Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виділ у натурі частки майна, що є спільною частковою власністю. Свої вимоги мотивує тим, що йому та відповідачці в рівних частках належить на праві власності будинок [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу від 03 квітня 1995 року. 15 листопада 2002 року сторонами був отриманий Державний акт на право власності в рівних частках на земельну ділянку за цією ж адресою. Зазначив, що у період з 1995 року по 2003 рік з метою поліпшення житлових умов була проведена реконструкція житлового будинку та збудовані додаткові приміщення та споруди. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 червня 2006 року за сторонами визнано право власності в рівних частках на всі збудовані приміщення у спірному будинку. Вказав, що протягом останніх років між співвласниками виникають спори про порядок користування та володіння будинком, оскільки він користується другим поверхом, фактично мансардою, а відповідачка займає весь перший поверх, чим завдає позивачу значних незручностей у проживанні та користуванні його власністю. Позивач зазначив, що згідно з висновком експертного будівельно-технічного дослідження від 17 листопада 2013 року визначено, що розподіл житлового будинку [ADDRESS] у рівних частках по 1/2 частині є не можливим. Розподіл даного житлового будинку можливий з незначними відхиленнями від ідеальних часток за двома варіантами. Посилаючись на те, що відповідачка у добровільному порядку на виділ часток в натурі не погоджується, беручи до уваги найбільш оптимальний для обох співвласників варіант розподілу за висновком, [PERSON] просив виділити в натурі житлові приміщення будинку, частину земельної ділянки, споруди йому та відповідачці відповідно до другого варіанту розподілу, стягнути з [PERSON] на свою користь грошову компенсацію різниці квадратних метрів виділених приміщень у розмірі 47 277 грн. 75 коп. та судові витрати. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06 червня 2015 року, не виходячи до нарадчої кімнати, було залучено Орган опіки та піклування Подільського району міста Києва як третю особу, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. Позивачка пояснила, що вона дійсно проживає на першому поверсі, а відповідач займає другий поверх, однак варіант розподілу, який запропонований позивачем буде порушувати її права, оскільки майже всі житлові приміщення [PERSON] хоче залишити собі, а їй залишаються кімнати, які є низькими та темними (а.с. 75-78). Крім того, відповідачка вказала, що право власності на 1/2 частину у позивача не зареєстроване належним чином (а.с. 105) Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини поважності неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідачки та її представника, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд прийшов до висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу нерухомості сторони є власниками по 1/2 частині кожний житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 10). 15 листопада 2002 року позивач та відповідачка отримали Державний акт на право власності в рівних частках на земельну ділянку за адресою - [ADDRESS] (а.с. 11). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 червня 2006 року визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на 1/2 частину реконструйованого житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 133,8 кв.м з самовільно збудованими приміщеннями - мансардою "А", прибудовою "d", прибудовою "d-1", прибудовою "d-2", а також визнано право власності за кожним на 1/2 частину сараю "Д" (а.с. 12-13). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 вересня 2008 року виділено позивачу у власність в домоволодінні [ADDRESS] приміщення за планом: 5 - площею 25, 6 кв.м., 8 - площею 12, 8 кв.м., 9 - площею 38, 9 кв.м., 10 - площею 2, 3 кв.м.,16 - площею 13, 4 кв.м., 18 - площею 15 кв.м., 17-а - площею 14 кв.м., 17 - площею 17, 4 кв.м., 11 - площею 3, 9 кв.м., 12 - площею 7,1 кв.м., 13 - площею 3,7 кв.м., 15а - площею 6 кв.м., 17б - площею 5,1 кв.м., а також вбиральню "Ж", огорожу 3, огорожу 2, огорожу 4, ворота 6, вимощення І, а [PERSON] виділено у даному домоволодінні приміщення: 1 - площею 11,3 кв.м., 2 - площею 0,8 кв.м., 14а - площею 5,8 кв.м., 14 - площею 7,4 кв.м., 20 - площею 4,9 кв.м., 3 - площею 9,9 кв.м., 15 - площею 5,8 кв.м., 19 - площею 15,3 кв.м., 3 - площею 3,2 кв.м., 4 - площею 16,6 кв.м., 6 - площею 14,1 кв.м., 7 - площею 6,4 кв.м., 16а - площею 13 кв.м., а також погріб під "а", огорожу 3, огорожу 4, ворота 5, вимощення І, хвіртку 7, огорожу1, сарай "Д" ( а.с. 79-82). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Виходячи з аналізу процесуальних норм права, преюдиційність фактів, які відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними (ті самі особи (особа) або правонаступники) і об'єктивними (предмет спору, предмет доказування) межами, за якими сторони чи інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники, не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судом у рішенні в такій справі факти і правовідносини. Згідно Декларації про готовність об'єкта до експлуатації, затвердженої Інструкцією державного будівельного контролю у м. Києві від 21 листопада 2011 року, будинок [ADDRESS] вважається закінченим будівництвом, об'єкт готовий до експлуатації (а.с. 18). Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS], останній являє собою одноповерховий будинок із мансардним поверхом, загальною площею - 278, 6 кв.м. та житловою площею - 150, 1 кв.м. (а.с. 14-17). Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Правовий режим спільної часткової власності визначається гл. 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості його частки. Таким чином, виділ у натурі частки із майна, що є об`єктом спільної часткової власності, може мати місце лише у випадку, якщо частка, яка підлягає виділу, після цього не втратить своїх властивостей і основного призначення. Статтею 183 ЦК України передбачено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до роз'яснень у п. п. 6,7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим стосовно до ст. 119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Частиною 3 ст. 364 ЦК України передбачено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частину жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарському призначенню слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень на нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Саме такий висновок міститься в правовій позиції викладеній в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13. Частинами 3 та 4 ст. 88 ЗК України визначено, що учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Згідно із висновком № 03-10/012-13 експертного будівельно-технічного дослідження від 17 листопада 2013 року визначено, що розподіл житлового будинку [ADDRESS] у рівних частках по 1/2 частині є не можливим. Розподіл даного житлового будинку можливий з незначними відхиленнями від ідеальних часток за двома варіантами (а.с. 20-38). Позивач та його представник просили розподілити житловий будинок та визначити порядок користування земельною ділянкою за другим варіантом розподілу, запропонованим експертом, оскільки саме цей варіант розподілу є найбільш прийнятним для обох сторін. Відповідачка та її представник заперечували проти розподілу будинку та земельної ділянки по варіантам, які запропоновані у висновку №03-10/012-13 експертного будівельно-технічного дослідження від 17 листопада 2013 року посилаючись на те, що такий розподіл погіршить житлові умови проживання у будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У судовому засіданні відповідачкою та її представником не було надано належних доказів щодо можливості іншого розподілу будинковолодіння та земельної ділянки. Оцінивши надані докази, суд вважає за можливе розділити домоволодіння в натурі та визначити конкретний порядок користування земельною ділянкою за другим варіантом розподілу, запропонованим експертом у висновку № 03-10/012-13 експертного будівельно-технічного дослідження від 17 листопада 2013 року, оскільки це не порушує права сторін, відповідає порядку користування будинком, що склався між співвласниками, даний варіант розподілу є найбільш доцільним та прийнятним. Відхилення від ідеальних часток у кожного співвласника за другим варіантом розподілу житлового будинку [ADDRESS] складає на 7,1 кв. м., що становить у одиницях вартості 57 444 грн. - у позивача менше, а у [PERSON] більше. Грошову компенсацію позивач просив присудити йому, оскільки за запропонованим ним варіантом поділу майна у власність відповідачки підлягає передачі майно більшою вартістю ніж залишалось в його власності. Сума грошової компенсації між співвласниками за відхилення від ідеальних часток по госпбудівлях та спорудах за варіантом порядку користування земельною ділянкою складає 10 166 грн. 25 коп., яку повинна сплатити відповідачка на користь позивача. Згідно вимог ст. 364 ЦК України обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки, і не передбачається обов'язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність до згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Враховуючи відхилення від ідеальних часток сторін, [PERSON] повинна сплатити на користь [PERSON] грошову компенсацію різниці квадратних метрів виділених приміщень у розмірі 47 277 грн. 75 коп. (57 444 грн. - 10 166 грн. 25 коп.). Крім того, як вбачається з висновку експерта, для можливості ізольованого користування частинами житлового будинку, які запропоновані для виділу необхідно виконати перепланування та переобладнання деяких приміщень. У судовому засіданні [PERSON] просив покласти на нього обов'язок щодо перепланування та переобладнання приміщень у будинку [ADDRESS] згідно висновку експерта. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки він не зареєстрував право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] за собою, оскільки згідно інформаційної довідки, виданої КП "БТІ" від 20.11.2015 року вбачається, що згідно даних Бюро, 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] на праві власності зареєстрована на ім'я [PERSON] на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 26.06.2006 року (а.с. 112). Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності на будинок [ADDRESS] та земельну ділянку за даною адресою можливий та не буде порушувати права співвласників нерухомого майна. Крім того, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідачки на користь [PERSON] підлягають витрати по оплаті судового збору в розмірі по 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved