Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

[PERSON] організація «Добробут» звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому уточнивши просила стягнути солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] заборгованість за спожиті комунальні послуги за утримання будинку та прибудинкової території за період з 01 січня 2015 року по 31 січня 2017 року в розмірі 12 167 грн. 10 коп., 3 % річних у розмірі 547 грн. 11 коп., встановленого індексу інфляції у розмірі 3\~244 грн. 89 коп. та про стягнення судового збору у розмірі 1762 грн. 00 коп. В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначила, що [PERSON] організація "Добробут" зареєстрована 10 квітня 2003 року зі статусом юридичної особи та є не прибутковою організацією, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію № 4 від 10 квітня 2003 року. Відповідно до Статуту організація має право укладати договори, як колективний споживач, на право користування членами Організації комунальними послугами. Юридична особа [PERSON] організація «Добробут», як власник та балансоутримувач уклала договори з комунальними підприємствами та комунальні послуги здійснюються наступним чином: електропостачання в гуртожиток здійснюється на підставі договору про постачання електричної енергії укладеного між ПАТ "Запоріжжяобленерго» та ГО "Добробут" за № 1750 від 01 травня 2007 року. За умовами згаданого договору оплату електричної енергії проводить Споживач, тобто [PERSON] організація «Добробут». Відповідач [PERSON] вказує, що вона здійснювала прямі розрахунки з енергопостачальником за показами індивідуального лічильника встановленого у їх помешканні. Проте, у своєму листі Національної комісії регулювання електроенергетики У країни від 16 вересня 2004 року № 04-39-09/4134 зазначено, що переведення мешканців гуртожитку на прямі розрахунки з енергопостачальником за показами індивідуальних приладів обліку, встановлених у кімнатах, можливе лише за умови набуття гуртожитком статусу житлового будинку та приведення розрахункових засобів обліку (лічильників) споживачів у відповідність до вимог технічних умов. Прилади обліку електричної енергії мають бути придбані, встановлені, підключені енергопостачальником, а їх вартість та вартість послуг з встановлення оплачена. Саме такої процедури дотримано не було, тому посилання на заявку, на переобладнання вводу електроенергії на індивідуальне споживання елекроенергії, яка не містить всіх необхідних реквізитів не є виправданими. [PERSON] організація «Добробут» врахувала суми в наданих квитанціях [PERSON] про оплату за електроенергію та квартплату безпосередньо на рахунок ПАТ «Запоріжжяобленергія», про що свідчить балансовий звіт від 01 червня 2016 року на суму 682 грн. 04 коп. Жодних інших квитанцій [PERSON] бухгалтеру не надавала. Постачання теплової енергії здійснюється теплопостачальною організацією на підставі договору за № 55.01 від 01 серпня 2003 року зі змінами від 14 лютого 2005 року та [PERSON] організація «Добробут» сплачує за тепло відповідно до виставлених постачальником рахунків на опалення всієї площі гуртожитку 5182 кв.м. Розмір вартості за опалення 1 кв.м. у кожному місяці різний та розраховується відповідно до рахунків ТОВ «МТМ». Кожному мешканцю додатково нараховується за опалення та квартплату за місця загального користування. Таким чином сім'ї [PERSON] нараховується на загальну площу у розміри 79,24 кв.м, яка складається з фактично зайнятій площі 69,30 кв.м. + додаткова площа 9,94 кв.м. Однак, відповідача на власний розсуд проводять нарахування за опалення та квартплату на площу у розміри 62,2 кв.м. Оплату за теплопостачання відповідачі частково здійснювали безпосередньо до каси постачальника. У 2015 році відповідачами також проводилася оплата на рахунок КП «Водоканал», з яким [PERSON] організація «Добробут» в той час була в договірних відносинах. Відповідачам неодноразово надавалися акти звірки, однак від них жодного разу не поступало заперечень. Не було жодного звернення стосовно невірного нарахування. Ревізійна комісія неодноразово проводила перевірку нарахувань та проведеної оплати мешканців, в тому числі і [PERSON] жодних порушень не було встановлено. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до довідки нарахувань та оплати за комунальні послуги, відповідачі несвоєчасно та не в повному обсязі вносили плату за користування житловим приміщенням та комунальні послуги, у зв'язку з чим, станом з 01 січня 2015 року по 01 листопада 2017 року виникла заборгованість на загальну суму 12167 грн. 10 коп. за надані комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території, електропостачання і опалення квартири № 20 (кімн.417-420) по вул. Героїв Сталінграда 23, у м. Мелітополь Запорізької області. Представник позивача [PERSON] організації «Добробут» [PERSON] в судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідачів адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та зазначив, що з наданим до суду розрахунку заборгованості відповідачі не згодні, так як з нього не можна зробити висновок про особисту заборгованість кожного відповідача, враховуючи отримання одним з відповідачів ([PERSON]О.) субсидії з 01 жовтня 2016 року, яка на 100% покриває витрати за фактично отримані нею житлово-комунальні послуги. Відповідно до інформації Управління соціального захисту населення Мелітопольської міської ради Запорізької області всього за період з 01 жовтня 2016 року по 01 листопада 2017 року [PERSON] було призначено субсидії на суму 7\~124 грн. 47 коп., проте позивачем ця сума значена лише 4\~927 грн. 59 коп., тобто не зараховано субсидії на суму 2\~196 грн. 88 коп. Як зазначено у позовній заяві заборгованість утворилася за період з 01 січня 2015 року по 30 жовтня 2017 року, однак позов подано 13 квітня 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Крім того, при нарахуванні заборгованості не враховано той факт, що з липня 2015 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають за місцем реєстрації, а тому не користуються послугами [PERSON] організації «Добробут». Також, позивачем не було надано доказів приведення Договору 55.01 на постачання теплової енергії від 01 серпня 2003 року у відповідність до Закону України "Про Житлово-комунальні послуги" з 01 січня 2006 року, та доказу переукладання такого договору з 01 січня 2006 року, у звязку із чим він є нечинним. До позову не додано документів, які б підтверджували сам факт існування діючих у відповідності до законодавства України договірних відносин безпосередньо між позивачем та власниками житла, не додано жодного деталізованого розрахунку. Позивач стверджує, що відповідачі є споживачами послуг електроенергії та теплової енергії на підставі укладених саме позивачем договорів з ВАТ «Запоріжжяобленерго» та Мелітопольським орендним підприємством теплових мереж, що дає йому право на стягнення коштів, однак, будь-які договори з цими підприємствами за безпосередніми споживачами послуг не укладалися, позивача не уповноважували діяти від імені відповідачів на укладення будь-яких договорів. Отже, позивач, на його думку, не довів наявність у відповідачів зобов'язань перед [PERSON] організацією «Добробут», отже вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за комунальні послуги та утримання будинку та прибудинкової території, 3 % річних та інфляційних втрат є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, тому в їх задоволені повинно бути відмовлено у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши і дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] організація «Добробут» відповідно до її статуту це місцева неприбуткова громадська організація, яка обєднує громадян на основі спільності інтересів своїх членів для реалізації мети та завдань, створена з метою втілення конституційних прав її членів на відокремлене житло. Основними напрямками діяльності є сприяння впровадженню та реалізації заходів, спрямованих на втілення права на відокремлене житло членів Організації в будинку № 23 по вул. Героїв Сталінграду в м. Мелітополь Запорізької області. Організовувати заходи спрямовані на проведення реконструкції за кошти членів організації під власне окреме житло в будинку по вул. Героїв Сталінграда 23 в м. Мелітополь Запорізької області /а.с.10-13/. Відповідно до п. 3.1.8 Статуту [PERSON] організації «Добробут», організація має право: укладати договори, як колективний споживач, на право користування членами Організації комунальними послугами /а.с.12-13/. Між [PERSON] організацією «Добробут», та комунальними підприємствами укладені договори на споживання комунальних послуг, у відповідності до яких саме [PERSON] організація «Добробут» зобов'язана перераховувати на рахунок відповідних підприємств кошти, у відповідності до наданих ними рахунків /а.с.14-20/. Судом встановлено, що відповідачі на підставі ордеру, виданого виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради, від 28 жовтня 2009 року користувались кімнатами № 417, 418, 419, 420 та були споживачами жилого-комунальних послуг, які надає [PERSON] організація «Добробут» /а.с.36-39/. Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради від 21 травня 2015 року, право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить на праві спільної часткової власності в рівних долях [PERSON], [PERSON], [PERSON] /а.с.138/. Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 19 червня 2015 року вищевказане право власності було зареєстровано за відповідачами 13 червня 2015 року /а.с.143-145/. Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин), споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні\~послуги у\~строки,\~встановлені договором\~або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно із положеннями\~статті 68 Житлового кодексу України, наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Згідно\~статті 162 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, у строки визначені угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 64 Житлового кодексу України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до\~статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 08 жовтня 2017 року на адресу [PERSON] [PERSON] організацією «Добробут» була направлена претензія з вимогою сплати заборгованості /а.с.62-63/. Також, 27 березня 2018 року відповідачам був направлений акт звірки нарахувань та оплати за комунальні послуги /а.с.64, 65/. Згідно розрахунків нарахувань та оплати за комунальні послуги 2015-2017 року відповідачі мають заборгованість за спожиті комунальні послуги та утримання будинку та прибудинкової території за період з 01 січня 2015 року по 31 жовтня 2017 року в розмірі 12 167 грн. 10 коп. /а.с.52,53/. На теперішній час заборгованість відповідачами сплачена не була. Крім того, відповідно до ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Правовідносини, які склалися між сторонами є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1\~ст. 509 ЦК України) - сплату грошей за надані послуги. Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2\~ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Отже, боржник несе відповідальність за несвоєчасне здійснення оплати за надані послуги у вигляді індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі ч. 2\~ст. 625 ЦК України. Крім того, правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за надані послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій\~статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Тому, з урахуванням наведеного, суд вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь позивача інфляційні втрати за весь час прострочення в сумі 3\~244 грн. 89 коп., а також 3 % річних від простроченої суми в розмірі 547 грн. 11 коп. згідно наданого позивачем розрахунку (а.с.51-60). Суд вважає неприйнятними заперечення проти позовних вимог представника відповідачів, виходячи з наступного. Відповідно до п.п. 2,3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; затвердження норм споживання та якості житлово-комунальних послуг, контроль за їх дотриманням. Частина 2 статті ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) регламентує, що ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Відповідачами та їхнім представником всупереч процесуального обовязку, ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не було спростовано наявного у справі розрахунку заборгованості, наданого позивачем, та не було надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, ст.ст. 76-80 ЦПК України, про те, що відповідачі споживали комунальні послуги у обсязі меншому, ніж про це зазначив позивач. Більш того, наданий відповідачами та їхнім представником контр розрахунок щодо нарахування та сплати комунальних послуг не має нормативного обґрунтування, отримані відповідачами акти звірки нарахувань та сплати за комунальні послуги ними оскаржені не були, що вкотре свідчить про те, що відповідачами були одержані житлово-комунальні послуги. Також, суд не приймає до уваги заперечення представника відповідачів щодо неврахування позивачем призначеної відповідачу [PERSON] субсидії, оскільки вказана обставина спростовується відомостями наданими УСЗН Мелітопольської міської ради Запорізької області № 2573/01-01-09 від 27 липня 2018 року та наданим позивачем розрахунком заборгованості /а.с.52,53, 130/. Не заслуговують на увагу заперечення відповідачів та їхнього представника стосовно не проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] у квартирі, та як наслідок не отримання ними комунальних послуг з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи відповідачі є власниками квартири на праві спільної часткової власності в рівних долях, а за нормами ч. 3 ст. 13 Конституції України, ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобовязує. Відповідно до ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, власник майна не тільки має право на свій розсуд володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, але й повинен виконувати певні обов'язки, зокрема, утримувати майно, та нести витрати, необхідні для збереження майна, та вживати всіх заходів, пов'язаних із забезпеченням належного стану майна. Вказана норма встановлює презумпцію обов'язку власника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Отже, посилання відповідачів та їхнього представника як на підставу для відмови у задоволенні позову не проживання у квартирі відповідачів [PERSON] та [PERSON], суд вважає неприйнятними, оскільки як вбачається з вищевикладеного місце реєстрації та проживання власника на зміст права власності та похідні з нього обовязки не впливає. Разом з тим, суд не приймає покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] та [PERSON] не мешкають за вказаною адресою, а лише відвідують дочку, яка та постійно проживає разом із дитиною, та як наслідок не отримують комунальні послуги, оскільки як раніше суд зазначав, вже наголошувалось судом місце реєстрації та проживання власника на зміст права власності та похідні з нього обовязки не впливає. Суд також критично відноситься до заяв відповідачів [PERSON] та [PERSON], датовані 15 липня 2015 року, щодо не проживання за адресою: [INFO], з 01 липня 2015 року та не нарахування на їхнє імя комунальних послуг, оскільки вказані заяви не були зареєстровані в книзі заяв [PERSON] організації «Добробут». При цьому інші заяви, на які посилався як представник відповідача так і представник позивача аналогічного характеру за інші періоди були зареєстровані у вказаній книзі. Отже, суд вважає вказані докази неналежними та недопустимими в розумінні ст.ст. 76-78 ЦПК України, оскільки не зрозуміло джерело їх походження /а.с.231, 232/. Також, суд не приймає до уваги заперечення представника відповідачів як на підставу відмови у задоволені позову, відсутність укладених між сторонами договорів, оскільки згідно із вищенаведеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов'язку оплачувати надані йому послуги. Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у аналогічній за обставинами справі № 6-2951цс15. Доводи заперечень представника відповідачів про застосування строку позовної давності до вимог з 01 січня 2015 року до моменту предявлення позову 28 березня 2018 року також спростовані під час розгляду справи. Так, відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.. Судовий наказ відповідно до частини першої\~статті 160 ЦПК України\~є особливою формою судового рішення. Враховуючи те, що судовий захист прав позивача про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості, відповідно до вимог\~ЦПК України\~міг бути реалізований як у наказному провадженні так і спрощеному позовному провадженні, подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України\~, перериває перебіг строку позовної давності. До вказаному\~висновку дійшов\~Верховний Суд\~України 24\~травня 2017\~року у справі N 6-1763цс16. Враховуючи те, що позивач скористався правом на звернення до суду із заявою до відповідачів про стягнення заборгованості\~за комунальні\~послуги на\~утримання \~будинку і\~прибудинкової території у наказному провадженні (справа № 320/8626/17, дата надходження заяви - 21 листопада 2017 року), при цьому ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 березня 2018 року вказаний судовий наказ було скасовано /а.с.8/. Отже, строк позовної давності до позовних вимог позивача не пропущено. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Таким чином,

Outcome: approved