Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

У квітні 2015 року позивач публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (надалі ПАТ "Державний ощадний банк України") звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості на підставі договору поруки, в якому зазначив, що 24 січня 2014 року між АТ «Ощадбанк» в особі філії - Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» та ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» був укладений кредитний договір № 26-15-03/14, до якого в подальшому вносились зміни та доповнення додатковими договорами № 1 від 13 лютого 2014 року, № 2 від 15 квітня 2014 року, № 3 від 14 травня 2014 року, № 4 від 23 травня 2014 року (далі - кредитний договір). Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 кредитного договору позичальник отримав кредит у розмірі 31 827 692,00 грн. з кінцевим терміном його повернення не пізніше 24 вересня 2015 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання за цим кредитним договором між позивачем та [PERSON] 25 січня 2014 року був укладений договір поруки № 9, відповідно до якого останній поручився перед Банком за виконання ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» зобов'язань по кредитному договору. Оскільки позичальником порушено зобов'язання з повернення кредиту, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з поручителя заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31 липня 2015 року становить 54 290 481 грн. 42 коп. та складається з: - заборгованості по тілу кредиту у розмірі 31 827 692,00 грн., - заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом в розмірі 3 966 968 грн. 63 коп., - пені за несплачене тіло кредиту в розмірі 7 020 645 грн. 31 коп., - пені по несплаченим процентам в розмірі 776 456 грн. 02коп., - пені за несплачену комісію в розмірі 13 274 грн. 77 коп., - трьох відсотків річних від суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 506 726 грн. 54 коп., - трьох відсотків річних по простроченим процентам в розмірі 90 117 грн. 98 коп., - трьох відсотків річних від суми заборгованості за комісії в розмірі 1494 грн. 25 коп., - штрафних санкцій за невиконання умов кредитного договору в розмірі 1 821 076 грн. 04 коп., - суми несплаченої комісійної винагороди банку в загальному розмірі 66 838 грн. 17 коп., - інфляційного збільшення заборгованості по несплаченим процентам - 1 911 337 грн. 48 коп., - інфляційного збільшення заборгованості по тілу кредиту - 6 287 854 грн. 23 коп., - інфляційного збільшення заборгованості по несплаченій комісії - 38 002 грн.09 коп. [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив припинити (розірвати) зобов'язання, що існує між ним та ПАТ «Державний ощадний банк України» на підставі договору поруки № 9 від 25 січня 2014 року, у зв'язку з неможливістю його виконання, пов'язаною з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Зазначив, що на території м. Донецька з 14 квітня 2014 року існує незакінчений збройний конфлікт, проводиться антитерористична операція, внаслідок чого проживання населення і провадження діяльності на території даного населеного пункту є неможливим. Вказані обставини перебували поза контролем сторін, за їх настання жодна із сторін не відповідає, з рештою вони призвели до неможливості виконання Кредитного зобов'язання. Вважає, що складові умов припинення договірних зобов'язань є наявними, тому є підстави для визнання припиненим зобов'язання за договором поруки. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ "Державний ощадний банк України» до [PERSON] про стягнення заборгованості та у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» про припинення зобов'язання. Не погодившись із вказаним рішенням ПАТ «Державний ощадний банк України» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості з [PERSON], в іншій частині судове рішення залишити без змін. В обґрунтування скарги зазначив, що єдиним аргументом суду було посилання на Висновок Донецької торгово-промислової палати від 28 листопада 2014 року №2741/12-12-03, який видавався на звернення позичальника ТОВ «Дирекція адміністративних будівель», а не відповідача [PERSON] Не враховано, що відповідачем було надано суду висновок Донецької торгово-промислової палати, а не сертифікат Торгово-промислової палати України, як того вимагає Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Крім того суд першої інстанції залишив поза увагою заяву банку про збільшення позовних вимог, яка з дотриманням ст. 31 ЦПК України була подана до канцелярії суду. Позивач вважає рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права. Відповідач [PERSON] також подав апеляційну скаргу, в якій просить частково скасувати рішення суду та задовольнити його зустрічну позовну заяву до ПАТ «Державний ощадний банк України» про припинення (розірвання) зобов'язання, що існує між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] на підставі договору поруки № 9 від 25 січня 2014 року, а в іншій частині рішення залишити без змін. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні первісного позову, оскільки внаслідок існування обставин, що унеможливлюють виконання кредитного договору, виникла як фізична, так і юридична неможливість виконання договірного зобов'язання за договором кредиту, що спричинило настання особливих наслідків за ст. 607 ЦК України. Крім того зазначив, що банк неправомірно збільшив обсяг відповідальності поручителя, безпідставно піднявши без згоди останнього процентну ставку з 17% до 19%, що є умовою припинення поруки відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України. Грошові вимоги, а саме вимога про стягнення комісійної винагороди, вимоги позивача про стягнення неустойки, вимога про стягнення 3% річних та інфляційних втрат також вважає заявлено банком необґрунтовано і не підлягають стягненню. Сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак у судове засідання апеляційного суду відповідач [PERSON] не з?явився. Заслухавши суддю-доповідача, представника ПАТ «Державний ощадний банк України» Мицак Ю.В., яка наполягала на доводах поданої позивачем апеляційної скарги, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог банку, а апеляційну скаргу [PERSON] залишити без задоволення, представника [PERSON] - [PERSON], який заперечував проти задоволення апеляційної скарги ПАТ «Державний ощадний банк України» та просив задовольнити апеляційну скаргу свого довірителя, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] слід задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом встановлено, що 24 січня 2014 року між ПАТ «Ощадбанк» та ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» було укладено кредитний договір № 26-15-03/14 (з наступними змінами та доповненнями), відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 31 827 692,00 грн. з кінцевим терміном його повернення до 24 вересня 2015 року (в редакції Додаткових договорів № 1 від 13 лютого 2014 року, № 2 від 15 квітня 2014 року, № 3 від 14 травня 2014 року, № 4 від 23 травня 2014 року) (а.с. 8-19, 20-21, 22-23, 24-25, 26). З метою забезпечення виконання зобов'язання за цим кредитним договором між Банком та [PERSON] 25 січня 2014 року був укладений договір поруки № 9. Пунктом 2.1. цього договору передбачено, що порукою забезпечуються зобов'язання боржника перед кредитором, що випливають з кредитного договору № 26-15-03/14 від 24 січня 2014 року, укладеного між ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» та ПАТ «Державний ощадний банк України», в тому числі, що виникне у майбутньому відповідно до умов кредитного договору у тому ж обсязі, що і боржник, в порядку та строки, визначені кредитним договором (а.с. 27-35). 03 лютого 2015 року, у зв'язку з невиконанням ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» зобов'язань та недотримання умов, передбачених пунктами 2.1, 2.3, 2.6.3, 5.3.1, 5.3.2 кредитного договору, ПАТ "Державний ощадний банк України» надіслало поручителю [PERSON] письмову вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та здійснення платежів за нарахованими процентами за користування кредитом та інших платежів в десятиденний строк від дати отримання вимоги (а.с. 58). 24 березня 2015 року (згідно поштового штемпеля) банк пред'явив до поручителя позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, заборгованості по сплаті процентів за його користування, пені за несвоєчасне виконання зобов'язання та інфляційного збільшення заборгованості. Відмовляючи позивачу в задоволенні позову, суд першої інстанції відзначив, що відповідно ч. 1 ст. 607 ЦК України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Висновком Донецької торгово-промислової палати від 28 листопада 2014 року № 2741/12.12-03 підприємству ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» підтверджено настання суттєвих змін обставин за кредитним договором № 26-15-03/14 від 24 січня 2014 року, що пов'язано з проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області. Також відмовляючи в задоволенні зустрічного позову [PERSON], суд зазначив, що вимоги про припинення зобов'язання не підлягають задоволенню, оскільки зі зміною обставин його звільнено від відповідальності за невиконання умов договору, що, однак, не є безумовною підставою для припинення поруки. Проте погодитись із такими висновками не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального права. Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509 ЦК України, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. До обставин непереборної сили відносять, як правило, стихійні природні явища (землетрус, повінь, шторм тощо), а також суспільні явища (воєнні дії, страйки, введення мораторію та інше). Відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405 на території Донецької та Луганської областей проходить антитерористична операція. Ця операція відбувається на підставі Закону України "Про боротьбу з тероризмом" від 20 березня 2003 року № 638-IV і полягає у вжитті скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності (стаття 1). Для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, які провадять діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з цієї зони під час її проведення, Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 2 вересня 2014 року № 1669-VII запроваджено ряд заходів. Водночас у цьому законі визначено, що завершення періоду проведення антитерористичної операції обумовлюється набранням чинності указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України (частина перша статті 1). Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у десятиденний строк з дня опублікування Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до якого включено м. Донецьк. Отже, проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей з 07 квітня 2014 року визначено компетентним органом у сфері боротьби з тероризмом. Крім того, проведення антитерористичної операції на території м. Донецька є загальновідомим фактом, який на підставі ст. 61 ЦПК України не потребує доказування. Згідно зі спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» станом на час розгляду справи є м. Донецьк (т. 2 а.с. 158-165 ). Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", який є чинним, на час проведення антитерористичної операції встановлено мораторій щодо нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року. Дію даного Закону в частині введення мораторію зупинено не було. Листом від 05 листопада 2014 року № 18-112/64483 Національний банк України повторно нагадав всім банкам про необхідність скасування пені та штрафів за договорами кредиту під час АТО та про необхідність суворого і безумовного дотримання вимог Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", невиконання яких тягне відповідальність керівників банків. Через невиконанням ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» своїх грошових зобов'язання по кредитному договору від 24 січня 2014 року № 26-15-03/14, у відповідача [PERSON] виникли зобов'язання щодо погашення кредиту, стосовно виконання яких він послався на те, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили. Кредитним договором від 24 січня 2014 року № 26-15-03/14 обставин звільнення позичальника від цивільного обов'язку не передбачено (а.с. 8-18), як не передбачена ця можливість і наведеним спеціальним законодавством. Оскільки за зазначеним кредитним договором ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, підстав для звільнення [PERSON] від цивільного обов'язку також нема. Разом з тим, поручителя згідно ч. 1 ст. 617 ЦК України має бути звільнено від цивільної відповідальності на підставі наведеного спеціального законодавства. Згідно із роз'ясненням Пленуму Вищого господарського суду України, що міститься в п. 1.14 постанови „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17 грудня 2013 року, вимоги про сплату пені та передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань. Разом з тим, відповідно до п. 3.1 вказаної постанови інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Розглядаючи по суті заявлені Банком вимоги, апеляційний суд відзначає правомірність вимог позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту у розмірі 31 827 692 грн. та суми не сплаченої комісійної винагороди Банку, передбаченої п. 2.9 кредитного договору, у розмірі 66 838 грн.17 коп., а також інфляційного збільшення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 6 287 854 грн. 23 коп. та інфляційного збільшення заборгованості по несплаченій комісії у розмірі 38 002 грн. 09 коп. Із розрахунку заборгованості по кредитному договору (а.с. 103-107), наданого позивачем, вбачається що починаючи з 28 травня 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» став застосовувати відсоткову ставку у розмірі 17% річних, що передбачено 2.6.1 кредитного договору. Починаючи з 1 червня 2014 року відповідач не в повному обсязі сплатив нараховані відсотки за користування кредитом, а з 1 липня 2014 року перестає їх сплачувати взагалі, з огляду на що з 1 серпня 2014 року по 2 лютого 2015 року розрахунок відсотків за користування кредитом здійснювався за ставкою 19,50%, що по суті є штрафною санкцією за порушення умов договору. Оскільки застосування штрафних санкцій у спірній ситуації є неправомірним, апеляційний суд погоджується з доводом апеляційної скарги [PERSON] в цій частині та визнає за необхідне розрахувати заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 1 червня 2014 року по 2 лютого 2015 року з розрахунку 17,00 % річних на суму заборгованості по тілу кредиту у розмірі 31 827 692 грн. Сума розміру щомісячного інфляційного збільшення заборгованості по відсоткам за користування кредитом при цьому визначається за період з моменту порушень зобов'язання по 31 липня 2015 року, коли позивач звернувся до суду з уточненими вимогами. Із наданого розрахунку вбачається, що за період з січня по травень включно 2014 року ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» у повному обсязі виконувало кредитні зобов'язання. Починаючи з 1 по 31 червня 2014 року позичальнику за користування кредитом нараховано до сплати відсотки у розмірі 444 715 грн.69 коп., проте фактично 2 липня 2014 року сплачено тільки 100 000 грн. З моменту цього платежу будь яких внесків по спірному кредитному договору позичальником не робилося (а.с. 103,104). Відповідно до розрахунку інфляційного збільшення заборгованості за процентами по кредиту, наданого ПАТ «Державний ощадний банк України» (а.с. 105), позивачем до обрахунку періоду заборгованості береться кожне 04 число наступного місяця після чергового порушення зобов'язання до 31 липня 2015 роки - остаточного уточнення позовних вимог, що є правомірним з урахуванням дати останнього платежу. Різниця між розміром нарахованих до сплати відсотків за період з 1 по 31 червня 2014 року та фактично сплачених коштів складає 344 715 грн.69 коп.( 444 715,69 - 100 000), які підлягають стягненню на користь кредитора. Розрахунок інфляційного збільшення заборгованості за процентами по кредиту розраховується по формулі (Сума боргу х Процент інфляції) - Сума боргу, при цьому процент інфляції розраховується шляхом множення усіх показників інфляції, починаючи з наступного місяця після чергового порушення зобов'язання до 31 липня 2015 року. Інфляційне збільшення заборгованості по сплаті процентів у розмірі 344 715 грн.69 коп. за період з 4 липня 2014 року по 31 липня 2015 року з урахуванням проценту інфляції, який становить 155,9094%, складає 192 728 грн. 47 коп. За період з 1 по 31 липня 2014 року нараховано до сплати відсотків - 459 539 грн. 56 коп. Інфляційне збільшення вказаної суми за період з 4 серпня 2014 року по 31 липня 2015 року (процент інфляції -155,288%) складає 254 070 грн. 23 коп. З 1 по 31 серпня 2014 року нараховано до сплати відсотків 459 539 грн. 55 коп. Інфляційне збільшення вказаної суми за період з 4 вересня 2014 року по 31 липня 2015 року (154,0558%) складає 248 407 грн. 78 коп. З 1 по 30 вересня 2014 року нараховано до сплати відсотків 444 715 грн. 70 коп. Інфляційне збільшення вказаної суми за період з 4 жовтня 2014 року по 31 липня 2015 року (149,714%) складає 221 085 грн. 96 коп. З 1 по 31 жовтня 2014 року нараховано до сплати відсотків 459 539 грн. 55 коп. Інфляційне збільшення вказаної суми за період з 4 листопада 2014 року по 31 липня 2015 року (146,205%) складає 212 330 грн. 24 коп. З 1 по 30 листопада 2014 року нараховано до сплати відсотків 444 715 грн. 70 коп. Інфляційне збільшення вказаної суми за період з 4 грудня 2014 року по 31 липня 2015 року (143,479%) складає 193 357 грн. 93 коп. З 1 по 31 грудня 2014 року нараховано до сплати відсотків 459 539 грн. 55 коп. Інфляційне збільшення вказаної суми за період з 4 січня 2015 року по 31 липня 2015 року (139,300%) складає 180 599 грн. 04 коп. З 1 по 31 січня 2015 року нараховано до сплати відсотків 459 539 грн. 55 коп. Інфляційне збільшення вказаної суми за період з 4 лютого 2015 року по 31 липня 2015 року (135,1116%) складає 161 351 грн. 68 коп. З 1 по 2 лютого 2015 року нараховано до сплати відсотків 29 647 грн. 71 коп. Інфляційне збільшення вказаної суми за період з 4 березня 2015 року по 31 липня 2015 року (128,311%) складає 8 393 грн. 56 коп. Таким чином, підсумовуючи нараховану заборгованість по сплаті відсотків та інфляційне збільшення по цим сумам, апеляційний суд визначив, що з відповідача на користь позивача має бути стягнуто відсотки за користування кредитом у розмірі 3 561 492 грн. 56 коп. та інфляційне збільшення заборгованості по несплаченим відсоткам у розмірі 1 672 327 грн. 03 коп. У задоволенні позовних вимог про стягнення штрафних санкцій, пені та трьох відсотків річних на заборгованість по кредитному договору з наведених підстав слід відмовити. Звернувшись до суду з зустрічним позовом про припинення (розірвання) зобов'язання за договором поруки № 9 від 25 січня 2014 року, укладеного з ПАТ "Державний ощадний банк України», [PERSON] в обґрунтування своїх вимог зазначив, що втрата можливості здійснення господарської діяльності у м. Донецьку свідчить про настання неможливості виконання, внаслідок чого позивач фізично не може здійснювати виконання кредитного зобов'язання; неможливість виконання викликана зовнішніми для сторін обставинами; обставини, що обумовили неможливість виконання, наступили випадково, незалежно від волі сторін, перешкоджають також юридично у веденні господарської діяльності підприємства, та не є винними діями боржника. З огляду на це складові умови припинення договірних зобов'язань є наявними, тому наявними також є підстави для визнання зобов'язання за договором поруки припиненими, що передбачено ст. 607 ЦК України. Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Статтею 607 ЦК України та ст. 205 ГК України передбачено, що зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. В даному конкретному судовому спорі, позивач як обставину, за яку не відповідає жодна із сторін зобов`язання, а отже й підставу для визнання зобов`язання припиненим зазначає проведення на території м. Донецька антитерористичної операції, існування на території м. Донецька збройного конфлікту, захоплення державних установ, органів державної влади, припинення функціонування банківської системи тощо. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Отже, грошове зобов'язання позивача за кредитним договором полягає у погашенні отриманого за договором кредиту та сплати нарахованих процентів (інших передбачених договором платежів) шляхом безготівкового перерахування вказаних платежів на банківських рахунок чи внесення визначених договором грошових коштів на банківський рахунок через касу банку. Доводи представника відповідача щодо неможливості здійснення ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» господарської діяльності внаслідок проведення антитерористичної операції, та як наслідок, неможливість продажу квартир, кошти від відчуження яких мали спрямуватися на погашення заборгованості за кредитним договором, не можуть бути підставою для припинення зобов'язань поручителя за кредитним договором, оскільки ризики ведення підприємницької діяльності, зокрема ненадходження коштів від такої діяльності або надходження у розмірі меншому, ніж розраховувалось, покладаються виключно на позичальника. Крім того, апелянтом не було надано судам обох інстанцій доказів неплатоспроможності ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» чи визнання його у встановленому Законом порядку банкрутом. Стосовно посилання відповідача на сертифікат торгово-промислової палати України № 6154 від 15 квітня 2016 року як на підтвердження неможливості виконання грошового зобов`язання, колегія суддів зазначає, що вказаний сертифікат підтвердив факт настання суттєвих змін обставин кредитного договору, укладеного між позивачем та ТОВ «Дирекція адміністративних будівель», проте даний сертифікат не встановлює факту неможливості виконання кредитних зобов`язань, зокрема щодо відповідача, як поручителя по кредитному договору. У випадку настання істотних змін обставин, [PERSON] не був позбавлений можливості направити ПАТ "Державний ощадний банк України» пропозицію щодо укладання додаткових угод чи зміни істотних умов договору (розмір процентної ставки, графік погашення заборгованості, тощо) або запропонувати відповідачу реструктурувати заборгованість ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» з урахуванням ситуації на території м. Донецьк. Проте, [PERSON] не було надано суду доказів здійснення будь-яких спроб вирішення ситуації, що складалася щодо погашення наявної заборгованості перед банком. Статтею 15 ЦК України, закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, зокрема, у такий спосіб, як розірвання господарських договорів. Відтак, матеріали справи не дають підстав для висновку щодо порушення суб'єктивного цивільного права [PERSON], яке потребує правового захисту, з огляду на що апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення заявленого зустрічного позову. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач просив стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 54 290 481 грн.42 коп. Позовні вимоги задоволені у розмір 43 454 206 грн. 08 коп. що складає 80,04 % ( (43 454 206, 08 х 100) : 54 290 481,42 = 80,04%). За подання позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 654 грн., та апеляційної скарги - 4019 грн., а всього 7673 грн. 80,04% від сплаченого судового збору - 6141 грн. 46 коп., які повинні бути відшкодовані позивачу за рахунок відповідача. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Outcome: partial