Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

24 квітня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 12503,80 грн., у тому числі : 10646,17 грн. - витрат на лікування; 1218,0 грн. - компенсація неотриманого доходу у зв»язку з тимчасовою втратою працездатності; 305,87 грн. - пені за невиконання страховиком зобов»язання; 333,76 грн. - компенсації знецінення грошових коштів. В судове засідання сторони не з»явилися, про час та місце розгляду справи були попереджені належним чином, від позивача надійшла заява з проханням розглянути справу у його відсутності та позов задовольнити. Від відповідача заява про розгляд справи у його відсутності до суду не надходила, про причини своєї неявки він суд не повідомив. Тому суд на підставі ст. 224 ЦПК України прийшов до висновку про можливість розгляду справу в заочному порядку. Дослідивши надані позивачем докази, суд встановив, що відповідно до постанови Краснолиманського міського суду Донецької області від 23.07.2013 року [PERSON] визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП за те, що він, являючись співробітником УДСО при ГУМВС України в Донецькій області 10.06.2013 року о 19 годині 48 хвилин, перебуваючи на службі і керуючи автомобілем ВАЗ 21043, реєстраційний номер [NUMBER], який належить УДСО при ГУМВС України в Донецькій області, рухаючись по вул.. Свободи в м. Красний Лиман Донецької області, в порушення вимог п.12.1 Правил дорожнього руху України не обрав безпечну швидкість руху, не впорався з керуванням та скоїв зіткнення з автомобілем VOLKSWAGEN PASSAT 1.8 реєстраційний номер [NUMBER], в салоні якого в якості пасажира перебував позивач, в результаті якого позивачу було заподіяно легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров»я(а.с.10-11,13). Тобто відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України третя особа - УДСО при ГУМВСУ в Донецькій області володіла транспортним засобом на відповідній правовій підставі. Як вбачається з вимог ст.. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов»язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі(право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме : 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. 2. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Тобто для вирішення питання цивільно-правової відповідальності за завдану матеріальну та моральну шкоду суд перш за все встановлює особу винну у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. На підтвердження вини власника автомобіля ВАЗ 21043, реєстраційний номер [NUMBER], який належить УДСО при ГУМВС України в Донецькій області(третій особі), в матеріалах справи знаходиться постанова Краснолиманського міського суду Донецької області від 23.07.2013 року, відповідно до якої [PERSON] визнано винним та притягнуто до відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, в результаті якого було завдано шкоди здоров»ю позивача. Постанова набрала законної сили(а.с.11). Однак між третьою особою УДСО при ГУМВС України в Донецькій області, як власником автомобіля ВАЗ 21043 реєстраційний номер [NUMBER], та відповідачем 10.04.2013 року укладено договір обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/0920663 зі строком його дії з 23.04.2013 року по 22.04.2014 року(а.с.9). Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Згідно приписів ч.4 ст.61 ЦПК України однією з підстав звільнення від доказування являється вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які обов»язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду с питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, дослідивши надані позивачем докази, суд приходить до висновку про те, що дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 10.06.2013 року о 19 годині 48 хвилин на вул. Свободи в м. Красний Лиман Донецької області за участю позивача та третьої особи [PERSON], який керував автомобілем ВАЗ 21043-20 реєстраційний номер [NUMBER], що належить третій особі УДСО при ГУМВС України в Донецькій області, мала місце і сталася з вини [PERSON] Але цивільно-правова відповідальність УДСО при ГУМВС України в Донецькій області була застрахована ним шляхом укладення з відповідачем ПрАТ «УОСК» 10.04.2013 року договору страхування № АС/0920663 терміном дії з 23.04.2013 року по 22.04.2014 року(а.с.9). Тобто дорожньо-транспортна пригода мала місце в період дії вказаного договору. Суд враховує також, що відповідно до ст.ст. 22.1,23,29,32.7 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 року (надалі Закону)"При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика(згідно п.2 договору), відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров'ю(100000 грн.), майну третьої особи, пов'язану з відновлюваним ремонтом транспортного засобу з врахуванням зносу, за мінусом втрати товарного вигляду(500000 грн.) та франшизи(1000 грн.)- а.с.9. Відповідно до вказаного закону та ст..ст.979,985,989 ЦК України страховик зобов»язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату третій особі. В судовому засіданні встановлено, що відповідач-страховик в добровільному порядку, незважаючи на отримання 15.11.2013 року від позивача заяви про страхове відшкодування, шкоду позивачу не відшкодовував до теперішнього часу(а.с.18-22). Згідно наданих позивачем доказів позивач на момент виникнення страхового випадку(втрати працездатності) не працював, доходів не мав. Позивач у зв»язку з отриманими травмами перебував на лікуванні з 11.06.2013 року по 01.07.2013 року. На підставі ст. 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов'язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов'язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; шкода, пов'язана із смертю потерпілого. Статтею 24 Закону встановлено, що у зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров'я. Крім того, відповідно до ст. 25 Закону зв'язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров'я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю; для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, - неотримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною; для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством. Тобто внаслідок тимчасової втрати працездатності позивач має право на відшкодування неотриманого доходу в розмірі 1147 грн. - мінімальної заробітної плати, встановленої ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» від 06.12.2012 року, станом на момент заподіяння шкоди. Тому позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню частково в сумі 1147 грн., а не в розмірі 1218 грн. Крім того, в період перебування на лікуванні позивач ніс додаткові витрати, пов»язані з придбанням ліків та мед матеріалів в сумі 5471,64 грн., які підтверджено лікувальним закладом - КУ «КРТМО»(а.с.12) щодо призначення медпрепаратів, та копіями чеків на їх придбання за період з 10.06.2013 року по 14.06.2013 року(а.с.23-44), які суд вважає доведеними та такими, що підлягають відшкодуванню. При цьому суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог позивача в частині витрат на придбання медпрепаратів на суму 1316,22 грн. в період з 23 травня 2013 року по 05 червня 2013 року, бо вони були понесені позивачем до моменту заподіяння шкоди його здоров»ю(а.с.45-53), а тому не можуть перебувати у причинно-наслідковому зв»язку з подією дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 10.06.2013 року. Тобто позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню частково. Крім того, відповідно до змісту ч.2 та ч.5 ст. 36 Закону страховик несе відповідальність шляхом сплати пені за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування, лише в разі узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання такого. Але надані позивачем докази свідчать про те, що такого узгодження між ним та страховиком досягнуто не було. Тому позовні вимоги позивача в частині відшкодування пені в розмірі 305,87 грн. суд знаходить необґрунтованими. Вирішуючи вимоги позивача в частині відповідальності за порушення грошового зобов»язання, суд враховує наступне. Відповідно до договору обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/0920663, відповідач взяв на себе зобов»язання(грошове)зобов»язання по відшкодуванню шкоди, завданої третій особі(позивачу). Однак на протязі року вказані зобов»язання не виконує з невідомих підстав. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню, але частково в сумі 185,22 грн., виходячи з встановленого судом розміру невідшкодованої шкоди(5471,64 + 1147,0=6618,74х(1,006х1,022)-6618,74).

Outcome: partial