Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-03 00:00:00

У березні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом. Свої вимоги мотивував тим, що за рішенням суду його було поновлено на посаді та зобов`язано сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Не погоджуючись зданим рішенням, відповідач оскаржив його до касаційної інстанції і виконання рішення було зупинено. У жовтні 2018 року справа була розглянута Верховним Судом та рішення мало бути виконане відповідачем. У добровільному порядку товариство рішення не виконувало, тому він вимушений був звернутись до виконавчої служби і лише у грудні 2018 року був скасований запис про звільнення та його поновлено на посаді, виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 грудня 2017 року по 06 серпня 2018 року. Однак, відповідач зобов`язаний був сплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі ст.235 КЗпП за весь час до фактичного виконання рішення суду, тобто з 06 серпня 2018 року по 26 грудня 2018 року в розмірі 402\~193,05 грн. Зважаючи на порушення його прав, відповідач також має компенсувати втрату частини доходів в розмірі 22\~503,24 грн. на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». У добровільному порядку відповідач не здійснив таких виплат, тому вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту. Просив суд стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК ЕНЕРГО" на користь [PERSON] середню заробітну плату за період часу з 06 серпня 2018 року по 26 грудня 2018 року в розмірі 402\~193,05 грн. та компенсацію втрати частини доходів в розмірі 22\~503,24 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць. 06 квітня 2020 року до суду надійшов відзив ТОВ "ДТЕК ЕНЕРГО". Не погоджуючись з позовом вказали, що жодних зволікань без поважних причин рішення суду з боку товариства не було. Так, вони скористались своїм правом на касаційне оскарження та зупинення виконання постанови апеляційного суду. У Верховному Суді справа розглядалась в порядку письмового провадження без повідомлення сторін і відповідну постанову вони отримали лише 23 листопада 2018 року. Для виконання рішення суду необхідна була особиста присутність позивача та надання ним оригіналу трудової книжки для внесення відповідних записів, а позивач з`явився до товариства лише 26 грудня 2018 року. Зазначили, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є заробітною платою, оплатою праці, не є виплатою, яка була нарахована, але не сплачена, та носить разовий характер. Тому Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» не може застосовуватись до даних правовідносин. Просили відмовити в задоволенні позову. 06 квітня 2020 року до суду також подана заява ТОВ "ДТЕК ЕНЕРГО" про застосування строків позовної давності. Відповідач вказав, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є заробітною платою, оплатою праці, не є виплатою, яка була нарахована, але не сплачена, та носить разовий характер. Дана виплата є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. А тому до даних правовідносин застосовується позовна давність, що відповідає правовій позицій Верховного Суду. Оскільки про порушення свого права позивач дізнався або з дати постановлення Верховним Судом рішення, або з дати поновлення його на роботі й отримання відповідних виплат. А з позовом [PERSON] звернувся лише у березні 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності, передбаченою ст.. 233 КЗпП. Тому також просили суду відмовити в задоволенні позову через пропуск строку позовної давності. 29 квітня 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач вказав, що застосування постанови Верховного Суду, яка прийнята 18 березня 2020 року, оскільки чинним законодавством не передбачена зворотня дія закону в часі. Також у постанові не вказано, що на таку виплату поширюється позовна давність. Просив врахувати, що судові рішення є обов`язковими для виконання в добровільному порядку. Всі дії відповідача були спрямовані на затримку у виконанні рішення суду. Просив задоволити позов у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. При розгляді справи судом встановлено, що наказом №283-к генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Енерго» від 02 грудня 2013 року [PERSON] прийнято на посаду начальника відділу з безпеки вугледобування департаменту з безпеки виробничих підприємств дирекції з безпеки в Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Енерго» на підставі трудового договору. 18 березня 2014 року [PERSON] переведено на посаду начальника відділу з оперативного забезпечення департаменту з корпоративних розслідувань дирекції з безпеки в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Енерго» на підставі наказу №52-к. 15 листопада 2017 року між [PERSON] та Міністерством оборони України, в особі командира військової частини [NUMBER] полковника [PERSON] , укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського ( старшинського ) складу, строком на 5 років. Згідно наказу №256 командира військової частини [NUMBER] від 15 листопада 2017 року [PERSON] визнано таким, що прибув із [INFO] , призначеного наказом командира військової частини [NUMBER] Високомобільних десантних військ Збройних Сил України ( по особовому складу ) від 15 листопада 2017 року №71-РС на посаду сержанта-інструктора навчальної роти навчального батальйону військової частини [NUMBER] Високомобільних десантних військ Збройних Сил України та укладено контракт строком на 5 років, зараховано до списків на всі види забезпечення. Листом №2396 військового комісару Києво-Святошинського районного військового комісаріату від 22 листопада 2017 року генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Енерго» повідомлено про укладення 15 листопада 2017 року [PERSON] контракту зі Збройними Силами України та проходження військової служби у військовій частині [NUMBER] ( м. Житомир ). Висловлено прохання забезпечити виконання Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" щодо збереження місця роботи, посади і середнього заробітку згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Копію витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] №256 від 15 листопада 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Енерго» отримало 01 грудня 2017 року. Наказом №354-к генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Енерго» Сахарука Дмитра Володимировича від 01 грудня 2017 року [PERSON] будо звільнено в зв`язку з призовом або вступом працівника на військову службу ( п. 3 ст. 36 КЗпП України ) та проведено кінцевий розрахунок. Компенсація за невикористані дні відпустки складає 2 дні, з яких щорічна основна відпустка 2 дні за період роботи з 02 грудня 2016 року по 01 грудня 2017 року. У відповідності до наказу, в трудову книжку [PERSON] здійснений запис "Уволен в связи с призывом или поступлением работника на военную службу, п. 3 ст. 36 КЗоТ Украины". З наказом №354-к від 01.12.2017 року [PERSON] ознайомився 08 грудня 2017 року та виклав свою письмову незгоду, посилаючись на незаконність звільнення. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 травня 2018 року у задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Енерго» про визнання дій протиправними, визнання дій незаконними, визнання недійсним наказу про звільнення, поновлення на посаді, зобов`язання виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу та зобов`язання скасувати запис в трудовій книжці відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 06 серпня 2018 року визнано дії генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Енерго» Сахарука Дмитра Володимировича щодо звільнення з роботи [PERSON] протиправними, звільнення незаконним, а наказ №354-к від 01.12.2017 року про звільнення його з посади начальника відділу з оперативного забезпечення департаменту з корпоративних розслідувань дирекції з безпеки Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Енерго» недійсним. Поновлено [PERSON] на роботі на посаду начальника відділу з оперативного забезпечення департаменту з корпоративних розслідувань дирекції з безпеки Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Енерго». Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Енерго» виплатити [PERSON] середній заробіток за період з 01 грудня 2017 по 06 серпня 2018 року. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Енерго» скасувати запис №29 від 01.12.2017 року про звільнення в трудовій книжці [PERSON] . Стягнено із Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Енерго» на користь держави судовий збір у розмірі 1 600 грн. Постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року постанову апеляційного суду залишено без змін, поновлено виконання постанови апеляційного суду. Дана постанова надійшла до ТОВ "ДТЕК ЕНЕРГО" 23 листопада 2018 року, що підтверджено відповідним штампом на супровідному листі. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року передбачено, що судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об`єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами. Відповідно до ст.235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За ст.236 КЗпП у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Встановлено, що після розгляду цивільної справи про поновлення [PERSON] на посаді, дане рішення було виконано 26 грудня 2018 року, що визнавалось сторонами при розгляді справи. Пояснення представника відповідача щодо необхідності з`явлення [PERSON] для вирішення питання про поновлення суд до уваги не бере. Будь-яких доказів, щоб підтверджували необхідність безпосереднього з`явлення позивача для прийняття розпорядження про його поновлення, матеріали справи не містять. Інших поважних причин щодо негайності виконання рішення суду відповідач суду не навів. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі „Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина „судового розгляду". Враховуючи встановлені судом обставини, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо порушеного права та нарахування середнього заробітку за весь час до фактичного виконання рішення суду. Разом з тим, частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України). Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника. З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18). Так, рішення про поновлення позивача на посаді ухвалено апеляційним судом 06 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року. Фактично позивача поновлено 26 грудня 2018 року та проведено виплати за судовими рішеннями. З даним позовом [PERSON] звернулись лише 04 березня 2020 року. Будь-яких доводів та доказів щодо пропуску строку з поважних причин суду не подано. Відсутні пояснення і щодо неможливості дізнатись про порушення прав позивач у позові, не надав таких пояснень і представник позивача у судовому засіданні. Посилання представника позивача щодо неможливості застосування правових висновків Верховного Суду, оскільки не допускається зворотна дія, суд до уваги не бере, зважаючи на те, що висновки касаційних судів є обов`язковими для судів. Будь-яких доказів, які спростовували доводи відповідача щодо пропуску строку позовної давності, позивач суду не надав, не заявив клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. Тому в задоволенні позову в цій частині суд відмовляє. Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Як зазначалось вище, до моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Враховуючи наведене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed