Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що зареєстрована та проживає за адресою: [INFO]. У вказаному будинку також проживають неповнолітні діти сторін, а також відповідач, який є власником будинку на підставі свідоцтва про право власності на спадщину. Шлюб між позивачем та відповідачем не розірвано, однак з червня 2013 року однією сім'єю вони не проживають, спільного господарства не ведуть. Утриманням будинку в належному стані, сплатою комунальних послуг займається лише позивач, оскільки відповідач самоусунувся від вирішення побутових проблем. Зокрема, позивач сплачує за послуги електропостачання, оскільки водопостачання будинку здійснюється зі свердловини, опалення індивідуальне, газ балонний. Позивач вважає, що відповідач як власник будинку та споживач електричної енергії зобов'язаний нести 1/2 частину витрат на послуги електропостачання, які понесено позивачем. Тому , згідно уточнених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача в порядку регресу грошові кошти, сплачені за спожиту електричну енергію у сумі 1234 грн. 74 коп., а також понесені позивачем судові витрати. У судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить суд про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав. З урахуванням положень ст. ст. 169, 224 ЦПК України та думки позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом відповідачу належить на праві власності 1/2 частина будинку, що знаходиться за адресою: м. Павлоград вул. Калініна, 252 /а.с.22/. У зазначеному будинку зареєстровані та проживають позивач, відповідач, а також їх неповнолітні діти - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] /а.с.21/. Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язані брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. У відповідності до п.1 Правил користування електричною енергією для населення, затвердженими Постановою КМУ від 26 липня 1999 р. N 1357 (надалі - Правил), ці Правила регулюють відносини між громадянами (далі - споживачі електричної енергії) та енергопостачальниками. Правила обов'язкові для виконання всіма споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності. Згідно п.3 Правил, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією і укладається на три роки. Судом встановлено, що відповідач є споживачем електричної енергії, оскільки 15 квітня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Дніпрообленерго» та [PERSON] був укладений договір №0240212 на постачання електричної енергії до житлового будинку, розташованого за адресою: м.Павлоград, вул.Калініна, буд.252 /а.с.30-35/. У відповідності до пункту 19 Правил користування електричною енергією для населення, затвердженими Постановою КМУ від 26 липня 1999 р. N 1357, розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку. Згідно вимог пункту 20 Правил користування електричною енергією для населення, затвердженими Постановою КМУ від 26 липня 1999 р. N 1357, розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Отже, на підставі договору та вимог закону у відповідача виник обов'язок по сплаті вартості спожитої електричної енергії. Як вбачається з довідки №420 від 16.03.2016р. заборгованості за спожиту електричну енергію, надану за адресою сторін немає /а.с.36/. Оплата вартості спожитої електричної енергії здійснювалася позивачем, що підтверджується рахунками, чеками, а також випискою по рахунку позивача в ПАТ "КБ "Приватбанк", згідно яких, за період з 01 червня 2016 року позивачем сплачено за електроенергію 2469,47 грн. Як встановлено ч.1 ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Зобов'язання зі сплати комунальних послуг має солідарний характер , так як повнолітні члени сім'ї наймача, згідно ст. 64 Житлового кодексу Української РСР несуть солідарну відповідальність за обов'язками, які виникають із договору найма. Таким чином, позивачем [PERSON] виконано солідарний обов'язок зі сплати вартості спожитої електричної енергії, отже вона набула право зворотної вимоги (регресу) до відповідача [PERSON], отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити в частині позовних вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу. Згідно із ч. 1 ст. 88 цього Кодексу стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Статтею 79 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати на правову допомогу. Крім того, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення яких надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, 16 березня 2016 року [PERSON] уклала з адвокатом [PERSON] договір про надання правової допомоги. Відомостей щодо оплати послуг адвоката матеріали справи не містять. Фотокопія товарного чеку /а.с.45/ не є документом про оплату послуг адвоката, оскільки не завірена належним чином. За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 551,20 грн. за подання позовної заяви, який слід стягнути з відповідача на користь позивача у відповідності до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved