Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому після уточнень просила: визнати за нею право власності на 1\\2 частину квартири № 99 по вул.. Н*ютона, 134 в м.Харкові; звільнити з-під арешту 1\\2 частину вказаної квартири, накладеного 07.08.2015р. державним виконавцем Комінтернівського відділу ДВС ХМУЮ [PERSON] на підставі акту опису та арешту майна. В обґрунтування свого позову [PERSON] вказала, що спірна квартира була придбана нею та відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17.06.2003р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО та зареєстровано в реєстрі за №2562. Вказане майно вважає спільною сумісною власністю, оскільки квартира була придбана за спільні кошти з [PERSON] для спільного мешкання, користування, проживання однією сім*єю і виховання дитини, [INFO]. Позивач [PERSON] у своїй позовні заяві посилалась на ст.112 ЦК УРСР та ст.17 ЗУ «Про власність», який діяв на той час. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги та вказала, що про договір купівлі-продажу спірної квартири, який оформлено тільки на відповідача [PERSON] дізналась тільки 07.08.2015р., коли було складено акт опису та арешту майна. Представник позивача також підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON], який знаходиться в місцях позбавлення волі, надав в судове засідання письмову заяву з проханням позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Комінтернівського ВДВС Харківського міського управління юстиції в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні просив в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки вважає, що вказаний позов пред*явлено з метою уникнути відповідачем [PERSON] матеріальної відповідальності за скоєний ним тяжкий злочин. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні вказав, що [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 та ч.3 ст.135 КК України, призначено покарання та розвязано цивільний позов на користь [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що квартира № 99 по вул.. Н*ютона, 134 в м.Харкові належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17.06.2003р., зареєстрованого приватним нотаріусом ХМНО за р.№2562. 28.06.2003р. [PERSON] зареєстрував шлюб з позивачем по справі - Лихно ( після шлюбу [PERSON]) Т.А., актовий запис № 87. Вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова від 31.03.2015р. [PERSON] було засуджено за ч.2 ст.186, ч.3 ст.135 КК України до 7 років позбавлення волі, та розв*язаний цивільний позов потерпілого [PERSON]. 07.08.2015р. державним виконавцем Комінтернівського ВДВС Харківського міського управління юстиції було складено акт описку та арешту майна квартири № 99 по вул.. Н*ютона, 134 в м.Харкові у зв*язку з примусовим виконанням виконавчого листа, виданого Фрунзенським районним судом м.Харкова про стягнення з [PERSON] на користь потерпілого [PERSON] боргу у розмірі 327069,87 грн.. У своєму позові [PERSON] посилається на ст.112 ЦК УРСР та ст.17 ЗУ «Про власність», який діяв на час виникнення правовідносин. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.12 постанови Пленуму ВС "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" від 12.06.1998року №16 (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин) спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно п.1 ст.17 Закону "Про власність", відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах приватної власності від 22.12.95р. №20. Правила ст.ст. 22, 28, 29 КПШС в цих випадках не застосовується. Так, відповідно до положень ч.1 ст.17 Закону "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, зокрема на момент придбання [PERSON] квартири№ 99 по вул.. Н*ютона, 134 в м.Харкові, майно, придбано внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст. 112 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду від 22.12.1995року №29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно придбане внаслідок спільної праці громадян, які об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (ст.ст. 17, 18, Закону "Про власність"). Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті догоди, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, введення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. За весь час перебування у шлюбі, [PERSON] не претендувала на спірне майно і ніколи не ставила вимог про його розподіл. Із вказаним позовом [PERSON] звернулась тільки після опису та арешту спірної квартири, які були здійснені на виконання вироку суду в частині задоволення цивільного позову [PERSON]. Суд прийшов до висновку, що сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без встановлення введення спільного господарства, побуту, бюджету не є підставою для визнання за [PERSON] права власності на половину спірного майна. Виходячи з викладеного вище, не підлягають також задоволенню вимоги позивача [PERSON] про звільнення з-під арешту спірної квартири. На підставі ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214, 217, 218 ЦПК України, ст.112 ЦК УСРС(в редакції 1963 року), ЗУ «Про власність»,

Outcome: dismissed