Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

Представник Тульчинського комунального підприємства по управлінню будинками (надалі Тульчинське КП по управлінню будинками) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, мотивуючи позовні вимоги тим, що позивач надає послуги у сфері утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. Вказані послуги надаються і щодо будинку, в якому проживає відповідач, за адресою: [ADDRESS] Розмір щомісячних платежів був встановлений рішенням №169 від 20.05.2011 у додатку №1 до рішення 10-ї сесії Тульчинської міської ради 6-го скликання від 20.05.2011 №169 у розмірі 0,7342 грн. за 1 кв.м. загальної площі приміщення без ПДВ. Протягом тривалого часу відповідач отримує послуги по утриманню будинку та прибудинкової території, але не сплачує за надані послуги. За період з 01.05.2014 по 01.05.2017 у неї виникла заборгованість на суму 1061,80 грн., з яких: 973,80 грн. - основний борг; 88 грн. - три проценти річних нарахованих на суму заборгованості (за період з 01.05.2014 по 01.05.2017). В зв'язку з даними обставинами Тульчинське КП по управлінню будинками змушено звернутися до суду з даним позовом. Просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 1061,80 грн. з урахуванням трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості за період з 01.05.2014 по 01.05.2017, а також судові витрати. Відповідач подала до суду відзив на позов, в якому вказала, що позовні вимоги позивача безпідставні, бездоказові та необгрунтовані. Договору з нею ніхто не укладав, а отже вимагати від неї виконати зобов'язання, яке вона на себе не брала, позивач не вправі. Просить відмовити в задоволенні позову. Представник позивача Грох Т.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить позов задовольнити. також зазначила, що позивач належним чином та відповідно до затверджених тарифів виконував послуги з утримання будинку та прибудинкової території, де проживає відповідач. Проте, остання не сплачувала вартість наданих послуг, в результаті чого склалась заборгованість, яку вона погасити відмовляється. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала, вказала, що позивачем не надавались і не надаються послуги з утримання її будинку та прибудинкової території. Всі ремонтні та інші необхідні роботи здійснюються за кошт та силами жителів будинку. Договір про надання зазначених послуг позивач з нею не укладав. Просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 17.07.2006 Серія ЯЯЯ №929817 (а.с.34) та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.07.2006 Серія ССА №405434 (а.с.33). Як вбачається з відомостей про зареєстроване місце проживання (а.с.18,19), [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS]. Указаний будинок обслуговує позивач, який є виконавцем житлово-комунальних послуг. Рішенням Тульчинської міської ради Вінницької області 6-го скликання 10-ї сесії №169 від 20.05.2011 було затверджено тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що надаються Тульчинським КП по управлінню будинками по кожному будинку окремо згідно додатку №1, що підтверджується копією даного рішення (а.с.8). Згідно копії додатку до рішення виконавчого комітету Тульчинської міської ради від 20.05.2011 №169 (а.с.7) вбачається, що тариф за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по [ADDRESS] становить 0,7342 грн. за 1 кв.м. загальної площі з ПДВ. Відповідно до акту представників Тульчинського комунального підприємства по управлінню будинками, складеного 01.10.2016 (а.с.10), відповідач [PERSON] користується послугами, які надає Тульчинське комунальне підприємство по управлінню будинками за адресою: [ADDRESS], але договір укладати відмовляється. Згідно розрахунків позивача (а.с.8, 9), заборгованість відповідача за період з 01.05.2014 по 01.05.2017 становить 1061,80 грн., з яких: 973,80 грн. - основний борг; 88 грн. - три % річних. Дану суму заборгованості позивач бажає стягнути з відповідача. Окрім цього, представник позивача зазначає, що укладення договору є обов'язком споживача, а її відмова від укладення договору є порушенням ст. ст.19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідач же відмовляється від сплати даної заборгованості, посилаючись на той факт, що в зв'язку з відсутністю укладеного договору, позивач не має право вимагати від неї виконати зобов'язання, яке вона на себе не брала. Таким чином, в судовому засіданні сторони визнали, що договір на надання житлово-комунальних послуг між ними укладений не був. Разом з тим, положення ст.ст. 66-68 ЖК України, ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» і положення підзаконних актів у сфері житлово-комунальних послуг покладають на користувачів житла (власників) обов'язок щомісяця вносити плату за житлово-комунальні послуги (теплопостачання, газ, водопостачання, каналізація тощо) та витрати на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Відповідно до п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 , власник та наймач квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, визначені законом або договором. Як вбачається з правових позицій, викладених в Постановах Верховного Суду України від 30.10.2013 по справі № 6-59цс13 та від 20.04.2016 по справі № 6-2951цс15 тощо, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги". За визначенням, наданим у ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно ст.3 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг. Хоч у ч.1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п.1. ч.1 ст.20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п.5. ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Системний аналіз положень ст. ст. 2, 9, 10, 189, 190 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що правовідносини, пов'язані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно ч.1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме: боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в п. 3 ч. 1 ст. 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Враховуючи наведені правові позиції Верховного Суду України, відсутність укладеного в письмовій формі договору між сторонами не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати послуг, які надавались позивачем. В свою чергу, відповідач заперечує факт надання позивачем послуг з утримання її будинку та прибудинкової території. Закон України "Про житлово-комунальні послуги" № 1875-IV від 24.06.2004 визначає поняття утримання будинків і прибудинкових територій як господарську діяльність, спрямовану на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 13 Закон України "Про житлово-комунальні послуги", послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо) відносяться до житлово-комунальних послуг за функціональним призначенням. Також, за змістом ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг; на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством; на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; на перевірку кількості та якості житлово-комунальних послуг у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ст.21 України "Про житлово-комунальні послуги" , виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі, шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів. Натомість, представником позивача належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження позивача, а саме, здійснення позивачем передбачених Законом України "Про житлово-комунальні послуги" та статутом підприємства послуг з утримання будинку та прибудинкової території, суду не надано, також дані докази відсутні і в матеріалах справи. Наявна в матеріалах справи копія додатку до рішення виконавчого комітету Тульчинської міської ради від 20.05.2011 №169 (а.с.7), де зазначені тарифи за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, не підтверджує надання даних послуг позивачем та отримання їх відповідачем, а тому суд не може прийняти її як доказ надання таких послуг. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно ч.1 до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, беручи до уваги, що представником позивача не доведено в судовому засідання надання відповідачеві послуг із утримання будинку та прибудинкової території, суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог, а тому підстав для задоволення позову немає. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed