Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати Договір фінансового лізингу №2075 від 03.01.2017 р. недійсним та стягнути на його користь сплачені ним платежі за договором з ТОВ «Лізінгова компанія «Авто Лайф» в розмірі 80\~000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 03.01.2017 р. між [PERSON] («Лізінгоодержувач»), та ТОВ «Лізінгова компанія «Авто Лайф» («Лізінгодавець») було укладено Договір фінансового лізингу №2075. Відразу після укладення даного договору йому було надано на бланку «Лізінгова компанія «Авто Лайф» реквізити для оплати через банк Авансового платежу згідно Договору Фінансового Лізингу №2075. Представником компанії ТОВ «Лізінгова компанія «Авто Лайф» в цьому документі вказана сума авансового платежу в розмірі 80 000,00 грн. Позивач здійснив оплату авансового платежу за наданими йому реквізитами, що підтверджує квитанція з банку. Однак, складанні Договору та його підписанню, позивачу не було надано Додатків до цього Договору, а саме графік авансового внеску; специфікація; графік покриття витрат та виплати лізингових платежів. в подальшому [PERSON] звертався до відповідача із офіційним запитом щодо надання вище перелічених документів, проте відповідач такі документи так і не надав, а крім того, в подальшому, про розірванні самого договору, відповідачем було відмовлено позивачу у поверненні сплаченого авансового платіж у розмірі 60% від сплаченої суми, як то передбачено умовами договору, посилаючись на те, що вказаний платіж було зараховано як "Комісія за організацію угоди", яка не підлягає поверненню згідно з умовами п. 12.1 Договору. У звязку із вищевикладеним позивач і звернувся до суду із даним позовом. Представник позивача в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання повторно не прибув, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомив, заяв про відкладання розгляду справи від нього до суду не надходило. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, оцінив надані представником позивача докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 03.01.2017 р. між [PERSON] («Лізінгоодержувач»), та ТОВ «Лізінгова компанія «Авто Лайф» («Лізінгодавець») було укладено Договір фінансового лізингу №2075. Відразу після укладення даного договору йому було надано на бланку «Лізінгова компанія «Авто Лайф» реквізити для оплати через банк Авансового платежу згідно Договору Фінансового Лізингу №2075. Представником компанії ТОВ «Лізінгова компанія «Авто Лайф» в цьому документі вказана сума авансового платежу в розмірі 80 000,00 грн. Позивач здійснив оплату авансового платежу за наданими йому реквізитами, що підтверджує квитанція з банку. При складанні Договору та його підписанню, позивачу не було надано Додатків до цього Договору, а саме: №1 графік авансового внеску №2 специфікація №3 графік покриття витрат та виплати лізингових платежів. Позивач наголошував під час складання Договору та його підписання, що ці додатки провинні бути йому надані згідно ст. 17 Договору, але йому було відмовлено в їх наданні з посиланням на зайнятість співробітників та відсутність складених та розрахованих графіків авансового внеску графіку покриття витрат, специфікації, та виплати лізингових платежів. Тобто, на час підписання Договору, ці додатки не були належним чином оформлені, позивачу не надані і останнім не підписані. Позивач зазначає, що через відсутність вищезазначених додатків до договору, які містять інформацію про розмір і порядок виплати лізингових платежів виникла плутанина з їх оформленням, внаслідок чого були порушені його права. 24.01.2017 року позивач звернувся з письмовою заявою до ТОВ «Лізінгова компанія «Авто Лайф», в якій просив надіслати йому вказані вище додатки в строк до 02.02.2017 р. для можливості ознайомлення з ними та підписання вказаних документів. В заяві він зазначив, якщо вказані документи не будуть останньому надані у вказаний строк, позивач вважатиме їх не наданими «Лізінгодавцем». Відповідь надійшла йому 17.02.2017 року, але вищезазначені документи не були надані, внаслідок чого він не міг сплачувати лізингові платежі. Транспортний засіб йому також не був наданий. 31.03.2017 р. [PERSON] надіслав Лізінгодавцю нову заяву з проханням розірвати вказаний вище договір. Крім того в своїй заяві він просив повернути сплачений авансовий платіж у розмірі 60% від сплаченої суми, як передбачено в п. 12.1 Договору, та вказав реквізити для здійснення такої оплати. Згідно п. 12.1 Договору: «Лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого Авансового платежу та /або частини Авансових платежів, 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Угоди в такому випадку не повертається.» 05.04.2017 року згідно листа Лізингодавця №857 від 21.04.2017 р. Договір №2075 був розірваний, але авансовий платіж [PERSON] повернути відмовились. ТОВ «Лізінгова компанія «Авто Лайф» визначила даний платіж як "Комісія за організацію угоди", яка не підлягає поверненню згідно з умовами п. 12.1 Договору. При цьому, в наданому позивачу представником компанії офіційному бланку з реквізитами для сплати вказано наступне: «Призначення платежу: Авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу №2075 від 03.01.2017 р.» Крім того, в касовій квитанції №0.0.680682732.2 від 03.01.2017 р. вказано: «Сплата авансового платежу згідно договору фінансового лізингу №2075 від 03.01.2017 р.» За таких обставин, відповідь Лізингодавця про відмову у поверненню позивачу авансового платежу в розмірі 60% від здійсненого платежу, є безпідставною. Крім того, в Договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Також, пункт 12.1 розділу 12 Договору встановлює жорстку односторонню відповідальність Лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобовязання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Передбачені пунктами 4.1 та ст. 9 вказаного договору зобовязання Лізингоодержувача сплатити комісію за організацію угоди, авансовий платіж та комісію за передачу предмета лізингу виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому вказані пункти договору є недійсними, у звязку з чим вказані положення договору є несправедливими. Звертаючись до судової практики, у Постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі за позовом [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів за заявою [PERSON] про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2015 року, встановлено: "Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону)." Отже, відповідно до положень ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" Договір Фінансового Лізингу №2075 є недійсним, так як він включає в себе несправедливі умови договору для споживача. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України: "До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом". Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно з ст. 799 ЦК України: "Договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню". Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України: "У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним". Отже, відповідно до положень ЦК України Договір Фінансового Лізингу №2075 є нікчемним, так як не має нотаріального посвідчення. Відповідно, гроші, які були надіслані ТОВ «Лізінгова компанія «Авто Лайф», в розмірі 80 000,00 грн. є безпідставно набутим майном і підлягає поверненню мені на підставі ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, а саме: "Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином". На підставі викладеного,

Outcome: approved