Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

[PERSON] 11 листопада 2019 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Одесанафтопродукт» в якому просить: визнати наказ № 278-к від 24.10.2017 р. про звільнення [PERSON] з 24.10.2017 р. незаконним та скасувати наказ № 278-к від 24.10.2017 р.; поновити [PERSON] на роботі на посаді оператора товарної служби Ренійського нафтоперевального комплексу Публічного акціонерного товариства «Одеснафтопродукт» з 24.10.2017 року; зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Одесанафтопродукт» нарахувати середню заробітну плату [PERSON] на роботі на посаді оператора товарної служби Ренійського нафтоперевального комплексу Публічного акціонерного товариства «Одеснафтопродукт» з 24.10.2017 р.; зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Одесанафтопродукт» нарахувати середню заробітну плату [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що 24.10.2017 р. позивачем подано відповідачу заяву про увільнення від виконання посадових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом в особливий період в Збройних лавах України на період від 20.10.2017 р. із збереженням посади, середнього заробітку. Однак, 24.10.2017року наказом № 278-к він був звільнений з посади оператора товарної служби Ренійського нафтоперевального комплексу, у зв`язку з вступом на військову службу за контрактом, п. 3 ст. 36 КЗпП України. Позивач вважає даний наказ таким, що суперечить вимогам п. 3 ст. 36 КЗпП України, якою встановлено, що за працівниками, прийнятими на строкову військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігається місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві. Ухвалою суду від 12.11.2019 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 16.12.2019 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, якому відповідач просить відмовити у задоволені позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач не з`явився особисто до товариства з заявою про увільнення, саму заяву передала і підписала [PERSON] ; заява про увільнення (підписана та надана до товариства не позивачем) датована 24.10.2017 року, а до лав ЗСУ позивач був зарахований 20.10.2017 року; місце роботи, посада та середній заробіток зберігаються за працівниками, які починаючи з 08.02.2015 року уклали контракт на строк \~ \~ \~ \~до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації; на шість місяців, але для працівників, які уклали контракт на проходження військової служби на інший період (зокрема три роки як позивач), гарантії щодо збереження місця роботи, посади та середнього заробітку чинним законодавством не передбачені. Крім того, за результатами інспекційного відвідування відповідача ГУ Держпраці в Одеській області, на підставі звернення [PERSON] в частині неправомірного звільнення у зв`язку з вступом на військову службу за контрактом, під час якого товариство було перевірено на додержання вимог законодавства про працю, відповідний акт та припис не складались, що свідчить, на думку відповідача, про відсутність порушень законодавства про працю з боку Товариства. 29.01.2021 року судом змінено назву відповідача на належну - Акціонерне товариство «Одесанафтопродукт», а також закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання 12.05.2021 року сторони не з`явилися, від позивача та представника відповідача надійшли заяви про проведення судового засідання за їх відсутності. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно витягу з наказу командира 88 окремого десантно-штурмового батальйону 79 окремої десантно-штурмової бригади № 58-РС від 19.10.2017 року, укладено контракт строком на три роки та прийнято на військову службу за контрактом та призначено солдата запасу [PERSON] , стрільцем снайпером десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти, ВОС-100672Д. Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] № 230 від 20.10.2017 року, солдата [PERSON] , вважати таким, що справи та посаду прийняв. 24.10.2017 року [PERSON] склав на ім`я Голови правління публічного акціонерного товариства «Одесанафтопродукт» Рибка О.В заяву, якою просив увільнити його від виконання посадових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом в особливий період в ЗСУ, на період від 20.10.2017 року із збереженням посади та середньої зарплати, згідно ст. 119 Кодексу законів про працю України. 24.10.2017 року Наказом № 278-к Голови правління публічного акціонерного товариства «Одесанафтопродукт» [PERSON] - [PERSON] був звільнений з посади старшого оператора товарної служби Ренійського нафтоперевального комплексу, у зв`язку з вступом на військову службу за контрактом, п. 3 ст. 36 КЗпП України з 24.10.2017 року. Підставою для видачі даного наказу зазначено витяг з наказу командира 88 окремого десантно-штурмового батальйону 79 окремої десантно-штурмової бригади № 58-РС від 19.10.2017 р., витяг з наказу командира військової частини [NUMBER] № 230 від 20.10.2017 р. Позивач вважає даний Наказ № 278-к незаконним, та таким, що суперечить вимогам п. 3 ст. 36 КЗпП України. Згідно листа ТВО військового комісара [INFO] полковника [PERSON] . Боброва від 23.11.2017 р. за № 8094 на адресу військового комісару [INFO] , у зв`язку з рапортом від 10.11.2017 року щодо поновлення на роботі [PERSON] , зазначено, що з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 р. № 303/2014 в Україні настав особливий період, який триває на теперішній час, а його наявність беззаперечна. Згідно листа Державної служби України з питань праці ГУ Держпраці в Одеській області від 12.12.2017 р. за №15/01-33-15046, на адресу військового комісару [INFO] , стосовно поновлення [PERSON] на посаді, зазначається про повернення звернення для усунення недоліків. Згідно листа Державної служби України з питань праці ГУ Держпраці в Одеській області від 03.01.2018 р. за №15- 11-2039/03-13-074, на адресу [PERSON] стосовно його незаконного звільнення, зазначено, що відмова роботодавця поновити порушені права працівника є ознакою трудового спору, який має вирішуватися в суді. Згідно листа [PERSON] від 28.02.2018 року про скасування наказу № 278-к від 24.10.2017 р. на адресу ПАТ «Одесанафтопродукт», позивач просив скасувати зазначений наказ та поновити його на роботі. Доказів наявності відповіді ПАТ «Одесанафтопродукт» на вказаний лист суду не надано. 23.03.2018 року представником [PERSON] на адресу відповідача направлено копію довідки № 305/АТО від 16.03.2018 р., про безпосередність участі [PERSON] з 05.02.2018 року в антитерористичній операції. 03.07.2018 року представником [PERSON] на адресу відповідача повторно направлено копію довідки № 305/АТО від 16.03.2018 р., про безпосередність участі [PERSON] з 05.02.2018 року в антитерористичній операції 22.08.2018 року представником [PERSON] на адресу відповідача направлено копію посвідчення [PERSON] як учасника бойових дій та прохання скасування зазначеного наказу. Тобто, на переконання суду, дані обставини свідчать про намагання позивача врегулювати трудовий спір в позасудовому порядку фактично в період з 10.11.2017 року по 22.08.2018 року. Згідно п.3 ст. 36 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Зазначені в частині третій статті 119 КЗпП України гарантії щодо збереження місця роботи, законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки зазначає, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період. Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. Згідно ст. ст. 1, 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу». Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту». Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії». Частиною 2 ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", та ст. 1 Закону України "Про оборону України», з моменту оголошення мобілізації настає особливий період, під час якого набирають чинності особливості проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. У разі прийняття громадянина на військову службу за контрактом (незалежно від строку, на який його укладено) до Збройних Сил України під час дії особливого періоду, відповідно до вимог чинного законодавства України, за ним зберігається місце роботи, посада та середній заробіток на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації. Питання щодо наявності особливого періоду в державі поза часом проведення мобілізації було предметом судового розгляду. Вищий адміністративний суд України у постанові від 16 лютого 2015 року (справа № 800/582/14) виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мoбiлiзaцiю», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. Ураховуючи вищезазначене, з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації визначених Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", з 17.03.2014 і по теперішній час, незважаючи на те, що у 2016 році рішення про проведення мобілізації не оголошувалося, воєнний стан не вводився, Збройні Сили України функціонують в умовах особливого періоду. Отже, суд вважає, що [PERSON] був прийнятий на військову службу за контрактом з причин існування кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України і на момент звернення до суду з вказаним позовом контракт діяв, оскільки укладений до закінчення особливого періоду, який продовжує діяти в Україні або до оголошення демобілізації, яка на даний час не оголошена. Таким чином, на [PERSON] поширюються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України, відповідно до яких за позивачем на час проходження військової служби за контрактом зберігається місце роботи, посада і середній заробіток. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.09.2017 у справі № 161/8802/16-ц; постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 336/5687/16; Постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 683/319/17. Суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що за результатами інспекційного відвідування відповідача ГУ Держпраці в Одеській області, на підставі звернення [PERSON] в частині неправомірного звільнення у зв`язку з вступом на військову службу за контрактом, та Направлення від 19.12.2017 року, не встановлено порушень законодавства про працю з боку відповідача, оскільки сам факт існування Направлення на здійснення інспекційного відвідування від 19.12.2017 року №15/01-29-2772, не є належним доказом відсутності таких порушень. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ст. 234 Кодексу законів про працю України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно ст. 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Отже, строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України. Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права. Так, ч.1 ст. 233 КЗпП України, підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Разом з тим виняток ця стаття встановлює для спорів про звільнення. Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі . Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк. Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення. Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. Аналогічні правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 06.04.2016р. у справі за №6-409цс16 та постанові Верховного Суду України від 05.07.2017р. у справі за №6-1033цс17. Судом встановлено, що позивач фактично відразу дізнався про порушення його трудових прав, та намагався з листопаду 2017 року врегулювати спір в позасудовому порядку, що не заперечує і сам позивач, зазначаючи про отримання копії наказу про звільнення та про неможливість отримати трудову книжку, у зв`язку з перебуванням на військовій службі в зоні АТО. Також, суд враховує те, що відповідно до довідки форма 5 від 16.10.2019 року, виданою командиром в/ч [NUMBER] підполковником [PERSON] , старший матрос [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) перебуває на військовій службі в військовій частині [NUMBER] м. Болград, Одеська область, з 20.10.2017 року по теперішній час. Законодавство не визначає перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами. У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі. Поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов`язують оточуючих, органи державної влади та інших суб`єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу до працівника. Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. Судоми з`ясовано, що копію наказу про звільнення позивач отримав ще в 2017 році, проте, з позовом до суду [PERSON] звернувся лише в листопаді 2019 року, про що свідчить дата реєстрації позову в канцелярії суду. Отже, судом встановлено, що строк для пред`явлення позову, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено позивачем, до суду позивач [PERSON] звернувся через свого представника [PERSON] , при цьому клопотання про поновлення пропущеного строку позивачем або його представником не заявлялось. Також, суд не приймає доводів позивача про відсутність об`єктивної можливості оспорити своє звільнення у зв`язку зі службою у Збройних Силах України, оскільки позивач проходив службу за контрактом у м. Болград Одеської області, що є близьким до розташування місця проживання позивача у м. Рені Одеської області, докази, які б мали свідчити, що позивач проходив службу далеко поза межами місця свого проживання у відповідний період, внаслідок чого не мав змоги звернутись з позовом до суду особисто або поштою, чи звернутися за професійною правничою допомогою і оскаржити своє звільнення через представника, в матеріалах справи відсутні. До того ж, в 2019 році позивач звернувся до суду саме через свого представника дружину [PERSON] , що позивачем не заперечується. Тобото, на переконання суду, підстави пропуску строку на звернення до суду із позовом про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є поважними, а тому відсутні підстави для поновлення строку на звернення із позовом. З огляду на наведені обставини та враховуючи, що позивачем не доведено поважності причин пропуску строку звернення до суду що стосується його звільнення з роботи, суд першої інстанції вважає такий строк пропущеним, а відтак у задоволенні позову [PERSON] належить відмовити.

Outcome: dismissed