Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

у липні 2019 року [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України», про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії щодо виключення житлового приміщення із числа службових. Києві державної адміністрації, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України», про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії щодо виключення житлового приміщення із числа службових. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року провадження у справі було закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із набранням законної сили рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2012 року, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме по справі [PERSON] , [PERSON] до Дарницького районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України", про зобов`язання виключити квартири з числа службових та про надання ордерів на квартири, яким у задоволенні позову було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 1 грудня 2020 року ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2021 справу № 753/14986/19 було передано для розгляду судді Шаповаловій К.В. Ухвалою суду від 22 січня 2021 року справу було прийнято до провадження та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Підготовчі засідання призначені на 18 лютого 2021 року, 16 березня 2021 року та 01 квітня 2021 року були відкладені. 26 квітня 2021 року представником третьої особи - АТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" до суду було подано клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державний комітет телебачення та радіомовлення України. В підготовчому засіданні 29 квітня 2021 року було задоволено вищезазначене клопотання та залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача Державний комітет телебачення та радіомовлення України. У підготовче судове засідання 16 червня 2021 року з`явились представники позивача, відповідача та третьої особи ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України", представник третьої особи - Державного комітету телебачення та радіомовлення України, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином, що підтверджується зворотнім повідомленням, пояснень у справі не подав, суд вирішив провести підготовче засідання у справі за відсутності представника третьої особи, проти чого не заперечували сторони, які з`явилися в підготовче засідання. Ухвалою суду від 16 червня 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 28 липня 2021 року. У судове засідання 28 липня 2021 року з`явилися представники позивача, відповідача та третьої особи - 1. Представник третьої особи - 2 у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином та завчасно, що підтверджується зворотними повідомленнями, клопотань до суду про відкладення розгляду справи не подавав, причини неявки суду не повідомлені. Враховуючи думку учасників справи, які не заперечували проти розгляду справи у відсутність представника третьої особи - 2, суд ухвалив розглядати справу у відсутність представника Державного комітету телебачення та радіомовлення України. Письмових пояснень з приводу заявлених позовних вимог до суду не надсилали. У судовому засіданні представник позивача вимоги, викладені у позовній заяві, підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, вказав, що позивачка має право на приватизацію квартири, в якій проживає значний час, проте через бездіяльність відповідача про не виключення квартири із числа службових, вона позбавлена такої можливості. Зауважив, що відповідач не мав права вимагати додаткових документів у власника квартири, коли той звертався із відповідною заявою про виключення квартири [ADDRESS] із числа службових. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила щодо заявлених позовних вимог, вказала, що дії відповідача не порушували жодних норм та приписів, власник квартири не оскаржував таке рішення відповідача та не подав необхідних документів. Крім того, зауважила, що на спірну квартиру не видавався ордер, позивач була вселена в квартиру на підставі договору. Власник в подальшому, в тому числі і новий Державний комітет телебачення та радіомовлення України не звертався до відповідача із відповідним клопотання про виключення квартири із числа службових. Також представник відповідача зауважила, що позивачем пропущена позовна давність щодо звернення із відповідним позовом до суду. Представник третьої особи у судовому засіданні заперечив проти заявлених вимог, вказав, що [PERSON] є неналежним позивачем у справі, її права жодним чином не порушено, оскільки вона не є власником квартири, Національна телекомпанія України та АТ «НСТУ» не звертались із відповідними клопотаннями до відповідача про виключення спірної квартири із числа службових, а отже у відповідача відсутні відповідні зобов`язання. У задоволенні позовних вимог просив відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивачки, представників відповідача та третьої особи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, вважає, що позов не підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 28 листопада 2001 року № 158, на підставі клопотання Національної телекомпанії України від 24 жовтня 2001 року, квартира [ADDRESS] була включена до числа службового житла та надано дозвіл на її заселення. 10 грудня 2001 року між Національною телекомпанією України та [PERSON] укладено договір № 183-38 на користування службовим жилим приміщенням. Відповідно до пункту 1.1. договору телекомпанія надає громадянину та членам її сім`ї: [PERSON] у безстрокове користування службове приміщення за адресою: [ADDRESS] , що належить телекомпанії на праві загальнодержавної власності. 30 квітня 2009 року Національна телекомпанія Україна звернулась до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації з листом № 8-01-28/980, в якому зазначила, що телекомпанією було втрачені документи на квартиру [ADDRESS] , а відповідні ордери в ЖЕКу відсутні, а отже, зважаючи на тривалий стаж роботи [PERSON] у компанії, просили видати їй відповідний ордер на квартиру або дублікат раніше виданого ордеру. У судовому засіданні представник відповідача вказала, що у неї відсутній оригінал чи завірена належним чином копія відповіді адміністрації на вказаний лист телерадіокомпанії, в той же час зауважила, що в неї наявні копії документів, що долучались до позовної заяви Національної телерадіокомпанії України, яка була предметом розгляду в Окружному адміністративному суді м. Києва (справа № 826/12579/16). Відповідно до вказаного листа, адміністрація 12 травня 2009 року надала відповідь на лист від 30 квітня 2009 року № 8-01-28/980 та вказала в ньому на перелік документів, які необхідно подати адміністрації для вирішення питання виключення квартири [ADDRESS] із числа службових. Також позивачем до матеріалів справи надано лист від 12 лютого 2009 року № 8-01-16/247, в якому Національна телекомпанія Україна звернулась до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації із клопотанням про виключення квартири [ADDRESS] із числа службових. 15 березня 2011 року Національна телекомпанія Україна звернулась до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації із клопотанням, в якому, зокрема вказала, що у телерадіокомпанії відсутні інформація щодо наявності ордера на квартиру № 35 , а тому просила адміністрацію повідомити про наявність ордера на вказану квартиру та про виключення з числа службових квартир квартиру за адресою: [ADDRESS] . 15 квітня 2011 року у відповідь на вказане клопотання Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація повідомила, що відомості стосовно видачі спеціального ордеру на квартиру № 35 відсутні. Крім того у вказаному листі міститься інформація, що для розгляду питання щодо виключення квартири із числа службових, необхідно подати додаткові документи: копію спеціального ордеру, який є єдиною підставою для вселення в надане службове приміщення, довідку ф.3, довідку з місця роботи, завірену копію трудової книжки, копії паспортів та свідоцтв про одруження та народження. Вказаний лист не містить посилання на норму Закону, в якій визначено подання таких документів до клопотання. Проте, власник квартири, на той час, не звернувся до відповідача за відповідними роз`ясненнями та не заперечив такої вимоги адміністрації, поряд з цим зазначені у листі документи також не були надані відповідачу. Представником третьої особи Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» не було надано пояснень з цього з приводу та зазначено, що така інформація представнику невідома. Поряд з цим, у 2016 році Національна телекомпанія України звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, в якому, зокрема, просила зобов`язати Дарницьку у місті Києві районну державну адміністрацію прийняти рішення про виключення з числа службових житлове приміщення загальною площею 44,7 кв. м., розташоване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 18 червня 2018 року замінено позивача - Національну телекомпанію України (ідентифікаційний код 23152907), на правонаступника - Публічне акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (ідентифікаційний код 23152907). Відповідно до передавального акту необоротних активів, оборотних активів та зобов`язань, затвердженого наказом Державного комітету телебачення та радіомовлення України від 17 січня 2017 року № 3, внаслідок реорганізації Національної телекомпанії України шляхом перетворення в ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України», остання є правонаступником , в тому числі і квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира входить до списку необоротних активів, що не увійшли до статутного капіталу ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України». Наказом Державного комітету телебачення та радіомовлення України від 20 січня 2017 року № 13, закріплено майно, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України», на праві господарського відання. Ухвалою суду від 4 липня 2018 року провадження у справі було закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову, оскільки житлове приміщення загальною площею 44,7 кв. м., розташоване за адресою: [ADDRESS] під час реорганізації не увійшло до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України", та наказом Держкомтелерадіо від 20 січня 2017 року № 13 вказана квартира лише закріплена за останньою на праві господарського відання. Таким чином з 2017 року власником квартири розташоване за адресою: [ADDRESS] та на час розгляду справи є Державний комітет телебачення та радіомовлення України. Як зазначив представник відповідача у судовому засіданні, з 2017 року Державний комітет телебачення та радіомовлення України не звертався до них із клопотанням про виключення квартири із числа службових. Представником позивача вказана інформація не спростовувалась, та не надавалось доказів стосовно звернення із відповідним клопотанням до власника квартири про його звернення до відповідача про виключення квартири 35 із числі службових. Відповідно до частини першої статті 5 Житлового кодексу Української РСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих районних народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчій житловий фонд). Статтею 118 цього кодексу визначено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Пунктом 6 Положення «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 , встановлено процедуру виключення житлового приміщення з числа службових. Так, жилі приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадку, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників/членів його родини, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення житлового приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті ради. Як було встановлено судом та не заперечувалось учасниками справи, [PERSON] вселилась у спірну квартиру на підставі договору. Ордер на квартиру за адресою: [ADDRESS] не видавався. Вказаний факт також було встановлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2012 року (справа № 02/2-1270/12), яке залишено без змін Апеляційним судом міста Києва від 2 жовтня 2012 року. Зокрема в цьому рішенні зазначено, що між позивачкою [PERSON] та Національною телекомпанією України наявні цивільно-правові відносини щодо квартири № 35 , що виникли на підставі договору на користування службовим жилим приміщенням від 10 грудня 2001 року, а не на підставі ордеру. Згідно з пунктом 34 Положення робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. 30 червня 2016 року згідно наказу № 364-к від 21 червня 2016 року [PERSON] було звільнено. 9 квітня 2020 року ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» надіслала [PERSON] лист, в якому зазначила, що зважаючи на те, що її було звільнено, їй необхідно виселитись із квартири за адресою: [ADDRESS] . У липні 2020 року Публічне акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України» звернулось до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Державний комітет телебачення та радіомовлення України про розірвання договору та виселення з квартири за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житла. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 6 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішення не набрало чинності. Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно із статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини, а саме те, що ордер на квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не видавався, позивачка вселена була в неї на підставі договору про користування службовим приміщенням, враховуючи те, що з 17 січня 2017 року та на цей час власником спірної квартири за адресою: [ADDRESS] є Державний комітет телебачення та радіомовлення України, який не звертався із клопотанням до відповідача про виключення вказаної квартири із числа службових, що є єдиною підставою для відповідача для прийняття відповідного рішення, з огляду на те, що позивачем не надано суду доказів протиправної бездіяльності Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації та такі не були встановлені під час судового розгляду, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Стосовно зауваження представника відповідача щодо пропуску позивачем позовної давності для звернення із таким позовом до суду, суд зазначає таке. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як зазначав представник позивача та було встановлено судом, у 2016 році Національна телекомпанія України звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, в якому, зокрема, просила зобов`язати Дарницьку у місті Києві районну державну адміністрацію прийняти рішення про виключення з числа службових житлове приміщення загальною площею 44,7 кв. м., розташоване за адресою: [ADDRESS] та провадження у відповідній справі 4 липня 2018 року було закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову. На початку 2019 року [PERSON] звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії. Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 6 травня 2019 року, яка залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2019 року, відмовлено у відкритті провадження у справі та роз`яснено право позивачки звернутись із відповідним позовом у порядку цивільного судочинства. До Дарницького районного суду м. Києва із відповідним позовом [PERSON] звернулась 25 липня 2019 року. Крім того, суд зазначає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судовий збір, відповідно до статті 141 ЦПК України, покладається на позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed