Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовними вимогами, які в ході розгляду справи неодноразово уточнювала та просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країни: Франції, Німеччини, Австрії, Польщі, Італії, Туреччини, Єгипту, Чорногорії, Кіпру у період з 01.02.2017 року по 01.02.2020 року з метою оздоровлення та культурного розвитку малолітнього [PERSON] у супроводі матері без нотаріально посвідченої згоди батька,дозволити їй виготовлення документів для виїзду дитини за межі України. Як на підставу позову послалась на те, що відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України на оздоровлення, чим не виконує свої батьківські обов»язки. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в заяві. Пояснили, що відповідач всіляко чинити перешкоди у виїзді дитини за кордон з надуманих підстав, які пов»язані з проявом ревнощів до позивача. Свою відмову в надані дозволу відповідач надумано аргументує тим, що після виїзду за кордон позивач може не повернутись з дитиною до України. Своїми діями відповідач необгрунтовано обмежує право позивача на виховання дитини та обмежує її можливості оздоровлювати, оскільки у дитини захворювання шлунково-кишкового тракту, та культурно розвивати дитину. При цьому участі у вихованні та житті сина не приймає, матеріально дитину не забезпечує. Позовні вимоги щодо отримання судового дозволу на виїзд дитини за межі України строком на три роки обгрунтували тривалістю судових процесів та фінансовими затратами, які має понести позивач у зв»язку із зверненням до суду за захистом своїх прав та інтересів дитини. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти надання дозволу на виїзд дитини за кордон, мотивуючи відмову тим, що позивач після виїзду бажає залишитись з дитиною на постійне місце проживання у Франції. В подальшому відповідач не з»явився в судове засідання, будь-яких доказів на обгрунтування своїх заперечень не надав. Представник Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з»явився, подав до суду заяву, в якій розгляд справи просив проводити без його участі, позов підтримав в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача. Батьками малолітнього [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с.8). Дитина проживає разом з матір»ю, що підтверджується довідкою форми №3, виданою 29.06.2016 року ЖБК №6Дарницького району (а.с. 65). Відповідач проживає окремо. Згідно із листом від 27.07.2016 року №649 Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Дніпровського району м. Києва» [PERSON] з народження знаходиться під наглядом дільничного лікаря-педіатра. Дитиною опікується виключно мати [PERSON] Під час оглядів дитини вдома та на амбулаторних прийомах батько дитини не був присутній (а.с. 53). Відповідно до листа ТОВ «Центр розвитку дитини «BabyStartUp»від 11.07.2016 року [PERSON] періодично відвідує вказаний центр в супроводі матері, яка оплачує заняття з розвитку дитини. Вихователі закладу жодного разу не бачили батька дитини або будь-якої особи чоловічої статі, яка б супроводжувала останнього до центру розвитку дитини (а.с. 54). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов»язані піклуватись про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 155 СК України здійснення батьківських прав та виконання обов»язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач не позбавлений батьківських прав відносно дитини [PERSON]. Разом з тим, не надає своєї згоди на виїзд дитини на оздоровлення.Доводи відповідача про те, що позивач має намір залишитись з дітьми у Французькій Республіці є безпідставними, оскільки грунтуються лише на припущеннях, і у порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не підтвердженні жодним доказом. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16-ти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які ними уповноважені. Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянам України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995р. №57, із змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється, зокрема: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Статтями 8, 9, 20 Конвенції про права дитини вживається термін "найкращі" інтереси дитини, а у ст. 3 Конвенції зобов"язано усі державні та приватні установи, які займаються питаннями соціального забезпечення у всіх діях щодо дітей приділяти першочергову увагу "якнайкращому забезпеченню інтересів дитини". Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Представник позивача не визначився з правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька строком на три роки, оскільки стаття 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» визначає можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд з визначенням його початку й закінчення, а не на неодноразові виїздина тривалий проміжок часу без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов»язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Тобто, необхідно вказати конкретний термін виїзду дитини, але в заяві вказаний безперервний період тривалістю у три роки на майбутнє (період з 01.02.2017 року по 01.02.2020 рік), потреба в якому не обгрунтовані. При цьому суд враховує вік дитини, що їй 2 роки, дитина не навчається, тому потреби у багаторазовому виїзді на канікули немає. Крім того, суд враховує той факт, що відповідач вже надавав дозвіл на виїзд дитини за кордон в супроводі матері у 2015р.Тому суд вважає за доцільне надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька на разовий, тимчасовий виїзд з лютого 2017р. по вересень 2017р., достатній для оздоровлення дитини. Позовні вимоги про виїзд без згоди батька дитини за кордон на майбутнє в судовому засіданні не доведені. Дозвіл на майбутнє на постійні виїзди дітей за кордон без згоди битька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов»язків батьків відносно їх дітей. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994р. №3857-ХІІ, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійному виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього права на виїзд за кордон (лише дітей від 14 до 18 років). Відповідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспорта України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ № 231 від 31.03.1995 року ( в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р №380) оформлення паспортного/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою,- того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Представник позивача також просила стягнути витрати на правову допомогу в сумі 4800,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено. Згідно з п.п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», в яких зазначено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16.11.2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30.09.2009 року №23-рп/2009; Рішення від 11.07.2013 року №6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42,56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом з тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надані в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Так, представником позивача дані вимоги обґрунтовані та підтверджені, в матеріалах справи наявний договір-доручення від 03.06.2016 року та додаткова угода до договору від 03.06.2016 року, в якому зазначено вартість виконання послуг в розмірі 4800,00 грн. Також в матеріалах справи наявний розрахунок витраченого часу на надання правової допомоги та платіжне доручення про сплату вказаних послуг.( а.с. 41) Так, відповідно до п. 36 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Згідно ст. 88 ЦПК України в даному випадку судові витрати розподіляються порівну, тому підлягають відшкодуванню понесені та документально підтверджені вимоги позивача про стягнення судових витрат в розмірі 551,20 грн. судового збору та витрати на правову допомогу в розмірі 2400,00 грн., які необхідно стягнути з відповідача.

Outcome: partial