Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивач подав до суду вказану позовну заяву та після уточнення позовних вимог, остаточно просив визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], укладений 02 серпня 2013 року між продавцем ПАТ КБ «Приват Банк» та покупцем ТОВ «Естейт Селлінг» та зобовязати ТОВ «Естейт Селлінг» повернути [PERSON] вказану квартиру. Також просив визнати дії приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] при посвідченні вказаного договору купівлі-продажу незаконними. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 16 серпня 1997 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], відповідачем в даній справі. Від шлюбу позивач та [PERSON] мають сина [PERSON], [INFO]. У шлюбі була придбана квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 688. Власником квартири за зазначеним договором є [PERSON] 02.08.2013 року на виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30.11.2012 р. у справі № 2029/3349/12 №2/2029/1220/12, на підставі договору іпотеки посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 07.07.2008 року за р.№696 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири між ПАТ КБ «Приват Банк», як «Продавцем» та ТОВ «Естейт Селлінг», як «Покупцем», відповідно до якого продано квартиру. Даний договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований у реєстрі під номером 984. Відповідно до довідки Об'єднання житлових кооперативів «Круг» від 13.12.2013 р. за №1381, у спірній квартирі зареєстровані і мешкають [PERSON] та їх неповнолітній син [PERSON], [INFO], зареєстрований 01 березня 2011 року. Відповідно до ч. 2 ст. 176 Сімейного кодексу України, права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Відповідно до ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Таким чином, під час укладення договору купівлі - продажу від 02.08.2013 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» не враховані інтереси дитини - [PERSON], який був зареєстрований і проживає в квартирі на час укладання оспорюваного правочину. Відповідно до ч. 3 ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р., батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до Закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до ч. ч. 2,4 ст. 177 Сімейного кодексу України батьки дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування права дитини на житло. Повноваження на укладення договору купівлі-продажу від 02.08.2013 р. були делеговані ПАТ КБ «Приват Банк»» від [PERSON] судовим рішенням. Отже, ПАТ КБ «Приватбанк» має ті ж самі обов'язки стосовно продажу квартири. Відповідно до п. 67 «Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у м. Києві та м. Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної в місті ради за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, укладення договору купівлі продажу від 02.08.2013 р. без дозволу органу опіки та піклування є порушенням прав та інтересів дитини - [PERSON]. Тому, зазначений правочин є недійсним. В обгрунтування позовної вимоги про визнання дій нотаріуса незаконними позивач зазначив, що відповідно до п. 1.2. «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 р. № 296/5 (в редакції від 04.06.2013 p., що була чинною на момент укладення договору купівлі-продажу), право власності на квартиру, що відчужуються, повинно бути підтверджено нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу. Відповідно до п. 1.7 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 р. № 296/5 (в редакції від 04.06.2013 p., що була чинною на момент укладення договору купівлі-продажу), крім правовстановлюючого документа на квартиру, якщо вона підлягає реєстрації, долучається витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі якщо подані документи не містять усіх передбачених законодавством відомостей або в таких документах міститься суперечлива інформація, нотаріус може запитувати від відповідних суб'єктів (органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які видавали такі документи) інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для вчинення нотаріальної дії і та/або проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень. Також позивач зазначає, що факти, викладені в договорі, не відповідають дійсності та суперечать законодавству України. Так, в договорі сторонами визначені ПАТ КБ «Приватбанк» - продавець, та ТОВ «Естейт Селлінг»- покупець. В п. 3 зазначено, що «квартира належить продавцеві на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 07.07.2008 р. за р.№ 688, право власності зареєстровано у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 09.07.2008 р. за реєстровим №23490039». Проте, в договорі від 07.07.2008 р. за р.№ 688 сторонами є [PERSON] та [PERSON] і він є доказом права власності на квартиру [PERSON], а не ПАТ КБ «Приватбанк». Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30.11.2012 ПАТ «Приватбанк» лише надано право укладання договору купівлі-продажу з особою-покупцем, а не переведено право власності на квартиру на ПАТ «Приватбанк». Позивач вважає, що це є порушенням процедури посвідчення приватним нотаріусом [PERSON] договору купівлі-продажу від 02 серпня 2013 року між продавцями ПАТ КБ «Приват Банк» та покупцем "ТОВ «Естейт Селлінг». Відповідно до п. 1.9. «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 р. № 296/5 (в редакції від 04.06.2013 p., що була чинною на час укладання договору купівлі-продажу), з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріус вимагає подачі йому довідки про склад сімї з житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання. Відповідно до п. 1.10. «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 р. № 296/5 (в редакції від 04.06.2013 p., що була чинною на час укладання договору купівлі-продажу), у разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні або неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, у випадках передбачених ст. 49 Закону України «Про нотаріат» якщо, не подано відомості (інформацію), документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Приватний нотаріус [PERSON] не витребував у ПАТ КБ «ПриватБанк» довідку про склад сім'ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання, дозвіл органу опіки та піклування у формі витягу з рішення при посвідчені договору купівлі-продажу квартири. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову не заперечувала. Представники відповідачів ПАТ КБ «Приват Банк» та ТОВ «Естейт Селлінг» проти задоволення позову заперечували, так як вважають їх необґрунтованими та безпідставними. При цьому зазначили наступне. Відповідно до укладеного кредитного договору № HAA0GK0000000010 від 07.07.2008 року [PERSON] 07.07.2008 року отримала кредит на придбання квартири [ADDRESS], у розмірі 47944.85 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 07.07.2028 року. В забезпечення виконання умов кредитного договору між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладено договір іпотеки квартири від 07.07.2008 року, відповідно до якого остання передала в іпотеку ПАТ КБ "ПриватБанк" вказану квартиру. Відповідно до умов кредитного договору, позичальник [PERSON] зобов'язана погашати заборгованість за кредитом, що складається з заборгованості за кредитом, за процентами, комісією, винагородою та інших витрат, в порядку та на умовах передбачених кредитним договором, а саме щомісяця в період сплати надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж). Відповідач не виконувала і не виконує свої зобовязання за кредитним договором належним чином та своєчасно, а тому відповідно до п.п. 16.7.1, 16.8, 16.9. договору іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» мав право звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення своїх вимог за кредитним договором, в тому числі і шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві, що відповідає, як положенням договору, так і положенням ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». Скориставшись своїм правом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який був задоволений рішенням від 30.11.2012 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» надано право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу будь-якій особі покупцеві із наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх необхідних повноважень щодо продажу квартири. На виконання рішення суду, 02.08.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» укладено договір купівлі-продажу предмета іпотеки квартири за адресою: [ADDRESS]. за 249920,00 грн.. Позивач помилково тлумачить норми діючого законодавства та навмисно зловживає своїми процесуальними правами, заявляючи безпідставний позов, з метою сприяння [PERSON] в ухиленні від цивільно-правової відповідальності за невиконання грошового зобовязання. Позиція ПАТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ "Естейт Селлінг" полягає в наступному: Частиною 3 статті 6 ЗУ "Про іпотеку", передбачено що іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків. Важливим є питання можливості реєстрації дітей у квартирі, яка є предметом іпотеки, після укладення договору іпотеки, оскільки саме таким фактом заперечується можливість звернення стягнення на предмет іпотеки з метою захисту прав дітей на користування житлом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону № 898-IV іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає також з підстав, встановлених ст. 12 Закону № 898-IV, а саме: у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі ст. 33 цього Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Правочином, відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Вчинення правочину являє собою вільне волевиявлення особи. Рішення суду є нормативним актом індивідуальної дії, забезпечене державним примусом, тобто виконання рішення суду і звернення стягнення на предмет іпотеки не залежить від волі відповідачів як субєктів цивільних правовідносин чи субєктів владних повноважень. Діюче іпотечне законодавство України не передбачає отримання згоди органу опіки та піклування для виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, і навпаки згідно із положеннями ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві, додаткового уповноваження іпотекодавця не потребується. Також просили звернути уваги на неналежність і не допустимість доказів наданих позивачем, а саме: довідки ЖК «Круг» від 13.12.2013 року, наданій [PERSON], відповідно до якої за адресою предмета іпотеки зареєстровані [PERSON] та [PERSON], з 01.03.2011 року. Договором іпотеки, укладеним між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON], передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки. Відповідач - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому порядку. У своїй заяві просив справу розглянути за його відсутності проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, вважаючи доводи наведені в його обґрунтування безпідставними. Представник третьої особи просила при ухваленні рішення врахувати інтереси дитини. Суд вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 07.07.2008 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № HAA0GK0000000010 на підставі якого [PERSON] отримала кредит на придбання квартири [ADDRESS], у розмірі 47944.85 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 07.07.2028 року. В забезпечення виконання умов кредитного договору між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON], як власником, укладено договір іпотеки квартири від 07.07.2008 року, відповідно до якого [PERSON] передала в іпотеку ПАТ КБ "ПриватБанк" спірну квартиру. У звязку з тим, що [PERSON] свої обовязки по кредитному договору не виконувала, Банк скориставшись своїм правом звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30.11.2012 року з урахуванням доповнень, внесених додатковим рішенням суду від 31.05.2013 року з метою визначення способу звернення стягнення, позов ПАТ КБ «Приват Банк» задоволено частково. Звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості [PERSON] у сумі 755314 грн. 84 коп. на предмет іпотеки 2-х кімнатну квартиру №36 в буд. № 35- А по вул. Зубарєва в м. Харкові шляхом продажу вказаного предмету іпотеки позивачем ПАТ КБ «Приват Банк» іншій особі від імені іпотекодавця. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17 червня 2015 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2012 року залишено без змін. 02.08.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» укладено договір купівлі-продажу предмета іпотеки квартири [ADDRESS] за 249920,00 грн. При цьому продаж спірної квартири здійснено без отримання дозволу органу опіки та піклування. Згідно довідок ОЖК «Круг» у спірній квартирі на час укладання оспорюваного правочину проживали та були зареєстровані [PERSON], з 13.08.2008 р., та її син [PERSON], з 01.03.2011 р. На цей час у квартирі крім них зареєстрований з 11.09.2015 року і син [PERSON] - [PERSON] (т.1, а.с. 87, 88, т. 2, а.с. 28, 38-40). Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу охорони здоровя тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує функції опікуна. Відповідно до ст. 2 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже , за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків ( усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, від 10 до 14 років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь- якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Також зазначена норма не містить застереження про те, що вона поширюється тільки на угоди, укладені батьками цих дітей. За таких обставин, укладання спірного договору купівлі-продажу квартири відбулося всупереч вимогам ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» без попередньої згоди органу опіки та піклування, спірний договір купівлі-продажу не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, а тому на підставі ч.1 ст. 215 ЦК України він підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує майнові права малолітньої дитини. Разом з цим, позовна вимога про зобовязання ТОВ «Естейт Селлінг» повернути [PERSON] квартиру задоволенню не підлягає. Так відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, оскільки суд визнав договір купівлі-продажу квартири №36 в буд. № 35 А по вул. Зубарєва в м. Харкові недійсним та те, що [PERSON] на цей час, разом з дітьми проживає в ній, підстав для задоволення даної позовної вимоги не має. Також не підлягає задоволенню і позовна вимога про визнання дій приватного нотаріуса [PERSON] незаконними. Так, відповідно до розяснень, які містяться у п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. У позові серед інших підстав, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, містяться і посилання саме на неправомірні дії нотаріуса повязані з недотриманням вимог законодавства при посвідченні оспорюваного договору. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: partial