Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

Виклад позицій позивача та відповідача. Позивач ФГ «Волков В.В.» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) недійсними, обгрунтовуючи позовні вииоги тим, що 15.02.2016 року між ФГ «Волков В.В.» та [PERSON] і [PERSON] було укладено договори оренди землі на земельні ділянки площею 5.72 га, 5.56 га, кадастрові номера 3521781500:02:002:0118, 3521781500:02:002:0119, що належать їм на праві власності згідно Державних актів. Вказані договора було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, однак в березні 2016 року державним реєстратором Реєстраційної служби Добровеличківського РУЮ реєстрацію договорів було скасовано, та постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду визнано протиправними дії державного реєстратора щодо скасування. Саме тоді під час розгялду адміністративних справ позивачу стало відомо, що [PERSON] та [PERSON] 13.05.2016 року, було укладено з [PERSON] договора згідно яких власники передали останньому у користування земельні ділянки з кадастровими номерами 3521781500:02:002:0118, 3521781500:02:002:0119 строком на 50 років. [PERSON] захищаючи свої права звернувся до суду з позовами про визнання укладених 15.02.2016 року між [PERSON] , [PERSON] та ФГ «Волков В.В.» договорів оренди землі недійсними, з підстав, що вказані договора було укладено в період дії договору оренди укладеного 15.02.2008 року між ним з [PERSON] та [PERSON] , строком на 5 років, оскільки дані договора було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно лише 03.06.2011 року, тому строк їх дії тривав до 03.06.2016 року. У судовому порядку договри оренди землі від 15.02.2016 року, укладені [PERSON] та [PERSON] з ФГ «Волков В.В.» було визнано недійсним, так як вони укладені в період дії договорів оренди від 15.02.2008 року. З листів Добровеличківської районної державної адміністрації Кіровоградської області № 01-33/604/1 від 07.11.2018 та № 01-33/498/1 від 03.10.2018 року вбачається, що державна реєстрація додаткових угод про припинення права оренди СФГ [PERSON] за договорами оренди землі від 15.12.2008 року на земельні ділянки загальною площею 5,72 га та 5,56 га, кадастрові номери 3521781500:02:002:0118; 3521781500:02:002:0119, у період з 12.05.2016 по 18.05.2016 року не проводилася, що вказує на дію, як договорів оренди землі від 15.12.2008 року, так й права оренди земельних ділянок СФГ [PERSON] за цими договорами до 03.06.2016 року. Позивач вбачає у вказаних обставинах дискримінацію ФГ «Волков В.В.», яким, як юридичною особою, укладено договори оренди землі від 15.02.2016 року на земельні ділянки з кадастровими номерами 3521781500:02:002:0118; 3521781500:02:002:0119, котрі визнані судом недійсними через те, що вони були укладені під час дії договорів оренди землі від 15.12.2008 року, в той час як договори емфітевзису, що також були укладені у період їх дії на користь [PERSON] , як фізичної особи, залишають свою дію, тому просить суд визнати недійсним з моменту укладення: договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 13.05.2016 року, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 924, укладений між [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 5,7211 га, кадастровий номер 3521781500:02:002:0118; та договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 13.05.2016 року, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №927, укладений між [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 5,5647 га, кадастровий номер 3521781500:02:002:0119. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Боруш А.О. скориставшись процесуальним правом подав до суду відзив, в якому вказав, що аргументи викладені позивачем в позові є надуманими та такими, що суперечать обставинам справи. Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 31.05.2018 року у справі №387/1095/17 яке залишено без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 15.05.2019 року, визнано договір оренди землі, укладений 15.02.2016 року між [PERSON] та ФГ "Волков В.В." щодо земельної ділянки площею 5,5647 га, кадастровий номе 3521781500:02:002:0119, право оренди на підставі якого зареєстровано Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.03.2016 року за №13566583 - недійсним з моменту його укладення. Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 28.08.2018 року, яке залишено без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 02.04.2019 року, у справі № 387/515/18 визнано договір оренди землі від 15.02.2016 року укладений між [PERSON] та ФГ "Волков В.В щодо земельної ділянки площею 5,7211 га, кадастровий номез 3521781500:02:002:0118, право оренди на підставі якого зареєстровано Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.03.2016 року за №13567833 - недійсним з моменту укладення. Зазначивши, що обставини, встановлені у судових рішеннях у справі №387/515/18 та справі №387/1095/17 є преюдиційними у вказаній справі, та доводять факт відсутності порушення прав ФГ «Волков В.В.», та вказані обставин визнаються Позивачем у позовній заяві. Вважає, що позивачем не доведено чим порушено його законні права та законні інтереси оспорюваними договорами. Позивач не мав жодного речового права на спірні земельни ділянки.. Беручи до уваги, що сторони за оспорюваними договорами визнавали істотні умови договору на протязі усього часу його дії, права Позивача, який не є стороною за цими договорами, жодним чином не порушені, тому вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Заяви, клопотання учасників справи та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 20.02.2020 року справу прийнято до провадження та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено до розгляду підготовчому судовому засіданні. Ухвалою від 03.03.2020 року задоволенно клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Боруш А.О. про розгчляд справи у режимі відеоконференцзв`язку. 12.03.2020 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Боруш А.О. надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи (постанов Третього апеляційного адміністративного суду, Кропивницького апеляційного суду, постанову Великої Палати Верховного суду по справі №387/1095/17). 16.03.2020 року від представника позивача надійшла заява про розгляду справи у відсутність представника. Ухвалою від 30.03.2020 року, задоволено клопотання представника відповідача про приєднання доказів у справі, закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду. 30.03.2020 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Боруш А.О. надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи (постанову Великої Палати Верховного суду у справі №387/515/18). Представник позивача в судове засідання не з`явився, попередньо надіславши заяву у відсутність Представник відповідача в судовому засіданні, проти задоволення позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні, надавши пояснення ідентичні викладених у відзиві, додавши, що ВП ВС визнано недійсними з моменту їх укладення договора оренди від 15.02.2016 року укладені між ФГ «Волков В.В.», [PERSON] та [PERSON] , як результат жодних порушень прав позивача та дискримінації його як юридичної особи ФГ «Волоков В.В.» взагалі не має. Фактичні обставини, установлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких установлені відповідні обставини. Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та висновки суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одними із способів захисту цивільних прав, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права та визнання правочину недійсним. Суд, дослідивши матеріали справи, вбачає розбіжність в написанні прізвища відповідачки [PERSON] [PERSON] , однак позбавлений можливості встановити достовірно паспортні дані відповідача, так як вона не з`являється на виклики суду. Позивач в позові зазначив прізвище відповідача [PERSON] , також суд вважає за необхідне зауважити, що в договірі про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потерб (емфітевзис), який нотаріально посвідчений та укладається після встановлення особи сторони договору також вказано [PERSON] .. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №327578, виданого 29.04.2002 року Добровеличківською районною державною адміністрацією, являється власником земельної ділянки № 118 , площею 5,56 га, кадастровий номер 3521781500:02:002:0118, яка розташована на території Гнатівської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області (а.с.11). Відповідач [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №327579, виданого 29.04.2002 року Добровеличківською районною державною адміністрацією, являється власником земельної ділянки № 119 , площею 5,56 га, кадастровий номер 3521781500:02:002:0119, яка розташована на території Гнатівської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області (а.с. 12). 15 грудня 2008 року між СФГ [PERSON] та [PERSON] , (ідентифікаційний номер згідно договору 2720216982) був укладений договір оренди вищевказаної земельної ділянки кадастровий номер 3521781500:02:002:0118. Згідно акту прийому передачі замельну ділянку передано в тимчасове користування СФГ [PERSON] . Даний договір підписаний сторонами та зареєстрований в Державному земельному кадастровому реєстрі 03.06.2011 року. Договір оренди укладено термінам на 5 років (а.с. 13-13,14, 37-39). Також 15 грудня 2008 року між СФГ [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди вищевказаної земельної ділянки кадастровий номер 3521781500:02:002:0119. Згідно акту прийому передачі замельну ділянку передано в тимчасове користування СФГ [PERSON] . Даний договір підписаний сторонами та зареєстрований в Державному земельному кадастровому реєстрі 03.06.2011 року. Договір оренди укладено термінам на 5 років (а.с. 15-16,17, 36-38). Відповідно до п. 43 договорів він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Крім того з матеріалів справи вбачається, що 15.02.2016 року між [PERSON] , [PERSON] та ФГ «Волков В.В.», укладено окремо договора оренди земельних ділянок кадастровий номер 3521781500:02:002:0118 та 3521781500:02:002:0119 (а.с. 18-20, 21-23) на термін 7 років, тобто вказані договора укладено фактично в період дії договорів оренди від 15.12.2008 року. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 01.03.2016 року проведено державну реєстрацію договорів в реєстрі речових прав (а.с. 24-27), та вже 24 та 28 березня 2016 року державним реєстратором Реєстраційної служби Добровеличківського РУЮ реєстрацію було скасовано. В позові позивач зазначеє, що постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду дії державного реєстратора визнано протиправними, але доказів на підтвердження даних обставин суду не надав.Однак з матеріалів справи вбачається, що вказані договора оренди укладені 15.02.2016 року між [PERSON] , [PERSON] та ФГ «Волков В.В.» рішенням суддів першої, апеляційної та касаційної інстанції ВП/ВС визнано недійсними з моменту їх укладення (а.с. 40-48). Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частин 1, 2 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. За нормами ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України). Частиною 4 статті 124 ЗК України, передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно статті 125 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до статті 126 ЗК України право користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ". Відповідно до п.2, 3, ч.1 ст. 4 Прикінцевих і перехідних положень Закону України Про внесення змін до Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 11.02.2010р. № 1878, в редакції чинній на час укладання договору оренди землі від 15.12.2008, передбачає, що державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку, встановленому цим Законом, здійснюється з 01 січня 2013 року. До 01.01.2013 державна реєстрація договорів оренди земельних ділянок проводиться територіальними органами земельних ресурсів. За змістом статей 18, 20 цього Закону, у редакції, чинній на момент укладення договору, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Отже, строк дії договору оренди землі, умовами якого передбачено, що відлік строку оренди настає з моменту державної реєстрації цього договору, починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16. Отже фактично, договір оренди від 15.12.2008 року на земельні ділянки кадастровий номер 3521781500:02:002:0118 та 3521781500:02:002:0119 укладено на 5 років, а зареєстровано в реєстрі лише 03.06.2011 року, тобто строк його дії до 03.06.2016 року. Одночасне існування двох договорів оренди одної земельної ділянки та їх державна реєстрація суперечить вимогам Закону України " Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Відповідно ст. 30 ЗУ «Про оренду землі» Зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Згідно зі ст. 654 Цивільного кодексу зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, який змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто враховуючи, що договір оренди землі укладається для отримання права оренди на ділянку, яке, у свою чергу, підлягає обов`язковій держреєстрації (ст. 4 Закону від 01.07.04 р. № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), для офіційного підтвердження факту внесення змін (укладення додаткової угоди) до основного договору оренди слід також внести зміни до запису про таке речове право. Отже, зміни про право оренди треба вносити до Держреєстру прав. 12.05.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено додоткову угоду про припинення договору оренди землі від 15.12.2008 року, зареєстрованого за №352178154000113 від 03.06.2011 року, згідно якої достроково припинено строк дії договору оренди земельної ділянки к.н. 3521781500:02:002:0118. Також 12.05.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено угоду про припинення договору оренди землі від 15.12.2008 року, зареєстрованого за №352178154000114 від 03.06.2011 року, згідно якої достроково припинено строк дії договору оренди земельної ділянки к.н. [NUMBER] :02:002:0119 (а.сю 28, 29). В угоді вказано, що вони є невід`ємною частиною договору оренди від 15.12.2008 року. Угода підписана сторонами, та її підписи під сумнів не ставились. Згідно інформації Добровеличківської РДА інформація про державну реєстрацію припинення права оренди за додатковими угодами до договору від 12.15.2008 року відсутня (а.с. 49, 50). Суд встановив, що після укладення додаткової угоди, 13.05.2016 року між [PERSON] , [INFO] , (ідентифікаційний номер згідно договору [NUMBER] ) та [PERSON] укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потерб (емфітевзис), згідно умов договору [PERSON] надала право [PERSON] використовувати земельну ділянку кадастовий номер 3521781500:02:002:0118, площею 5.7211 га, для сільськогосподарських потреб на строк 50 років, з дати державної реєстрації права емфітевзису. Строк дії договору з дати державної реєстрації права емфітевзису п.2 (а.с. 30-31). Також 13.05.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потерб (емфітевзис), згідно умов договору [PERSON] надав право [PERSON] використовувати земельну ділянку кадастовий номер 3521781500:02:002:0119, площею 5.5647 га, для сільськогосподарських потреб на строк 50 років, з дати державної реєстрації права емфітевзису. Строк дії договору з дати державної реєстрації права емфітевзису п.2 (а.с. 32-33). Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано нормами ЗК України та ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Право емфітевзису ч. 1 ст. 395 ЦК України віднесено до речового права на чуже майно. Згідно з ч. 1 ст. 102-1 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України. Частиною п`ятою зазначеної статті передбачено, що укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Законодавством не встановлено спеціальних вимог щодо форми договору емфітевзису. Між тим, ним передбачається обов`язкова державна реєстрація договору емфітевзису, для проведення якої потрібно подати відповідний підтверджуючий документ (в даному випадку договір). Саме з моменту такої реєстрації власник земельної ділянки вважатиметься таким, що передав право емфітевзису емфітевтові, а емфітевт - його набув. Також договір емфітевзису має бути укладений в письмовій формі. В постанові від 17 травня 2017 року у справі № 3-122гс17 ВСУ підкреслив, що сутністю переважного права є укладення договору найму на новий строк зі встановленням умов за домовленістю сторін, а не його автоматичне поновлення. ВСУ також підкреслив, що неврахування судом переважного перед іншими особами права наймача, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, на укладання договору найму на новий строк, свідчить про ігнорування національними судами практики Європейського суду з прав людини у розрізі захисту права власності та є підставою для констатації порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зважаючи на зазначенее при ухваленні рішення суд враховує, що [PERSON] є єдинним засновником, підписантом та керівником СФГ «Стойков Л . Д.», тобто фактично він і був весь час орендарем земельних ділянок відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Відомості щодо порушення позивачем своїх обов`язків відсутні. Будь-яких вимог, щодо факту порушення прав орендодавець не заявляв, тому фактично він [PERSON] і має переважне право оренди, як добросовісний орендар. ВСУ також підкреслив, що неврахування судом переважного перед іншими особами права наймача, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, на укладання договору найму на новий строк, свідчить про ігнорування національними судами практики Європейського суду з прав людини у розрізі захисту права власності та є підставою для констатації порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова ВСУ від 17 травня 2017 року у справі № 3-122гс17). Суд враховує правову позицію висловлену в постанові ВС/КЦС № 625/166/18 від 18.04.2019 року вказав, що переважне право орендаря на продовження договору оренди не є абсолютним, лише у разі наявності заперечень зі строни орендодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крім того суд зазначає, що оскарження позивачем, укладаного [PERSON] договору оренди від 13.05.2016 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] порушує право останнього на мирне володіння майном і підлягає захисту в розумінні ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини із застосуванням концепції «правових очікувань», відображену в рішенні Європейського суду справ людини у справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 р., яка полягає у тому, що у особи, яка дотримується вимог законодавства виникають правомірні очікування, особа має всі підстави вважати, що рішення є дійсним, а тому має право розраховувати на певний стан речей. За вказаною концепцією [PERSON] , як голова СФГ [PERSON] на належній правовій підставі користувався земельною ділянкою за договором оренди землі від 15.12.2008 року, а тому вправі розраховувати на дотримання сторонами вимог ст. 31 Закону «Про оренду землі» та умов договору оренди землі як добросовісний орендар. Гарантовані цією нормою майнові права орендаря, який дотримується всіх передбачених договором та законодавством вимог, а тому має право вважати, що укладений ним договір оренди є дійсним та правомірно очікує, що право користування предметом оренди не буде припинено в порушення встановленого порядку та строк. В позові позивач вказав про його порушене право, мотивуючи, що договора оренди між відповідачами від 13.05.2016 року укладено в період дії договорів оренди укладених між ним та відповідачами 15.12.2016 року. Однак судом встановлено, що вказані договора визнано рішеннями Добровеличківського районног суду недійсними,які набули законної сили, тобто підстави мотивувати позовні вимоги саме таким чином взагалі відпали та право позивача в даному випадку суд прийшов до висновку, що не порушено. Частиною другою статті 792 ЦК України визначено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Законом України «Про оренду землі». Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Договір являється правочином і на договір поширюється презумпція правомірності правочину, встановлена ст. 204 ЦК України, яка може бути оскаржена в судовому порядку. Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо). Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 215, ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) наступних вимог: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Як вольова дія правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля є бажанням, наміром особи вчинити правочин, однак для вчинення правочину необхідно не тільки воля, а ще й доведення цієї волі до відома інших осіб. Чинне законодавство не наділяє повноваженнями будь-яких осіб, окрім сторін, вирішувати питання щодо укладення, вчинення договору, оскільки у цивільних правовідносинах діє принцип свободи договору, який є основоположним. Відповідно до рекомендацій, викладених у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Укладення договору емфітевзису під час дії договору оренди землі є можливим у разі, якщо орендарем порушено строки повідомлення орендодавця про намір продовжити договір оренди (ВС/КЦС № 693/9/18 від 21.11.2018). Суд встановив, що жодних повідомлень ФГ"Волков В.В." орендодавцям [PERSON] та [PERSON] про продовження строку дії договору оренди від 15.12.2008 року не надсилалось, відповідних доказів суду не подано, як і не надано доказів належного виконання умов договору та не зазаначено причин переукладекння договору оренди фізичними особами-відповідачами із [PERSON] , термін дії вказаного договору тривав до 03.06.2016 року, договора, емфітевзису укладено незадовго до закінчення договорів оренди 13.05.2016 року, також суд бере до уваги факт укладення додоткових угод про дострокове припинення договору оренди землі від 15.12.2008 року, тобто враховує волевиявлення орендодавців, та приодить до висновку, що порушень прав позивача та дискримінації закону в діях відповідачів не вбачається. Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього. Однак, в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України, позивачем не надано суду безперечних і достатніх доказів, які б доводили обгрунтування його позовних вимог. Натомість, представником відповідача спростовано позовні вимоги. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог заявлених позивачем та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення. Крім того суд вказує, що стосовно позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди укладеного між [PERSON] та [PERSON] , встановлено зловживання позивачем його процесуальним правом, оскільки згідно автоматизованої системи документообігу Д-3 в провадженні Маловисківського районного суду Кіровоградської області перебуває справа 387/458/17перебуває цивільна справа з аналогічним предметом спору та тими ж сторонами у справі, яка нідійшла з суду касаційної інстанції, при цьому позивач в позові зазначив, що ним не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом спору та з тих самих підстав, чим фактично ввів суд в оману. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вирішує питання розподілу судових витрат, а саме відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позовні вимоги за позовом не підлягають задоволенню, тому судові витрати необхідно віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed