Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

В липні 2019 року [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання кредитного договору недійсним через вплив тяжких обставин та порушення Закону України «Про захист прав споживачів». В обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивачем вказано, що він [PERSON] , отримав 12.10.2018 році кредитну карту № [NUMBER] з лімітом у сумі 8 000,00 гривень від АТ «Альфа Банк». Згідно довідки Сер ВТЭ-35 № 017867 він є інвалідом другої групи з дитинства. Він не мав та не має на теперішній час фізичної можливості обслуговувати кредит, так як із джерела доходів він має пенсію по інвалідності. На його думку представнику кредитної установи об`єктивно видно було його фізичний стан, та те, що він не мав можливості об`єктивно оцінити всі ризики цього кредиту, але все одно з ним було укладено кредитний договір. Крім того даний кредитний договір порушує ЗУ «Про захист прав споживачів». Оскільки згідно паспорту споживчого кредиту п. 4 «Інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту - процентна ставка», відсотків річних - 24% при цьому згідно п. 7 «Інші важливі правові аспекти» - реальна процентна ставка - 52,25 % річних. Таким чином відповідач докладає додаткові комісії у розмірі 28% річних, не вказуючи саме куди йдуть внески на погашення кредитної заборгованості. Представник позивача в судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, позовну заяву просив задовольнити з наведених вище підстав. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відзив на позовну заяву, згідно якого, на їх думку, в позові слід відмовити, оскільки підписання договору свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов`язки, зазначені у договорі. Жодних зауважень чи застережень від позивача на момент укладання та підписання договору не було. Крім того відповідно до п.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач мав право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Позивач не використав свого права на розірвання договору протягом 14 днів з моменту його укладання, жодної заяви на протязі даного строку до Банку не надходило. Крім того після укладання договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання кредитного договору ЗУ «Про захист прав споживачів» не може застосовуватись. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, дійшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що 12 жовтня 2018 року позивач отримав 12.10.2018 році кредитну карту № 631029706 з лімітом у сумі 8 000,00 гривень від АТ «Альфа Банк», що підтверджується копією анкети-заяви. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Згідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суду позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати про центів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Згідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У позові позивач посилається на те, що він не усвідомлював істотних умов договору, оскільки згідно довідки Сер ВТЭ-35 № 017867 є інвалідом другої групи. Однак, дані твердження судом не приймаються в повному обсязі, оскільки позивач рішенням суду не визнаний необмежений у дієздатності та не є недієздатною особою у звя`зку з інвалідністю. Тому на думку суду, позивач на момент складання договору усвідомлював правомірністю своїх дій. Відповідно до ст.ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Суд вважає необгрунтованими доводи позивача про те, що при укладанні спірного кредитного договору банком не були дотримані вимоги Закону України "Про захист прав споживачів", зважаючи на наступне. Відповідно до ст. 11 зазначеного Закону договори про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Порядок надання споживачу інформації про умови кредитування зазначена у ст. 11 цього Закону, відповідальність в разі не надання інформації передбачена ст.ст. 15, 23 зазначеного Закону. Встановлено, що при зверненні позивача як позичальника до банку для отримання кредиту йому в повному обсязі була надана інформація відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме - інформація про особу та міцезнаходження кредитодавця, про мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, про форми його забезпечення, про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, про тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік всіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення), про строк, на який кредит може бути одержаний, про варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, про можливість дострокового повернення кредиту та його умови, про необхідність здійснення оцінки майна та ким вона здійснюється, про режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, що підтверджується анкетою-заявою на отримання кредиту саме власноруч заповненою та підписаною позивачем як позичальником, в якій зазначено, що підписанням цієї заяви підтвердив, що банк надав йому в письмовій формі та в повному об"ємі інформацію, передбачену п.2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 01.12.2005 року. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Будь-яких належних та допустимих доказів того, що зазначений кредитний договір був укладений з банком з позивачем під впливом обману позивачем суду не надано, а вище наведені доводи позивача з представником спростовуються встановленими судом обставинами про те, що банком було у повному обсязі роз`яснено позивачу при укладанні кредитного договору про сукупну вартість кредиту, про що свідчить, зокрема, його підпис в анкеті-заяві. Як вбачається із вказаної анкети-заяви, він був підписаний сторонами, і на час його підписання ними було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, на час укладання договору сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Отримавши у банка грошові кошти, позичальник погодився з умовами даного договору та певний час здійснював платежі згідно його умов. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed