманого за Кредитним договором, а лише позивачка просить визнати недійсним Кредитний договір та договір поруки без правових наслідків (том.3.арк.спр.57-58) . Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної [PERSON] Європи від 17 травня 1973 року за №543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. (Рішення Конституційного суду України, 10.11.2011 року №15- рп/2011, справа № 1-26/2011). Відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При укладені кредитного договору істотне значення має дійсний (фактичний) розмір процентів, дійсний розмір платежів по кредиту, сукупна вартість кредиту і т.п. Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України - якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Також в судовому засіданні встановлено ,що 22.07.2008 р. було укладено договір поруки№2619/0708/71-059-Р-1 між ВАТ «Сведбанк» та позивачкою [PERSON] та відповідно до п. 17 цього договору сторони погодили, що з укладанням цього договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору. Відповідно до п.15 договору поруки поручитель (позивачка [PERSON] ) підтвердила ,що ознайомлена з усіма умовами кредитного договору №2619/0708/71-059 від 22 липня 2008 року та повністю погоджується з цими умовами. Оскільки підписанням умов договору поруки [PERSON] погодилася з усіма, запропонованими ВАТ «Сведбанк» умовами кредитування та поручительства , то відповідно до ст.525, ст.526 Цивільного кодексу України взяті зобовязання по договору мають виконуватись належним чином, на підставі підписаного сторонами договору поруки. Відповідно ст.ст.627, 628 Цивільного кодексу України сторони на власний розсуд укладають договори та визначають їх умови, а укладений договір є обовязковим для виконання сторонами, в судовому засіданні не становлено що до ВАТ «Сведбанк» або АТ «Дельта Банк» надходили звернення з приводу незрозумілості тих чи інших умов кредитного договору від позивачки. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України (справа №6-11173св10), застосування положень ЗУ «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення цього Закону не можуть застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Згідно з ч. 4. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом;інші умови, визначені законодавством. Отже твердження позивача з приводу невідповідності кредитного договору умовам Закону України «Про захист прав споживачів» не відповідає дійсності,оскільки всі вищенаведені умови передбачені в кредитному договорі. Відповідно до п. 14 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України: «позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу». Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А статтею 261 цього ж кодексу передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд вважає перебіг позовної давності щодо визнання договору недійсним договору кредитного договору та договору поруки від 22.07.2008 р. закінчився в 2011 році, але позивачка звернулася до суду з позовом у даній справі лише в 2016 році, тобто строк позовної давності закінчився до дати звернення позивача до суду. Крім того, [PERSON] вже зверталася до Печерського районного суду м.Києва про визнання кредитного договору недійсним. Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. [PERSON] звернулася до суду з клопотанням (том.2арк.спр 101-104 ) від 25.08.2016 року про поновлення строку позовної давності, але підстав для його поновлення суд не вбачає. Крім того ,суд звертає увагу на той факт ,що позивачка [PERSON] не є стороною спірного кредитного договору, тому на думку суду висновки зроблені позивачкою в судовому засіданні та викладені в позовній заяві щодо підстав визнання кредитного договору є необґрунтованими та були предметом розгляду у Печерському районному суду м.Черкаси суду м.Києва та в апеляційному суду м.Києва за позовом [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним № /2619/0708/71-059 від 22 липня 2008 року ,в позові відмовлено. Аналізуючи докази по справі, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є необгрунтованими, недоведеними та безпідставними. Розглядаючи справу лише в межах заявлених позивачем вимог, шляхом з»ясування тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що підписанням кредитного договору від 22 липня 2008 року [PERSON] погодилася з усіма умовами даного правочину і прийняв на себе зобов»язання щодо його виконання. Отримавши примірник договору, вона мала можливість детально вивчити його умови та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, що передбачено п.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак позивач цього не зробив, використавши кредитні кошти на свій розсуд і не скористався правом дострокового погашення кредиту, що передбачено умовами кредитного договору. Отже, на думку суду, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки від 22.07.2008р необхідно відмовити в повному обсязі . На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed