Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

29.05.2014 року до Червонозаводського районного суду м. Харкова звернувся з даним позовом, в обгрунтування якого вказав, що 05.11.2013 року він уклав із відповідачем договір позики, що підтверджується розпискою відповідача, та передав у позику 24 000,00 грн., що в еквіваленті складало 3000,00 доларів США. Відповідач зобов'язався повернути борг до 10.01.2014 року, однак виконати свої зобов'язання вчасно не зміг, у зв'язку з чим позивач вимушений звертатися до суду та вимагати повернення суми боргу, проценти за користування позикою, 3% річних, індекс інфляції, і усього у сумі 37 875,03 грн. та з вимогами про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 124,97 грн. У судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги повністю. Відповідач за даними адресного бюро зареєстрованим у м. Харкові не значиться, тому його виклик було здійснено через оголошення у пресі, відповідно до ч. 3 ст. 122 ЦПК України, однак відповідач у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, вважає, що позов необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 05.11.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким позивач передав, а відповідач прийняв 24 000,00 грн., що в еквіваленті складало 3 000,00 доларів США, із строком повернення до 10.01.2014 року що підтверджується розпискою виданою відповідачем (а.с. 55). При цьому суд зазначає, що доказів отримання у позику відповідачем саме доларів США позивачем до суду не надано. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Враховуючи, що відповідачем не повернуто суму позики у розмірі 24 000,00 грн. до 10.01.2014 року, ця сума підлягає стягненню на користь позивача. У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За таких обставин, позивач має право на отримання процентів від суми неповернутої позики. Оскільки у договорі позики від 05.11.2013 року не визначений розмір процентів, розмір процентів, що підлягає стягненню з відповідача визначається судом на рівні облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення. Судом перевірено розрахунок процентів наданих позивачем) і встановлено, що ним правильно обрано періоди за яким проводиться розрахунок, облікова ставка НБУ, що діяла у період прострочення сплати позики та правильно розраховано кількість днів користування позикою, а тому з відповідача підлягає стягненню сума процентів за користування позикою за період з 05.11.2013 року до 21.05.2014 року у розмірі 912,97 грн. Частиною 2 статті 625 ЦК України, передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що ст. 625 ЦК України встановлює відповідальність боржника за порушення грошового зобов'язання, а відповідач по справі зобов'язаний був повернути грошові кошти до 10.01.2014 року, однак їх не повернув, з відповідача підлягає стягненню у якості 3% річних за період з 11.01.2014 року до 21.05.2014 року - 256,43 грн. та 1 536,00 грн. як інфляційні втрати, що підтверджується розрахунком позивача, який перевірений судом. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача заподіяної моральної шкоди у розмірі 2 124,97 грн. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" за №4 від 31.03.1995р. спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону "Про інформацію" ст. 44 Закону "Про авторське право і суміжні права"; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У пункті 5 вказаної постанови зазначається про необхідність у кожному конкретному випадку з'ясовувати характер правовідносин і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються та чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами, належать до договірних. Стаття 611 ЦК України визначає правовим наслідком порушення зобов'язання відшкодування моральної шкоди, але якщо це встановлено законом чи договором. Чинним законодавством відшкодування моральної шкоди за невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань за договором позики не передбачено. З огляду на наведені обставини, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Окремо суд зазначає, що відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи, що позивачем до суду не подано доказів про отримання відповідачем у позику саме доларів США, а за змістом розписки позивач передав саме грошові кошти - гривню, то підстав для стягнення з відповідача суму боргу в еквіваленті в іноземній валюті у суду не має. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 643,60 грн. та оплачені витрати, пов'язані з публікацією у пресі оголошення про виклик у розмірі 356,60 грн., а усього разом - 1000,20 грн., а позовні вимоги задоволені частково, що становить - 66,76% від ціни позову, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню, пропорційно до задоволених позовних вимог, сума у розмірі 667,73 грн., а інша частина судового збору підлягає зарахуванню в дохід держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial