Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], як за спадкоємцем за правом представлення після смерті [INFO] бабусі [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що оскільки правоустановлюючі документи на будинок на спадкодавця не видавалися, тому вона позбавлена можливості оформити право власності на даний будинок. Позивач в судове засідання не з"явилася, надала повноваження на представлення її інтересів своєму представнику - [PERSON](а.с.32) Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Після оголошеної перерви в судове засідання не з"явився, надав через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов просить задовольнити. Відповідач - територіальна громада села Пакуль в особі Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області в судове засідання явку свого представника не забезпечила, надала через канцелярію суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, позов визнають. Співвідповідач [PERSON] в судове засідання не з"явилася, надіслала через пошту заяву про розгляд справи у її відсутність, проти позову не заперечує. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року (№ 6-54цс12), прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, в якій зазначено, що відповідно до ст.ст. 2, 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень даних про право власності особи на об"єкт нерухомого майна, збудований до набрання зазначеним Законом чинності, не породжує в особи цього права, а засвідчує офіційне визнання і підтвердження державою факту наявності в особи цього права. Право власності на збудований до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" об'єкт нерухомого майна виникає в порядку, який існував на час його будівництва. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Згідно з п. 20 "Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів", затверджених постановою Держкомзему Союзу Радянських Соціалістичних Республік від 25 травня 1990 року № 69, у рядку "суспільна група господарства" записується станом на 1 січня відповідного року одна з наступних суспільних груп: господарство колгоспника; господарство робітника; господарство службовця; господарство особи, зайнятої індивідуальною трудовою діяльністю; селянське господарство; господарство інших категорій населення. Суспільна група господарства встановлювалася в залежності від зайняття голови господарства (сім'ї). Поняття суспільної групи господарства було припинено 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки № 885-XII було введено в дію Закон України "Про власність". До правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом України "Про власність" застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору та майно господарств інших суспільних груп, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність відповідного господарства, а саме: право власності на майно, яке належало двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Судом встановлено, що згідно довідки виконкому Пакульської сільської ради №86 від 04.02.2015 року, виданої на підставі записів у погосподарській книзі, житловий будинок [ADDRESS] відносився до категорії „колгоспний двір", і головою колгоспного двору станом на 01.07.1990 року та станом на 15.04.1991 рік була [PERSON], а членами колгоспного двору були: [PERSON] та [PERSON] (а.с.42). Згідно ст.120 ЦК УРСР колгоспний двір - це сімейно-трудове об"єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч.2 ст.123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 « Про практику розгляду судами України справ про спадкування» та в підпункті «г» пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», правила ст.563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР №885-ХІІ був введений в дію Закон України " Про власність". Таким чином, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], мали рівне право на майно колгоспного двору, а значить, і на вказаний вище житловий будинок з господарськими спорудами, тобто по 1/3 частині. Згідно записів у копії свідоцтв про смерть серії [NUMBER], серії [NUMBER], [PERSON] померла [INFO], [PERSON] - [INFO], а [PERSON], відповідно до актового запису про смерть №20 - 14 квітня 2004 року(а.с.9,71,85). Враховуючи, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась до набрання чинності новим Цивільним кодексом України, тому, виходячи з Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України та постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року, до даних правовідносин застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР. Відповідно до наданої інформації Державним нотаріальним архівом Чернігівської області ( а.с.96), спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Довідкою виконкому Пакульської сільської ради №142 від 19.02.2013 року (а.с.88) підтверджено фактичне прийняття [PERSON] спадщини після смерті [INFO] її чоловіка [PERSON], що узгоджується з положеннями ст.549 ЦК УРСР (в редак.1963 року), яка була чинною на час відкриття спадщини, оскільки вона протягом шести місяців після смерті чоловіка була зареєстрована та проживала у спадковому будинку, що свідчить про факт вступу спадкоємця в управління і володіння спадковим майном. Факт перебування їх у шлюбі підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с.70). Відповідно до наданої інформації з Чернігівської районної державної нотаріальної контори (а.с.97), спадкова справа після смерті [INFO] [PERSON] не відкривалась. З довідки Михайло Коцюбинської селищної ради №98 від 23.03.2015 року вбачається, що на день її смерті з нею були зареєстровані та проживали донька [PERSON], зять [PERSON] та онуки [PERSON] і [PERSON] ( а.с.105). Згідно копії спадкової справи, яка надійшла з Чернігівської районної державної нотаріальної контори (а.с.27-28), після померлої [INFO] року [PERSON], спадщину за правом представлення прийняла її внука [PERSON], позивач по справі. Іншій спадкоємець - [PERSON] від спадщини відмовилася, про що надала відповідну заяву, а отже, відповідно до ст.1275 ЦК України, позивач [PERSON] має право на все спадкове майно спадкодавця [PERSON]. Факт того, що [PERSON] та [PERSON] є однією і тією ж особою, а також, що [PERSON] є онукою спадкодавця [PERSON] встановлено рішенням Чернігівського районного суду Чернігівсьокї області від 05.09.2014 року (справа №748/1619/14), тому дані обставини доказуванню не підлягають. Таким чином, позивач [PERSON] після смерті [PERSON] успадкувала 2/3 частини вказаного вище домоволодіння, з яких 1/3 частина належала спадкодавцю як члену колгоспного двору і 1/3 частина перейшла до неї в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO]. Інша 1/3 частина спірного будинку не відноситься до спадкового майна [PERSON], а тому спадкуванню позивачем [PERSON] не підлягає. Вартість указаного житлового будинку становить відповідно до технічного паспорту 63709 грн, що підтверджується копією технічного паспорта (а.с.48-53). Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮУ № 296/5 від 22 лютого 2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна. З довідки Чернігівського районного бюро технічної інвентаризації за № 16 від 31.01.2015 року вбачається, що право власності на будинок по [ADDRESS], не зареєстровано (а.с.25). Відсутність правовстановлюючого документу на спірний будинок на ім"я спадкодавця, унеможливлює реалізацію спадкоємцем [PERSON] законного права, окрім як в судовому порядку. За таких обставин, суд приходить до висновку, що за позивачем [PERSON], як спадкоємцем за правом представлення після смерті [PERSON], можливо визнати право власності на 2/3 частини спірного домоволодіння.

Outcome: partial