Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

Представник публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» [PERSON], який діє на підставі довіреності юридичної особи № 3262-К-Н-О звернувся до Словянського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, на тих підставах, що відповідно до укладеного договору № б/н від 27 червня 2006 року, [PERSON] отримала кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється щомісяця, в період сплати, відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, складає між нею та Банком Договір. Відповідно до умов договору, він діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично пролонгується на такий же строк. Договором також передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Згідно із ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином та у встановлений строк. У порушення зазначених норм договору та закону, відповідач зобовязання за вказаним договором не виконала, у звязку із чим станом на 31 грудня 2016 року має заборгованість у розмірі 42664,06 грн., яка складається з наступного: -4769,73 грн. заборгованість за кредитом; -32486,52 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; -2900,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи: -500,00 грн. штраф (фіксована частина); -2007,81 грн. штраф (процентна складова). За таких обставин позивач вважає, що відповідач у строк, вказаний в договорі своїх зобовязань по договору не виконує, а тому\~ просить суд стягнути вказані кошти з відповідача. Представник позивача на задоволенні позову наполягав. Крім того, представником позивача до суду було подано письмові пояснення по справі в яких зазначено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 27.06.2006 року [PERSON] (далі - Відповідач) отримав кредит у розмірі 5000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо твердження відповідача, що заборгованість була нею погашена. Відповідно до ч. І ст. 60 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК) Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Банком на підтвердження наявності не виконаних кредитних зобов'язань було надано розрахунок заборгованості за договором. Додатково додається виписка по рахунку в якій відображенні всі операції зі зняття грошових коштів, погашення та нарахування відсотків і неустойки. Посилання позичальника щодо погашення кредиту є лише словами, які не підтвердженні належними доказами по справі. Щодо посилання відповідача на положення ч. З ст. 551 ЦК України. Відповідач належним чином не виконала зобов'язання за кредитним договором, здійснювала повернення частин суми кредиту з порушенням термінів і термінів повернення, що підтверджується розрахунком заборгованості за Договором. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплати неустойки. Згідно із ст. 627 ЦК України, свобода договору включає вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Укладаючи Договір Позичальник не ставила під сумнів розумність і справедливість його умов, навпаки, укладаючи договір сторони розумно оцінювали умови, за яких він буде виконуватися, зокрема, зважувати відповідальність, яка настає, згідно із умовами договору, при його невиконанні чи неналежному виконанні. При укладанні договору сторони досягли згоди щодо його умов відповідно до ст. 638 ЦК України. Таким чином, розумною вважається сума неустойки (штрафу та пені), яку сторони визначили та погодили при укладенні Договору. Згідно із ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Отже, згідно із ч. З ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений при одночасній наявності обох умов, зазначених у вказаній нормі. Відповідно до судової практики Верховного Суду України "Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин" (2010р.) В даному випадку суди повинні звертати увагу на наступне: "хоча зазначене положення закону є правом, а не обов'язком суду, однак, якщо є такі обставини, то вони повинні враховуватися судом у разі, якщо на це посилається боржник і просить зменшити розмір неустойки. При цьому на виконання вимог ст. 215 ЦПК України суд повинен в обов'язковому порядку мотивувати свій висновок. Пунктом 27 постанови ВССУ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" роз'яснено, що положення ч. З ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосоване судом лише за заявою відповідача. За таких обставин, що виходять із засад диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11ЦК України) за відсутності клопотання відповідача, суд за власною ініціативою не мав права зменшити розмір неустойки. Істотними обставинами в розумінні ст. 551 ЦК України можна вважати ступінь виконання зобов'язання боржником, наприклад, дострокове погашення кредиту та відсотків, доведений матеріалами справи важкий майновий стан боржника, інші інтереси сторін (а не тільки боржника), які заслуговують на увагу. В ході проведення узагальнення також виявлені випадки, коли суди без належного правового та фактичного обґрунтування зменшували розмір неустойки або відмовляли в її стягненні, а також відмовляли в позові про стягнення неустойки з тих підстав, що позивачі не надали відповідних розрахунків її розміру. Відповідач здійснювала погашення кредиту з порушенням термінів і термінів повернення, підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем, що підтверджує наміри відповідача про злісне ухилення від виконання зобов'язань за кредитним договором. Відповідач не надала суду жодного доказу важкого фінансового становища з моменту першого порушення умов кредитного договору, а саме прострочення сплати кредиту. Чинне законодавство не містить заборон щодо застосування такого виду правових наслідків у разі порушення зобов'язання як неустойка. У звязку з наведеним, позивач вважає, що позовні вимоги Банку підлягають задоволенню в повному обсязі. Стосовно дисбалансу прав позичальника та кредитора. Цивільним кодексом передбачені права сторін на проведення переговорів та досягнення згоди щодо умов договору. Сторони погодили положення кредитного договору в тих межах, які сторони бажали викласти у самому договорі. При цьому, цивільним законодавством передбачено, що норми договору, не можуть звужувати права сторони договору, передбачені нормами законодавства, в тому числі й нормами про припинення та зміну договору. При підписанні кредитного договору сторони чітко та добровільно обумовили обсяг взаємних прав та обов'язків, одночасно встановив рівень відповідальності та порядок дій у разі порушення норм договору. Одночасно, безпідставним є посилання на положення пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно із пунктом 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими умовами договору є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Проте, пеня за своєю правовою природою є не компенсацією, а мірою цивільно-правової відповідальності. Про це свідчить положення статті 611 Цивільного кодексу України, згідно із частиною 1 якої, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди . Таким чином, законодавець розрізняє два різні незалежні один від одного виду правових наслідків порушення цивільно-правового зобов'язання: неустойку і відшкодування шкоди. При тому компенсаційний характер носить саме відшкодування шкоди, в той час як неустойка (в т.ч. пеня) не носить компенсаційний характер, а є засобом забезпечення виконання зобов'язань. Це вбачається з її визначення встановленого статтею 549 Цивільного кодексу України; неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. З цього визначення очевидно не випливає жодної компенсації за допомогою пені. Більше тою, законодавцем в статті 624 Цивільного кодексу України проводиться розмежування між цими інститутами права: «Якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.». Таким чином, за загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 624 Цивільного кодексу України, пеня стягується з порушника поза залежністю від компенсації завданої порушенням шкоди. Спеціальних виключень з цього правила спірним договором не встановлено. Так само і стаття 550 Цивільного кодексу України встановлює, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Тому пеня, встановлена положеннями договору не має нічого спільного із будь-якою компенсацією, не є за своєю природою відшкодуванням шкоди, не залежить від розміру шкоди, завданої порушенням умов договору, а є за своєю природою суто мірою по-перше забезпечення зобов'язання, а по-друге мірою цивільно-правової відповідальності за порушення зобов'язань за договором. Тому в даному випадку норма права пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України Про захист прав споживачів жодним чином не відноситься до даного договору і не підлягає застосування до спірних правовідносин Щодо не списання неустойки жителям АТО. Оскільки, договір оформлений ще 27.06.2006р., а остання звірка паспортних даних здійснювалася під час підписання Анкети-Заяви 27.10.2011 року, тому при подачі позову до суду у Банка була відсутня достовірна інформація про адресу за якою на час початку проведення антитерористичної операції проживала відповідач. Під час комплексного аналізу засад Цивільного процесуального кодексу України. Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" та Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції- можна зробити наголос на тому, що державною владою встановлено порядок розгляду судових справ та порядок нарахування заборгованості за кредитними договорами відповідачів переселенців із зони АТО, але не роз'яснено порядку отримання інформації про адреси реєстрації та постійного проживання або адреси перебування таких Боржників третіми особами, адже Банк не маючи доступу до інформації про місце перебування, проживання Боржника станом на 14 квітня 2014 рік фактично не мав підтверджуючих документів для прийняття рішення про зупинення нарахувань. На сьогоднішній день боржник до банку з метою списання штрафних санкцій не зверталась, хоча банком і налаштовано прийняття таких заяв як через відділення Банку так і шляхом подачі заяви через сайт Банку http://credithelp.privatbank.ua/. Просив суд задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі, після отримання достовірної інформації про адресу реєстрації, проживання/ перебування боржника, банком буде виконано вимоги передбачені ст. 2 ЗУ « Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Щодо стягнення витрат на правову допомогу. Пунктом 2 ч. З ст. 79 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Згідно роз'яснень у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Однак, [PERSON] не надала до суду доказів на підтвердження сплати витрат на правову допомогу. Матеріали справи не містять квитанцій до прибуткового касового ордеру. платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу на підтвердження сплати витрат про надання правової допомоги. На даний час, [PERSON] належним чином свої зобов'язання за Договором не виконала, а тому позовні вимоги Банку є обґрунтованими та підлягають до задоволення в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: partial