Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

26 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Російської Федерації (надалі РФ) про відшкодування моральної шкоди в сумі 1924065,54 грн., що за офіційним курсом НБУ на день підписання позову складає 60000 Євро. Позов обґрунтував тим, що він є батьком [PERSON] , який народився [INFO] . 17 червня 2014 року Знам`янсько-Олександрійським ОМВК Кіровоградської області [PERSON] призвали на військову службу під час мобілізації до лав Збройних Сил України. Цього ж дня [PERSON] було зараховано до списків особового складу військової частини польова пошта [NUMBER] Збройних Сил України (42 батальйон територіальної оборони) та на всі види забезпечення. Після чого, останній приступив до виконання службових обов`язків на посаді «далекомірник-номер» обслуги зенітно артилерійського відділення зенітно артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини польова пошта [NUMBER] , ВОС-626067Д. 11 серпня 2014 року [PERSON] у складі 42 батальйону територіальної оборони Збройних Сил України (в/ч [NUMBER] ) прибув у службове відрядження до складу підрозділів, які залучаються та беруть участь у захисті незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей. У складі зазначеної військової частини він безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей, в період з 18 серпня 2014 року по 28 серпня 2014 року. Зазначив, що 28 серпня 2014 року під час виконання бойового завдання поблизу м. Дебальцеве Донецької області, прикриваючи відхід колони української військової техніки, [PERSON] потрапив у засідку проросійських найманців. Зав`язався бій, під час якого військовослужбовець потрапив під мінометний обстріл з боку проросійських найманців, в результаті якого отримав несумісні з життям поранення та загинув. Позивач вказав, що ці та інші обставини не підлягають доказуванню згідно положень ч.3 ст.82 ЦПК України, оскільки встановлені рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 21 листопада 2017 року у цивільній справі 389/558/17 (провадження №22-ц/781/1976/17). Даним встановлено юридичний факт загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконання обов`язків військової служби 28 серпня 2014 року на території Донецької області, поблизу міста Дебальцеве, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Отже, внаслідок саме військової агресії Російської Федерації проти України поблизу міста Дебальцеве Донецької області було порушено невід`ємне право на життя сина позивача - [PERSON] , передбачене статтею 27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (ратифікована Законом України № 475/75-ВР від 17.07.1997 року, далі Європейська Конвенція). Позивач зазначив, що загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, в наслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягає доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974 року. Вказав, що в результаті зазначених подій йому було завдано значної моральної шкоди. Зокрема, в наслідок втрати сина [PERSON] , який загинув в результаті військової агресії Російської Федерації проти України, а також, з огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, він відчуває безперервні, невгамовні душевні біль та страждання, втратив душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування. Через загибель сина позивач втратив сенс життя та віру в майбутнє, постійно відчуває страждання від втрати рідної людини, що не дає йому можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний соціальний спосіб життя. Представник позивача до початку розгляду справи по суті подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, справу просила розглянути у її та відсутність позивача. Відповідач, який повідомлявся про судове засідання через Посольство Російської Федерації в Україні, отримав завчасно судову повістку, що підтверджується матеріалами справи, відзив на позовну заяву не надіслав, в судові засідання не прибув, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали\~справи,з`ясувавши\~всі фактичні\~обставини у\~справі,\~оцінивши докази,\~які мають\~значення для\~розгляду справи\~і вирішення\~спору по\~суті,\~ґрунтуючись на\~засадах справедливості,\~виваженості та\~законності, приходжу до висновку про доцільність задоволення позовних вимог. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . 22 березня 2012 року [PERSON] змінив прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану в місті Знам`янка Знам`янського міськрайонного управління юстиції у Кіровоградській області серії [NUMBER] (а.с.78, 79). Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 21 листопада 2017 року у цивільній справі 389/558/17 (провадження №22-ц/781/1976/17) встановлено юридичний факт загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконання обов`язків військової служби 28 серпня 2014 року на території Донецької області, поблизу міста Дебальцеве, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України (а.с.89-91). Зазначеним рішенням також встановлено наступне. 17 червня 2014 року Знам`янсько-Олександрійським ОМВК Кіровоградської області [PERSON] було призвано на військову службу під час мобілізації до лав Збройних Сил України. Цього ж дня його було зараховано до списків особового складу військової частини польова пошта [NUMBER] (42 батальйон територіальної оборони) та на всі види забезпечення, після чого він приступив до виконання службових обов`язків на посаді «далекомірник- номер» обслуги зенітно-артилерійського відділення зенітно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини польова пошта [NUMBER] , ВОС-626067Д. В період з 07 липня 2014 року по 13 липня 2014 року [PERSON] пройшов підготовку в навчальному підрозділі військової частини [NUMBER] далекомірник. 01 серпня 2014 року прийняв військову присягу у військовій частині польова пошта [NUMBER] . 11 серпня 2014 року [PERSON] у складі 42 батальйону територіальної оборони Збройних Сил України (в/4 В4750) прибув у службове відрядження до складу підрозділів, які залучаються та беруть участь у захисті незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей (зони проведення АТО), для участі в антитерористичної операції. Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 02 вересня 2014 року №384, виданим Артемівським відділенням Донецького обласного бюро судово-медичної експертизи, та довідкою про причини смерті від 02 вересня 2014 року №384, причиною смерті [PERSON] послужило отримане під час бойових дій вогнепальне оскольне поранення грудної клітки з ушкодженням легенів, гостра кровотеча. 04 вересня 2014 року родина [PERSON] отримала сповіщення про його смерть, в якому було зазначено, що останній загинув, виконуючи бойове завдання поблизу міста Дебальцеве Донецької області 28 серпня 2014 року. Відповідно до витягу з наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] від 08 вересня 2014 року №71 [PERSON] виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі смертю. Протоколом засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювання, поранень, контузій, травм, каліцтв від 08 грудня 2014 року №3785 встановлено, що поранення і причина смерті пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. Згідно з Указом Президента України від 15 травня 2015 року №270/2015 [PERSON] посмертно нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеня. 05 січня 2015 року [PERSON] отримав посвідчення члена сім`ї загиблого військовослужбовця серії [NUMBER] , що дає йому право користуватися відповідними пільгами, встановленими законодавством України. За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, дані факти не потребують додаткового доказування. Крім того, судом встановлено, що Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Згідно зі ст.1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", від 21.04.2015 №337-VIII зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм. Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. 23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 постанови Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, було затверджено 15 січня 2015 року Європейським парламентом резолюцію щодо України, 25 червня 2015 року Резолюцію Парламентської Асамблеї Ради Європи. Аналізуючи наведені обставини та докази у справі 389/558/17 (провадження №22-ц/781/1976/17), суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ч.3 ст.82 ЦПК України), стала окупація частини території України, в т.ч. частини Донецької області, де загинув син позивача. З матеріалів справи вбачається, також і встановлено судом, що внаслідок збройної (військової) агресії Російської Федерації частини Донецької області, загинув син позивача, що завдало йому значної моральної шкоди, що виражається у втраті в його житті сина, при цьому [PERSON] має необхідний та достатній обсяг цивільної правоздатності для звернення до суду з такими вимогами, як батько загиблого. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно з ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. За нормами ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950р., Женевською конвенцією 1949р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1,2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01.08.1975р., договори укладені між Україною та Росією в тому числі про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому є на переконання суду державою-агресором. Держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Згідно ст.ст.1167, 1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до\~ч.6\~ст.5\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України»\~відшкодування матеріальної\~та моральної\~шкоди,\~заподіяної внаслідок\~тимчасової окупації\~державі Україна,\~юридичним особам,\~громадським об`єднанням,\~громадянам України,\~іноземцям та\~особам без\~громадянства,\~у повному\~обсязі покладається\~на Російську\~Федерацію як\~на державу,\~що здійснює\~окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 60000 Євро, позивач довів, що через власний душевний невгамовний біль, безперервні страждання через втрату сина, наявні підстави для задоволення його вимог в повному обсязі, у зв`язку з встановленим в судовому порядку фактом порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні, що є справедливою компенсацією з агресора - Російської Федерації, на користь батька загиблого сина. З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають до задоволення. На підставі викладеного ст.ст.2, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої 17 липня 1997 року, Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України та

Outcome: approved