Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

У червні 2018 року позивач - Закарпатська обласна кредитна спілка «Бескид» (далі - ЗОКС «Бескид») звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення в солідарному порядку суми заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 20 грудня 2013 року між ЗОКС "Бескид" (далі - позивач) та [PERSON] (далі - Відповідач) було укладено кредитний договір № 916-13 від 20 грудня 2013 року, відповідно до якого позивач надав першому відповідачу [PERSON] кредит на споживчі цілі на загальну суму 16000 гривень із розрахунку 31% річних від суми залишку кредиту строком на сорок вісім місяців до 20 грудня 2017 року, на умовах щомісячного погашення кредиту за встановленим графіком та сплатою відсотків за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором між Позивачем і [PERSON] (далі - другий відповідач) та [PERSON] (далі - третій відповідач) було укладено договори поруки № 916-13/А та № 916-13/Б від 20 грудня 2013 року, за яким останні зобов`язалися перед Позивачем солідарно з [PERSON] відповідати за виконання свого обов`язку згідно умов договору. Позивач вказує на те, що відповідачі за вказаним договором належним чином не виконали взяте на себе зобов`язання, і на вимогу сплатити заборгованість сторони не реагували. Враховуючи, що відповідачі не виконали належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим у них виникла заборгованість, яка станом на 11 червня 2018 року становить 11501,96 грн., з яких: 8490,54 грн. - заборгованість за кредитом, 3011,42 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, яку позивач і просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомляли, клопотань про відкладення розгляду справи та письмового відзиву до суду не надходило. Відповідачі про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, що стверджується рекомендованими повідомленнями № 8800000670605, 8800024953586, № 8800024953624, № 8800024953683, № 8800025055816, № 8800025055760, № 8800021725183, № 8800021725124, № 8800021725175, №8800025324841, №8800025196150, №8800025324906, які повернулися на адресу суду з відміткою Укрпошти "за закінченням терміну зберігання" . Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи, що відповідачі повідомлені належним чином повторно не з`явилися до суду без повідомлення причин, не подали відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних правта обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Судом встановлено, що 20 грудня 2013 року між ЗОКС "Бескид" і [PERSON] було укладено кредитний договір № 916-13 від 20 грудня 2013 року, відповідно до якого позивач надав [PERSON] кредит на споживчі цілі на загальну суму 16000 гривень із сплатою за користування кредитом 31% річних від суми залишку кредиту строком на сорок вісім місяців до 20 грудня 2017 року, на умовах щомісячного погашення кредиту за встановленим графіком та сплатою відсотків за користування кредитом. ( а.с. 5-6) З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором між Позивачем і [PERSON] та [PERSON] було укладено договори поруки № 916-13/А та № 916-13/Б від 20 грудня 2013 року, за яким останні зобов`язалися перед Позивачем солідарно з [PERSON] відповідати за виконання по зобов`язаннях останньої у повному обсязі, тобто: повернення позики, виплату відсотків за її користування, сплату додаткових відсотків. У пунктах 2.3 договорів поруки від 20 грудня 2013 року, укладених із [PERSON] та [PERSON] , передбачено строк дії договору поруки 84 місяців , тобто до 20 грудня 2020 року. Пунктами 4.1 договорів поруки від 20 грудня 2013 року, укладених із [PERSON] та [PERSON] , передбачено, що у разі порушення (невиконання чи неналежного виконання) боржником обов`язку за основним договором, кредитор звертається з письмовою вимогою до поручителя про виконання цього обов`язку, де зазначає заборговану суму. Факт отримання коштів першим відповідачем - [PERSON] у розмірі 16000,00 грн. 20.12.2013 року підтверджується видатковим касовим ордером №2923. ( а.с. 9) Як вбачається з кредитного договору [PERSON] отримала кошти відЗОКС "Бескид" на умовах строковості, зворотності, забезпеченості, платності. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору кредит надавався відповідачу [PERSON] на споживчі потреби. Позивач надав суду розрахунок заборгованості згідно якого станом на 11 червня 2018 року заборгованість Відповідачів становить 11501,96 грн., з яких: 8490,54 грн. - заборгованість за кредитом, 3011,42 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, яку позивач і просить стягнути з відповідачів солідарно. (а.с. 10-11) Відповідачі не спростували вказаний розрахунок заборгованості, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Як встановлено судом, 21.06.2017 року позивачем було направлено на ім`я першого, другого і третього відповідачів досудову вимогу від 19.06.2017 року №13 про сплату залишку кредиту у розмірі 8490,54 грн. та відсотків за користування кредитом у розмірі 1197,05 грн. 27.09.2017 року позивачем було направлено на ім`я першого, другого і третього відповідачів досудову вимогу від 26.09.2017 року №30 про сплату залишку кредиту у розмірі 8490,54 грн. та відсотків за користування кредитом у розмірі 1210,95 грн. Суду надані докази направлення цих вимог. ( а.с. 15-17) Як встановлено судом, між сторонами укладено додатковий договір від 14.11.2016 року №223 до кредитного договору від 20.12.2013 року №916-13 за яким сторони у п. 1 продовжили строк дії договору до 14.11.2018 року. Зазначений договір був підписаний також і поручителями - [PERSON] та [PERSON] . Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно із ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України, згідно з якою зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, вчинений правочин вважається правомірним, доки ця презумпція не буде спростована на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину, повинні здійснюватися, а обов`язки підлягають виконанню. Згідно вимог п.1 ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 527 ЦК України Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Статтею 1048 ЦК України встановлено право позикодавця (Банку) на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до умов кредитного договору №916-13 від 20.12.2013 року та додаткового договору від 14.11.2016 року №223 до кредитного договору від 20.12.2013 року №916-13 сторони погодили строки та розміри погашення кредиту та виплати відсотків. Відповідно до умов вказаних кредитних договорів відповідач [PERSON] зобов`язалася погашати заборгованість за кредит і сплачувати нараховані проценти згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків, який є невід`ємною частиною договорів . Оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконала зобов`язання, передбачені вищезазначеним кредитним договором та додатковим договором у строк, встановлений цим договором, суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 612, ст. 610 ЦК України її слід вважати такою, що прострочила виконання зобов`язання. Суд дійшов висновку, що [PERSON] допустила неналежне виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим заборгованість, яка утворилась за тілом кредиту та за процентами, підлягає стягненню на користь позивача. Відповідно до вимог ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором. За змістом пунктів 3.2 договорів поруки від 20 грудня 2013 року, укладених із [PERSON] та [PERSON] , поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Поручитель відповідає за зобов`язаннями боржника у повному обсязі, тобто повернення кредиту, виплату відсотків за його користування, сплату додаткових відсотків. Так як своїх зобов`язань за кредитним договором [PERSON] не виконувала належним чином, то у позивача виникло право вимагати від боржника та поручителя повернення кредитних коштів в солідарному порядку. Як зазначено у ч. 1 - 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачами не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. Разом з тим солідарне стягнення судових витрат законом не передбачено.

Outcome: approved