Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

Заявник звернулась до суду із даною заявою у якій просить встановити факт постійного проживання в Україні в період з 05 травня 2009 року по день смерті [INFO] ії батька [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] та встановити факт статусу фізичної особи платника податків резидента України, а саме громадянина Російської Федерації [PERSON], [INFO], померлого [INFO]. У заяві вказує на те, що вона постійне проживає та є зареєстрованою за адресою [ADDRESS] та зареєстрована як платник податків-фізична особа у Солом`янському районі м. Києва . Ії батько [PERSON], [INFO], проживав у [ADDRESS]. У зв`язку із похилим віком у віці 83 роки переїхав до неї в України. Посилається на те, що 05.05.2009 року ним була придбана квартира [ADDRESS] , в якій він проживав до моменту своєї смерті до [INFO]. Іншого нерухомого майна, як вказує заявниця ні на території Російської Федерації, ні на території України у нього не було. Посилається на те, що за час переїзду в Україну батько отримував дозволи на перебування в Україні, підтверджуючи це вкладними талонами до паспортного документу з 24.07.2009 по 03.03.2012 рік. Заява мотивована тим, що після смерті батька заявниці, їй як єдиному спадкоємцю першого ступеня споріднення, державним нотаріусом Дев»ятої Київської державної нотаріальної контори 26.07.2013 року було видано свідоцтво про право на спадщину та одночасно роз`яснено про обов»язок сплати 17% податку від ринкової вартості квартири, у зв`язку із відсутністю статусу резиденства у батька. Заявник вважає, що ії батько [PERSON] в останні роки свого життя мав постійне місце проживання в Україні , оскільки він переїхав на постійне місце проживання в м.Київ, придбав нерухомість-квартиру [ADDRESS], де постійно там проживав з 05.05.2009 року по день смерті [INFO], сплачував житлові та комунальні послуги у зв`язку із чим набув статусу резидента. Встановлення факту заявниці необхідно для правильного визначення оподаткування доходу , внаслідок отримання спадщини після смерті батька, у зв`язку із чим вона звернулась із даною заявою до суду. В ході розгляду справи представник заявника заяву підтримав та просив ії задоволення. Представники зацікавленої особи - Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві в судовому засіданні проти заяви заперечували , пославшись на те, що заявником не надано належних та допустимих доказів у підтвердження статусу резиденства та постійного проживання на території України. Зацікавлена особа- ГУДМС України в місті Києві в судове засідання свого представника не направив, будучи повідомленим судом належним чином про місце, день та час судового розгляду, у зв`язку із чим судом ухвалено про розгляд справи у їх відсутність. Вислухавши пояснення представника заявника, представників зацікавлено особи Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві, дослідивши матеріали справи, суд виходить із наступного. З матеріалів справи, [INFO] помер батько заявниці [PERSON], громадянин Росії, що підтверджується свідоцтвом про його смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у м.Києві, Серія [NUMBER], копією свідоцтва про народження [PERSON] За життя [PERSON] належала на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 05.05.2009 року , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON],реєстровий номер 6291, квартира [ADDRESS], в якій померлий був зареєстрований та як свідчать вкладні талони до паспортного документу термін перебування його на території України періодично продовжувався. 26.07.2013 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька на квартиру по [ADDRESS]. 08.10.2013 року заявниці Державною податковою інспекцією у Солом`янському районі Головного управління мін доходів у м.Києві роз`яснено обов`язок щодо сплати податку як спадкоємцю , яка отримала спадщину у розмірі15 або 17% залежно від розміру отриманого доходу з підстав відсутності у померлого статусу резидента. Статтею 26 Конституції України встановлено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Підпунктом 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону N 889-ІУ "Про податок з доходів фізичних осіб" встановлено, що фізична особа - резидент - фізична особа, яка має місце проживання в Україні. У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв'язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від'їзду) протягом періоду або періодів податкового року. Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім'ї або її реєстрації як суб'єкта підприємницької діяльності. Якщо неможливо визначити резидентський статус фізичної особи, використовуючи попередні положення цього підпункту, фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України. Згідно із ст. З Закону України від 11.12.2003 р. N 1382-ІУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (далі - Закон N 1382-ІУ) вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, на території якої вони хочуть проживати чи перебувати. Відповідно до статті 3 зазначеного Закону: - реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації; - довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи. При реєстрації місця перебування особи інформація про неї повідомляється до органу реєстрації за місцем проживання особи. Відповідно до ч. З ст. З ЗУ від 04.02.1994, № 3929-ХІІ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України "Про імміграцію". Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на іншій законній підставі, вважаються такими, що тимчасово перебувають в Україні. Тобто іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне місце проживання або прибули на тимчасове працевлаштування отримують посвідки відповідно на постійне місце проживання або тимчасове перебування. Посвідка на постійне проживання оформлюється Державною міграційною службою на підставі дозволу на імміграцію в порядку встановленому МВС та прибуття на постійне місце проживання. Порядок щодо провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень затверджено Постановою КМУ 26.12.2002р. № 1983. Відповідно до ст..1 ЗУ від 07.06.2001, № 2491-ІІІ "Про імміграцію", посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні. Імміграційна віза - позначка у паспортному документі, що засвідчує право іноземця або особи без громадянства на в'їзд в Україну для "постійного проживання". Статтею 6 Закону N 1382-ІУ Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. При зміні місця проживання в межах адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюється повноваження органу реєстрації, особа, яка зареєструвала місце проживання, або її законний представник повинні письмово повідомити про це відповідний орган реєстрації протягом семи днів. Реєстрація місця перебування, відповідно до статті 8 Закону, здійснюється за заявою особи, яка зобов'язана подати її протягом семи днів після прибуття в місце перебування. Статтею 11 цього ж Закону встановлено, що реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації (далі - орган реєстрації) в Автономній Республіці Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі. Постійне місце проживання - це місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь- якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов'язків або зобов'язань за договором (контрактом) (ст. 1 Закону N 1382-ІУ Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"). Таким чином суд вважає, що єдиним документом, який вказує на постійний характер проживання особи на території України, яка не є громадянином України, є посвідка , оформлена Державною міграційною службою на підставі дозволу на імміграцію в порядку встановленому МВС та прибуття на постійне місце проживання. Судом в ході розгляду справи наявності такої посвідки не встановлено, тому суд не вважає належними та допустимими доказами талони про реєстрацію місця проживання [PERSON], а також факт оплати ним житлово-комунальних послуг в належній йому квартирі, в підтвердження факту постійного проживання на території України ,як підставу для встановлення статусу резидента. Згідно з пп.. 174.3 Податкового кодексу України, об'єкти спадщини оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу, для будь-якого об'єкта спадщини, що успадковується спадкоємцем від спадкодавця- нерезидента, та для будь-якого об'єкта спадщини, що успадковується спадкоємцем- нерезидентом від спадкодавця-резидента. Особами, відповідальними за сплату (перерахування) податку до бюджету, є спадкоємці, які отримали спадщину, (ст. 174 Податкового кодексу України). Відповідно п. 179.2 ст.179 Податкового кодексу України обов'язок платника податку щодо подання податкової декларації вважається виконаним і податкова декларація не подається, якщо такий платник податку отримував доходи у вигляді об'єктів спадщини, які відповідно до цього розділу оподатковуються за нульовою ставкою податку та/або з яких сплачено податок відповідно до пункту 174.3 статті 174 цього Кодексу Оподаткування доходу, отриманого платником податку в результаті прийняття ним у спадщину чи у дарунок коштів, майна, майнових чи немайнових прав, регулюється ст. 174 Кодексу, якою встановлено декілька ставок для оподаткування доходів платника податку, одержаних у вигляді спадщини, в залежності від ступеня споріднення спадкоємця із спадкодавцем та резидентського статусу спадкодавця та спадкоємця. Відповідно до пп. "а" пп. 174.2.1 п. 174.2 ст. 174 Кодексу за нульовою ставкою оподатковується вартість власності, що успадковується членами сім'ї спадкодавця першого ступеня споріднення. Отже, виходячи із вимог Податкового Кодексу України, зважаючи на те, що спадкодавець не мав статусу резидента, нульова ставка оподаткування не застосовується щодо отриманої спадщини заявницею. Стаття 57 Цивільно - процесуального кодексу України визначає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Враховуючи наведене, суд вважає, що заявником не надано доказів в підтвердження набуття статусу резидента. Відповідно до ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Такі факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; у заявника немає іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт. Отже, задоволення заяви напряму залежить від доведеності вказаних вище обставин. Встановлення факту статусу резидента померлому нерозривно пов`язано з його особою, та належить до його особистих прав . Заявником не доведено того, що за життя померлий виявляв бажання щодо встановлення йому такого статусу, а тому зважаючи на те, що встановлення такого факту передбачено чинним законодавством у порядку,що наведений вище, суд вважає, що заявниця не має права на звернення для встановлення померлому такого статусу, оскільки для ії особи такий факт юридичних наслідків не створює . На підставі наведеного,

Outcome: dismissed