Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.02.1998 року по 24.10.2018 року включно, від шлюбу мають двох дітей: повнолітнього сина [PERSON], [INFO], та неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. У період перебування у зареєстрованому шлюбі позивачка захворіла на хворобу Крон, під час лікування було проведено операцію, видалено товстий кишечник, в результаті було встановлено ІІ групу інвалідності пожиттєво. Позивачка потребує постійного лікування, користування спеціальними засобами, проведення профілактичних заходів. Відповідач є працездатною особою, має відповідний дохід, але надавати матеріальну допомогу відмовляється. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 1500, 00 грн. щомісячно. 20.02.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позов, в якому він заперечує проти задоволення позову, зважаючи на те, що не має належної матеріальної можливості сплачувати аліменти. Крім того, вказує, що позивачка має дохід, який перевищує прожитковий мінімум, а тому допомоги не потребує. Також зазначає, що позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання молодшої дитини, що також поставить його у скрутне матеріальне становище. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Вислухавши пояснення позивачки, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 28.02.1998 року по 24.10.2018 року включно. У період перебування у шлюбі у сторін народилося двоє дітей: повнолітній син [PERSON], [INFO], та неповнолітня дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження. Позивачка [PERSON] є інвалідом ІІ групи пожиттєво з листопада 2015 року, що підтверджується відповідною медичною довідкою, при цьому може працювати в спеціальних умовах. Позивачка у період перебування у зареєстрованому шлюбі захворіла на хворобу Крона, у зв'язку з чим перенесла операцію по видаленню кишечника, потребує постійного лікування у стаціонарі, користування спеціальними засобами, проведення профілактичних заходів, що потребує додаткових затрат. Відповідно до довідки Пенсійного фонду від 12.02.2019 року позивачка отримує пенсію по інвалідності у розмірі 1497, 00 грн. Крім того, позивачка працює у ТОВ "НІР" з 01.03.2018 року, отримує заробітну плату, середній розмір якої становить 2200, 00 грн., що підтверджується відповідною довідкою від 01.02.2019 року. Відповідач [PERSON] на даний час працює у ТОВ "Типографія "Білий тигр", отримує заробітну плату, середній розмір якої становить 4700, 00 грн., що підтверджується відповідною довідкою від 19.02.2019 року. Під час розгляду справи доказів про те, що сторони отримують інші доходи, суду не надано. За положеннями частин другої-четвертої статі 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Як вбачається з письмових матеріалів справи, розмір пенсії позивачки, як інваліда ІІ групи, становить 1497, 00 грн., розмір заробітної плати позивачки становить 2200, 00 грн. Таким чином, сукупний щомісячний дохід позивача складає 3697, 00 грн. Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" визначено на 2019 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 01 січня 2019 року - 1497, 00 грн. Отже, [PERSON] отримує щомісячний дохід у розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 року у справі № 3066цс-15. Таким чином, суд вважає, що на даний час позивачка не є особою, яка потребує матеріальну допомогу у розумінні ч. 4 ст. 75 Сімейного кодексу України, а тому і позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed