Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

24.06.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до ТОВ «Днєстр» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, якою просить стягнути моральну шкоду у розмірі 118075 грн. Розгляд справу просила проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В обґрунтування вказує, що перебуваючи у трудових відносинах з ТОВ «Днєстр» на посаді машиніста тістоподілюючих машин, 22.02.2009 стався нещасний випадок, внаслідок чого позивач отримала тілесні ушкодження у вигляді : травматичної ампутації 2-го пальця лівої кісті на рівні проксимального м/фалангового суглобу з дефектом мяких тканин, ампутації 3-го пальця лівої кісті на рівні середньої фаланги, про що був складений Акт №2 Форми Н-1 «про нещасний випадок на виробництві» та Форми Н-5 «проведення розслідування нещасного випадку». Причиною нещасного випадку є джерело підвищеної небезпеки, обумовлене неналежним виконанням відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці. В результаті нещасного випадку позивач 17.06.2009 року вперше отримав 25 % втрати професійної працездатності, а 01.07.2010 року йому безстроково встановлено 25 % втрати професійної працездатності - безстроково, крім ушкодження здоров`я він зазнав нестерпного фізичного болю та страждань, після травми змінився його образ і якість життя, він перебував на стаціонарному лікуванні, був вимушений вживати велику кількість ліків. На підставі вищевикладеного позивач просить стягнути з ТОВ «Днєстр» 118 075 грн. моральної шкоди. Ухвалою суду від 04.08.2020 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу неодноразово були надіслані ухвали про відкриття провадження, однак відзив на позовну заяву до суду не надійшов. Ухвалою суду від 07.10.2021 призначено заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Сукупністю належних, допустимих і достовірних письмових доказів судом встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Позивач [PERSON] з 18.02.2009 працювала на посаді машиніста тістоподілюючих машин у ТОВ «Днєстр», що підтверджується копією трудової книжки, свідоцтвом про шлюб (а.с. 7, 21-27). 22.02.2009 стався нещасний випадок, внаслідок чого позивач отримала тілесні ушкодження у вигляді : травматичної ампутації 2-го пальця лівої кісті на рівні проксимального м/фалангового суглобу з дефектом м`яких тканин, ампутації 3-го пальця лівої кісті на рівні середньої фаланги, про що був складений Акт №2 Форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві та Форми Н-5 про проведення розслідування нещасного випадку (а.с.12-15,16-18,19-20). Внаслідок отриманого ушкодження позивачу встановлено діагноз - травматична ампутація 2-го пальця лівої кісті на рівні проксимального м/фалангового суглобу з дефектом мяких тканин, ампутації 3-го пальця лівої кісті на рівні середньої фаланги, що підтверджується медичними епікризами (а.с. 19-20). У подальшому, позивачу згідно довідки при первинному огляді 17.06.2009 року отримав 25 % втрати професійної працездатності, а 01.07.2010 року безстроково встановлено 25 % втрати професійної працездатності (а.с.8-9, 10-11). Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Оцінка суду. Відповідно до вимог ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно до ст.13 Закону України "Про охорону праці", роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. З цією метою роботодавець забезпечує функціонування системи управління охороною праці, а саме: створює відповідні служби і призначає посадових осіб, які забезпечують вирішення конкретних питань охорони праці, затверджує інструкції про їх обов`язки, права та відповідальність за виконання покладених на них функцій, а також контролює їх додержання; розробляє за участю сторін колективного договору і реалізує комплексні заходи для досягнення встановлених нормативів та підвищення існуючого рівня охорони праці; забезпечує виконання необхідних профілактичних заходів відповідно до обставин, що змінюються; впроваджує прогресивні технології, досягнення науки і техніки, засоби механізації та автоматизації виробництва, вимоги ергономіки, позитивний досвід з охорони праці тощо; забезпечує належне утримання будівель і споруд, виробничого обладнання та устаткування, моніторинг за їх технічним станом; забезпечує усунення причин, що призводять до нещасних випадків, професійних захворювань, та здійснення профілактичних заходів, визначених комісіями за підсумками розслідування цих причин; організовує проведення аудиту охорони праці, лабораторних досліджень умов праці, оцінку технічного стану виробничого обладнання та устаткування, атестацій робочих місць на відповідність нормативно-правовим актам з охорони праці в порядку і строки, що визначаються законодавством, та за їх підсумками вживає заходів до усунення небезпечних і шкідливих для здоров`я виробничих факторів; розробляє і затверджує положення, інструкції, інші акти з охорони праці, що діють у межах підприємства (далі - акти підприємства), та встановлюють правила виконання робіт і поведінки працівників на території підприємства, у виробничих приміщеннях, на будівельних майданчиках, робочих місцях відповідно до нормативно-правових актів з охорони праці, забезпечує безоплатно працівників нормативно-правовими актами та актами підприємства з охорони праці; здійснює контроль за додержанням працівником технологічних процесів, правил поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, використанням засобів колективного та індивідуального захисту, виконанням робіт відповідно до вимог з охорони праці; організовує пропаганду безпечних методів праці та співробітництво з працівниками у галузі охорони праці; вживає термінових заходів для допомоги потерпілим, залучає за необхідності професійні аварійно-рятувальні формування у разі виникнення на підприємстві аварій та нещасних випадків. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Порушення правил охорони праці застрахованим, яке спричинило нещасний випадок або професійне захворювання, не звільняє страховика від виконання зобов`язань перед потерпілим, ст.13 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності ". Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення №20-рп/2008 (справа про страхові виплати) зазначив, що положеннями п.1, абзацу 3 п.5, п.9, абзацу 3 п.10, п.11 розділу 1 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"від 23.02.2007 року №717, скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції вказаного Закону. Проте, Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.1167 Цивільного кодексу України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу. Як встановлено судом, ушкодження здоров`я позивача і втрата працездатності позивача настала внаслідок нещасного випадку на виробництві під час виконання трудових обов`язків. Відтак відповідальність повинен нести відповідач за заподіяну шкоду здоров`ю позивача. Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. В ході судового розгляду справи судом встановлено, що внаслідок нещасного випадку позивачу ампутовано пальці, він перебував на лікуванні, втратив працездатність в розмірі 25 %, відтак зазнав фізичних і моральних страждань. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні Нечипорук та Йонкало проти України № 42310/04 від 21.04.2011 року, роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров"я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Отже, суд враховує характер і тяжкість отриманих позивачем ушкоджень, що порушує його нормальні життєві зв`язки та викликає фізичні і моральні страждання, ступінь втрати ним професійної працездатності у розмірі 25 %, наявність вини позивача в нещасному випадку. З урахуванням вищенаведеного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, позов слід задовольнити частково та стягнути на користь позивача 55 000 грн. моральної шкоди у відшкодування моральної шкоди, вважаючи суму, що вимагає позивач завищеною. Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Згідно до ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Оскільки даний позов має майновий характер - то з ТОВ«Днєстр» слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн. На підставі ст.46 Конституції України, ст.153,237-1 КЗпП України, Закону України "про охорону праці"

Outcome: partial