Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з даним позовом до ПАТ КБ ПриватБанк, а ПАТ КБ ПриватБанк звернувся в суд із зустрічним позовом до [PERSON] Представник позивачки за основним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] з зміненому та уточненному вигляді підтримав, суду пояснив, що 03 липня 2008 р. між [PERSON] та ЗАТ КБ "ПриватБанк" було укладено кредитний договір №IFWWGA0000004210 за умовами якого Банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу або перерахування на рахунок. Відповідно до п. 8.1 банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти на строк з 03.07.2008 р. - 03.07.2028 р. у розмірі 129460,00 грн. на наступні цілі: у розмірі 104260,00 грн. на ремонт житла, з них 100 000,00 грн. на ремонт житла шляхом: видачі готівки через касу, а також у розмірі 3000,00 грн. на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 760,00 грн для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 500,00 грн. - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 25200,00 грн. на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,67% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розміні 5,04% річних від суми зарезервованих ресурсів. Відповідно до проведеної експертизи судовим експертом було встановлено, що реальна відсоткова ставка становить 31.75 %, сума відсотків по договору має становити 321 110,70 грн., винагорода за резервування 105 531,49 грн. Виходячи кредитного договору та додатків до нього вбачається, що Банком було визначено реальну відсоткову ставку у розмірі 25,23 %, а суму відсотків та винагород (разом) -429\~452,00 грн. Таким чином різниця між інформацією вказаною Банком у матеріалах оспорюваного правочину та реальними (фактичними, дійсними) даними визначеними експертом становить: для реальної відсоткової ставки на 6,52% річних менше (приховано) (31,75-25,23). для відсотків та винагород 429452,00 - (321 110,70 + 105 531,49) = 2809,81 грн. для щомісячного платежу на 10,87 завищено (2223,80 2212,93). Таким чином дані вказані у додатках до кредитного договору та базові умови кредитування на які позивачка, як позичальниця, погоджувалась містять значні розбіжності виключно на користь банку, а тому є всі підстави вважати, що Банк (працівники якого одноосібно готували кредитний договір та додатки до нього) допустив приховування справжніх даних, що вплинуло на вільне волевиявлення [PERSON] Відповідно до висновку експерта підтверджено, що вже на момент укладення кредитного договору Відповідач ПАТ КБ "ПриватБанк" створив ситуацію за якої позивачка , як споживач кредитних послуг не могла вільно реалізувати свої бажання щодо отримання позики, оскільки умови вказані Банком не відповідали справжнім про які останній стало відомо лише після ознайомлення із висновком експерта. Банком у оскаржуваному кредитному договорі та додатках до нього взагалі не було визначено абсолютного значення здорожчання кредиту. Приховування такої надзвичайно важливої інформації свідчить лише про умисел Відповідача на скривання реальних даних про вартість кредиту в цілому. Так, при укладені Додатку № 2 до Кредитного договору, що є невід'ємною частиною договору Банк не вказав, яка загальна вартість відсотків буде сплачена Позичальницею по завершенню виплат по Договору, але вказав, про те що щомісячий платіж повинен становити 2223,80 грн., що відповідає умовам визначеним у тексті Договору. В результаті перевірки даних після отримання висновку експерта було встановлено, що відповідно до вказаного Додатку № 2 по закінченню сплати (по завершенню Договору) позивачка повинна була виплатити банку лише відсотків у розмірі 440 285,03 грн. Натомість враховуючи базові умови договору у висновку експерт зазначив, що сума відсотків по договору повинна становити 321 110,70 грн. Таким чином як випливає із викладених даних Відповідач намагався на підставі Додатку № 2 до оспорюваного договору отримати від позивачки безпідставно збільшену суму 119 174,33 грн. Крім цього про неправомірні дії Банку, які не надавали позивачці можливості свідомо реалізувати свої права на отримання чесної позики свідчать документи, які безпосередньо готувались Відповідачем, а саме: загалом [PERSON] на підставі [PERSON] погашення кредиту повинна була б сплатити відсотків та винагороди у загальному розмірі 521 973,99 грн., що є на 115 967,82 грн. більше ніж фактично було вказано самим Відповідачем у [PERSON] (Додаток № 1) (521973,99 429452,00) та на 95331,80 грн. більше ніж остання мала б сплатити відповідно до Висновку експертизи (521973,99 321110,70 105531,49). Саме на момент підписання кредитного договору волевиявлення позивачки як Позичальниці було вільним щодо отримання позики на умовах які були оприлюднені банком, проте що реальна відсоткова ставка буде становити 25,23 %, і в результаті виконання умов договору їй Позичальниці прийдеться за 20 років сплатити відсотків і винагород у сумі 429 452,00 грн., однак за жодних обставин вона не погоджувалась отримувати позику за яку їй прийдеться сплатити відсотків та винагород у сумі 521 973,99 грн. та реальна відсоткова ставка буде становити 31,75%. За умови якщо б Відповідач перед укладенням оскаржуваного Кредитного договору надав позивачці правдиву, достовірну інформацію про те яку дійсно відсоткову ставку вони будуть застосовувати та повідомив їй скільки фактично коштів прийдеться переплатити, остання не підписувала б такі несправедливі умови Кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до ч. 4 ст. 19 вказаного Закону перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Додатки до договору як і самий кредитний договір готувався Відповідачем Банком та надавався позивачці на підпис в приміщені банківської установи. Жодної можливості вплинути на порядок та спосіб готування [PERSON] погашення кредиту у [PERSON] не було, а тому дії Відповідача щодо завідомо неправдивого внесення відомостей у [PERSON] погашення кредиту є доведеними та додаткового доказування не потребують. Більше того розцінювати графік погашення кредиту як такий, що підготовлений виключно під впливом помилки, тобто помилково, не можна оскільки як випливає із матеріалів справи в графіку допущено непоодинокий факт порушення прав позивачки. Як можна спостерігати на початку графіку погашення кредиту (період з 15.08.2008 по 15.09.2011 ) так і в його кінці (період з 15.10.2027 р. по 03.07.2028 р.) Відповідачем у графік погашення кредиту було включено суми з від'ємним значенням, що по своїй природі неможливо адже графік повинен передбачати зменшення кредиту, а не його накопичення. Такі невідповідності [PERSON] з умовами Кредитного договору, що вже підтвердженні висновком судового експерта, свідчать виключно про умисел Відповідача отримати більше коштів ніж передбачено базовими умовами договору, адже Відповідач приймав від позивачки кошти виключно по графіку і жодних перерахунків не здійснював. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Таким чином беручи до уваги суму позики - 104260,00 грн. отриману [PERSON] та суму коштів реально сплачену нею на рахунки банку - 143 787,11 грн. слід дійти висновку, що у відповідача - ПАТ «ПриватБанк» перебувають кошти у розмірі 39527,11 грн., які належать останній та мають бути їй повернуті. Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про іпотеку" Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строю, дії іпотечного договору. В силу вимог ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до акту прийому передачі від 03.07.2008 р. [PERSON] передала, представнику Відповідача оригінали правовстановлюваних документів, а саме: оригінал договору-дарування, технічний паспорт, витяг із реєстру права власності на нерухоме майно, які і підлягають поверненню власнику позивачці в справі. Беручи до уваги, що в Іпотечному договорі від 03.07.2008р. відсутня така обов'язкова та необхідна умова як строк дії Іпотечного договору у зв'язку з чим не можливо визначити строк коли припиняється забезпечення вважає що є усі законні підстави вважати такий договір недійсним. Просить вимоги основного позову в зміненому та уточненному вигляді задоволити в повному обсязі. Позивачка-відповідачка в справі [PERSON] підтримала свої вимоги в зміненому та уточненному вигляді з підстав викладених в змісті позовних заяв та просила постановити рішення суду яким задоволити її позов. Представник відповідача-позивача, ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з»являється будучи повідомленим про час та місце розгляду справи по суті. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що основний позов в зміненому та уточненому вигляді [PERSON] підлягає задоволенню, з наступних підстав: Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як встановлено в судовому засіданні 03 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №IFWWGA0000004210, (а.с.12-17 т.1 ) згідно якого позичальник отримала кредит в сумі 129 460 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 25,23% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 04 липня 2028 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №IFWWGA0000004210, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 03 липня\~2008 року укладено договір іпотеки №2113, (а.с. 156-161 т.1) за умовами якого позивач за первісним позовом надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею\~96,80 кв.м, житловою площею 61,20 кв.м, який розташований за адресою: Івано-Франківська область м. Косів вул. Б. Хмельницького б.26 (30) та належить іпотекодавцю на праві власності. 06 травня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладена додаткова угода до кредитного договору №IFWWGA0000004210 від 03 липня\~2008 року, ( а.с. 23-24 т.1 ) якою до кредитного договору внесено зміни. Зокрема, у додатковій угоді зазначено, що банк надає позичальнику кредитні кошти в сумі 146 982,13 грн\~\~на наступні цілі: 100 тис.\~\~грн на споживчі цілі та 42 722,13 грн на сплату страхових платежів. Також внесено зміни до п.2.1.3 та п.2.2.7 кредитного договору, які стосуються винагороди банку, відсоткової ставки, порядку погашення заборгованості та відповідальності сторін. Відсоткова ставка встановлена у розмірі 2,08% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04% від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу. Як вбачається з матеріалів справи Волинським відділенням Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз проведено судово-економічну експертизу (а.с. 101-103 т. 2), за результатом якої було складено висновок №8081 від 11 листопада 2013 року, в якому зазначено, що виходячи з базових умов договору, вказаних у п. 8.1 кредитного договору, а саме позика в розмірі 104 260 грн, відсоткова ставка 1,67% на місяць, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,04% річних від суми зарезервованих ресурсів, щомісячний (ануїтетний) платіж становить\~\~2 212,93 грн. Обрахована та вказана банком у додатку №1 до кредитного договору (загальна вартість кредиту) та додатку №2 (графік погашення кредиту) сума відсотків та винагород не відповідає базовим умовам кредитного договору. Сукупна вартість кредиту у грошовому виразі (абсолютне значення подорожчання кредиту) становить 451 848,66 грн, з урахуванням реальної відсоткової ставки в розмірі 31,75%.\~ Ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до\~ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. З роз'яснень, викладених у пункті 20 Постанови ПВС України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9\~вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. \~На думку суду це свідчить не про помилку відповідальної особи, яка оформляла відповідні документи, а про намір приховати реальну відсоткову ставку та винагороду банку. Всі ці розбіжності являються такими, що поліпшують становище банку, який розробляв спірний договір, а позичальник в момент підписання договору не могла точно вирахувати ці суми, що свідчить про намір ПАТ КБ "ПриватБанк" отримати завищені суми винагороди за надані послуги по кредитуванню. Зазначений\~\~висновок судово-економічної експертизи підтверджує, що\~\~під час укладення кредитного договору банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів позичальника\~\~в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Факт приховування важливої інформації перед підписанням договору\~\~та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам до фактично встановлених з метою отримання прихованого прибутку, в даному випадку і є умислом в діях відповідача. Виходячи з положень ст.ст.203, 215, 230, 548 ЦК України, суд\~\~дійшов законного висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] оскільки в момент укладення кредитного договору між сторонами, позивач була введена в оману відповідачем щодо істотних умов договору - ціни та відсоткової ставки, а тому волевиявлення позивачки на укладення кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили її волевиявленню на його укладення саме на таких умовах. У рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011\~( справа про захист прав споживачів кредитних послуг). Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи\~\~законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої\~ст.92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів ( робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів ( робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму ( ч.1ст.634\~ЦК). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому, держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. [PERSON] підписуючи договір, підтвердила ознайомлення лише з тими положеннями, які були викладені банком в умовах договору.\~\~Однак банком була прихована інформація щодо\~\~дійсного розміру процентної ставки, яка, виходячи із розміру встановленого банком ануїтетного платежу, є вищою, ніж зазначено у договорі. Крім цього, ПАТ КБ "ПриватБанк" у момент укладення спірного договору не було дотримано обов'язкових вимог, передбачених Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007 року, а сааме: банком у кредитному договорі та додатках до нього взагалі не було визначено абсолютного значення здорожчання кредиту, що свідчить про умисел банку на приховування реальних даних про вартість кредиту в цілому. Також ПАТ КБ "ПриватБанк" при укладенні договору та додатків до нього намагався неправомірно отримати завищені відсотки, а саме: як було визначено у висновку експерта сума відсотків повинна становити 321110,70 грн., а як випливає із графіку погашення кредиту (додаток №2 кредитного договору) позичальниця [PERSON] по закінченню сплати повинна виплатити банку лише відсотків у розмірі 440285,03 грн. Таким чином, з наведених обставин випливає, що ПАТ КБ "ПриватБанк" намагався на підставі додатку №2 до оспорюваного договору отримати від [PERSON] на 119174,33 грн. більше ніж мав на це правові підстави згідно договору. Положеннями ст. 215 ЦК України та п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Саме на момент підписання кредитного договору волевиявлення [PERSON] як Позичальниці було вільним щодо отримання позики на умовах які були оприлюднені банком, проте що реальна відсоткова ставка буде становити 25,23 %, і в результаті виконання умов договору позивачці прийдеться за 20 років сплатити відсотків і винагород у сумі 429 452,00 грн., однак за жодних обставин вона не погоджувалась отримувати позику за яку їй прийдеться сплатити відсотків та винагород у сумі 521 973,99 грн. та реальна відсоткова ставка буде становити 31,75%. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до ч. 4 ст. 19 вказаного Закону перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Додатки до договору як і самий кредитний договір готувався Відповідачем Банком та надавався на підпис позивачці в приміщені банківської установи. Жодної можливості вплинути на порядок та спосіб готування [PERSON] погашення кредиту у позивачки не було. Невідповідності [PERSON] з умовами Кредитного договору, що вже підтвердженні висновком судового експерта свідчать виключно про умисел Відповідача отримати більше коштів ніж передбачено базовими умовами договору. Складення Відповідачем [PERSON] погашення кредиту із від'ємними сумами є порушеннями прав споживача ([PERSON]Д.), адже такі умови за своїм змістом є несправедливими, тобто такі які всупереч принципу добросовісності мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п. 5 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. В силу вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину… Враховуючи те що [PERSON], як позичальник відповідно до даних положень має обов'язок повернути отримані від банку кошти у сумі 104260,00 грн., однак на виконання умов договору проводила щомісячні виплати то з'ясуванню підлягає сума коштів, яка має бути повернута сторонами. Для встановлення такої суми слід взяти до уваги дані викладені у виписці по рахунку № 29093058905504 відкритому на ім'я - [PERSON] для обліку усіх отриманих сум. За даними вказаної виписки випливає, що на рахунок банку загалом надійшло 143 787,11грн. Таким чином беручи до уваги суму позики - 104260,00 грн. та суму коштів реально сплачену позивачкою на рахунки банку - 143 787,11 грн. ,то у відповідача - ПАТ «ПриватБанк» перебувають кошти у розмірі 39527,11 грн., які належать [PERSON] Л,Д. та мають бути їй повернуті. Відповідно до ст. 1057-1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Як вбачається із п. 30 Іпотечного договору від 03.07.2008 р. термін дії договору до повного виконання Іпотекодавцем зобов'язання за Кредитним договором та всіма додатками до нього. Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 631 ЦК України "Строк договору" строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Відповідно до ст. 251 ЦК України "Поняття строку та терміну" строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Аналогічне положення міститься у п. 24 абз. 4 Постанови № 5 Пленуму ВССУ Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають в кредитних правовідносин. Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про іпотеку" Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до акту прийому передачі від 03.07.2008 р. [PERSON] передала, представнику Відповідача оригінали правовстановлюючих документів, а саме: оригінал договору-дарування, технічний паспорт, витяг із реєстру права власності на нерухоме майно. Враховуючи те що після визнання іпотечного договору недійсним відповідач не буде мати правових підстав для утримування вищевказаних документів суд вважає за доцільне зобов'язати відповідача повернути позивачці оригінали правовстановлюючих документів. Відповідно до ст. 17 вказаного Закону іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставі встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, й: моральним засадам. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те що в Іпотечному договорі від 03.07.2008р. відсутня така обов'язкова та необхідна умова як строк дії Іпотечного договору у зв'язку з чим не можливо визначити строк коли припиняється забезпечення тому є усі законні підстави вважати такий договір недійсним. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про іпотеку" Іпотека припиняється у разі: визнання іпотечного договору недійсним; Відповідно до п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ від 26 жовтня 2011 р. N 1141 Державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Представником відповідача-позивача ([PERSON]М.) подано заяву від 17.04.2015 про розгляд справи без його участі а також клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності (а.с.236 т.2) однак така заява цим же представником [PERSON] відкликана 06.05.2015 року (т.2 а.с.242) а тому суд не вбачає підстав для обґрунтування питання строку позовної давності, про який фактично повноважним представником не заявлено. В силу вимог ст. 88 ЦПК до відшкодування відповідачем в користь позивачки підлягають понесені судові витрати у загальному розмірі 3881,40 грн. (3672,00 + 104,70+104,70). Враховуючи наведені обставин, на підставі вище вказаних вимог законодавства та

Outcome: approved