Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, [PERSON] про визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із нею за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що [INFO] народився її внук, [PERSON] . На той час відповідач по справі, її дочка - [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] . Згодом відповідач розірвала шлюб із [PERSON] , і у 2015 році уклала новий шлюб із [PERSON] , який на даний час теж з ним розірвала у 2018 році. Від вказаного шлюбу у відповідача народилися друга дитини - син [PERSON] , [INFO] , який є інвалідом дитинства. Відповідачу, особливо після народження другої дитини, фактично не вистачало часу на виховання сина [PERSON] . Внук [PERSON] постійно перебував у позивача, поки відповідач влаштовувала особисте життя. А після укладення шлюбу з [PERSON] життя [PERSON] взагалі стало нестерпним. [PERSON] постійно влаштовував сварки, бив [PERSON] та відповідача, фактично знущався над ними. А відповідач, попавши під негативний вплив [PERSON] , також почала негативно ставитися до свого сина [PERSON] . Відповідач притягувалася до адміністративної відповідальності. Також, відповідач притягувалася до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 125 КК України, однак ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 29.10.2018 р. кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито, у зв`язку із відмовою потерпілої від обвинувачення. Позивач неодноразово на протязі двох останніх років зверталася в Тернопільський відділ поліції ГУНП в Тернопільській області із заявами щодо неправомірних дій відповідача [PERSON] та її колишнього чоловіка [PERSON] . Це все привело до того, що [PERSON] вже з лютого 2018 року постійно проживає зі мною за адресою: [ADDRESS] , і не має жодного бажання повертатися до відповідача. Так як позивач з внуком проживаємо разом, тому [PERSON] повністю знаходиться на її забезпеченні, вона виховує його та матеріально утримує. У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, беручи до уваги те, що сторони не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати [PERSON] , позивач вважає за необхідне визначити місце проживання її внука разом з нею. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали та заперечили проти його задоволення. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явився, однак подали заяву про розгляд справи у їх відсутності. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак про місце та час розгляду даної справи повідомлявся належним чином. При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Ухвалою суду матеріали справи направлено в Службу у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради для надання висновку. Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 13.07.2007 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, актовий запис № 1454, встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в м. Тернополі та його батьками є [PERSON] та [PERSON] . В подальшому, 21 лютого 2015 року позивач змінила своє прізвище на « [PERSON] », у зв`язку із укладенням шлюбу з [PERSON] , про що свідчить відмітка в паспорті громадянина України [NUMBER] , видане 12.05.2012 р. Тернопільським МВ УМВС України в Тернопільській області. Судом з`ясовано, що позивач є бабою неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки ДП «Фаворит3» від 15.07.2019 р. за № 1100, позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - онук, [PERSON] - чоловік, [PERSON] - онук, [INFO] , та [PERSON] - дочка. Відповідно до характеристик [PERSON] , 2007 р.н., останній навчається у ТЗОШ І-ІІІ ступенів № 23 з першого класу. Учень володіє навчальним матеріалом на достатньому рівні. Навчається не в повну міру своїх сил, тому потребує постійного контролю на уроці з боку вчителя. [PERSON] має добру пам`ять, гарно запам`ятовує матеріал, який вивчається на уроці. Але, мабуть, через недопрацювання вдома, може бути неготовий до уроку чи забути зошит або взагалі не виконати домашнє завдання. Вадим товариський, активний серед однокласників. На зауваження вчителів реагує емоційно, інколи відповідає некоректно. Поведінка останнім часом змінилася. Він став неврівноваженим та роздратованим. Вихованням [PERSON] (із спостережень з 5 класу) цікавиться бабуся: відвідує збори, телефонує до класного керівника, інколи навіть сама приходить до школи. Із мамою класний керівник ще не знайома, хоча [PERSON] розповідав, що виконанням ним домашніх завдань контролює мама. Згідно висновку органу опіки і піклування щодо недоцільності визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №252 від 25.03.2020, встановлено, що баба дитини [PERSON] бажає визначити місце проживання дитини разом з нею за адресою: [ADDRESS] , оскільки малолітній [PERSON] проживає 2 роки з нею, мати дитини не займається сином, не цікавиться його станом здоров`я, не надає матеріальної допомоги. Мати одружена вдруге. Вітчим [PERSON] постійно влаштовував сварки, бійки, що негативно впливало на розвиток [PERSON] . [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпУП. 18.11.2019р. працівниками служби у справах неповнолітніх та дітей проведено обстеження умов проживання бабусі - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Двокімнатна квартира знаходиться на 2 поверсі 5-ти поверхового будинку з усіма комунальними зручностями. Для дитини виділено окрему, кімнату, в якій є окреме спальне місце, шафа для одягу, стіл для написання уроків. Наявний сезонний одяг та взуття відповідно до віку дитини. Мати дитини [PERSON] повідомила, що заперечує щодо визначення місця проживання [PERSON] разом з бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . А також повідомила, що у хлопчика є батько, який перебуває за кордоном. Оскільки, позов заявлений лише до матері дитини та позивачем (бабусею) не долучено інформації про доходи, тому враховуючи викладене та захищаючи інтереси дитини, беручи до уваги пропозиції комісії, з питань захисту прав дитини, орган опіки і піклування не рекомендує визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні [PERSON] суду пояснила, що в неї є ще одна неповнолітня дитина, яка проживає на даний час з нею і являється братом [PERSON] і вона хоче, щоб вони проживали разом, однак забрати не може дитину у своєї мати, оскільки це може завдати йому шкоди у зв`язку з тим, що він боїться її чоловіка [PERSON] . На даний час вона не проживає з [PERSON] і вважає, що вони можуть разом проживати. Відповідно до статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. За приписами статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Статтею 14 Закону України"Про охорону дитинства" визначено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 161 СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Положеннями статей 151 та 163 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними. Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (статті 153 і 157 СК України). Якщо дитина утримується особою не на законних підставах, суди можуть за позовом батьків постановити рішення про відібрання та повернення дитини, якщо буде встановлено, що це не суперечить інтересам дитини (статті 162 та 163 СК України). Рішення про визначення місця проживання дитини повинно прийматися першочергово із урахуванням інтересів самої дитини. Так, статтею 21 Конституції України проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України. За ч. ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України). Згідно з положеннями ч.1 ст. 160 та ч.1, ч.2 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від12червня 1998року N16"Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" при вирішенні спору між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей (п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України"). Підлягають врахуванню також положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Так, за ч.1 ст. 8 Закону України"Про охорону дитинства"від 26квітня 2001року №2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, головним критерієм при вирішенні таких справ у першу чергу є інтереси дитини, а вже тільки потім право батьків. Судом встановлено, що дитина проживає разом з позивачем бабусею, відповідач мати дитини бажає, щоб дитина проживала разом з нею та іншою дитиною, як вони проживали до переїзду дитини до бабусі, однак не бажає дане питання вирішувати в судовому порядку, оскільки це завдасть шкоди дитині. Батько дитини [PERSON] проживає окремо від дитини і не висловив свою думку з приводу проживання дитини. Будучи заслуханою у судовому засіданні в присутності представників органів опіки та піклування, малолітня дитина [PERSON] суду пояснив, що він бажає проживати з бабусею [PERSON] , оскільки вона його виховує, матеріально забезпечує і надає йому підтримку. Також він хотів би проживати з матір`ю і братиком, однак боїться до них повертатися через чоловіка його мами - [PERSON] . Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суд розуміючи, що спір стосується чутливої сфери правовідносин, в яких сторони не дійшли спільного рішення, суд надав першочергове значення саме, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, найкращими інтересами дитини, врахувавши, що дитина проживає з бабусею внаслідок психологічного тиску на неї з боку чоловіка відповідача [PERSON] , який на даний час не проживає з відповідачем, суд бере до уваги ставлення відповідача до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до матері, яка висловила бажання проживати спільно з матір`ю та братом за відсутності чоловіка відповідач [PERSON] . Також враховуючи вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, а саме вплив позивача на дитину, а також, що відповідач має самостійний дохід, не зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, не позбавлена батьківських прав, не вчинила дій, які можуть зашкодити розвиткові дитини. За таких обставин, суд вважає, що визначення місця проживання дитини з бабусею буде суперечити переважному праву відповідача на особисте виховання, спілкування дитини та проживання дитини з нею, а також праву відповідача відігравати важливу роль у житті та розвитку дитини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а тому суд приходить до висновку, що права та інтереси позивача не були порушенні відповідачем, а тому відсутні підстави для задоволення позову і слід відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, суд вважає, що судові витрати покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed