Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернулася до Ленінського районого суду м. Харкова з позовом до [PERSON], у якому просить визнати договір купівлі-продажу автомобіля HYUNDAI, модель TUCSON 2.0, 2007 року випуску, легковий універсал-В, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], укладений 05.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: скасувати реєстрацію транспортного засобу автомобіль HYUNDAI, модель TUCSON 2.0, 2007 року випуску, легковий універсал-В, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] за [PERSON]. Витребувати автомоібль HYUNDAI, модель TUCSON 2.0, 2007 року випуску, легковий універсал-В, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], із чужого незаконного володіння. Стягнути з [PERSON] на її користь судові витрат у розмірі 800 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу АХС 059709, виданого 31 жовтня 2007 року ВРЕР № 1 ГУМВСУ Харків, належить автомобіль марки HYUNDAI, модель ТUCSON 2.0, 2007 року випуску, легковий універсал-В, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який було придбано у період шлюбу з відповідачем [PERSON] 18.11.2015 року на її звернення Управління Державтоінспекції за № 52/66 повідомило, що серед транспортних засобів, зареєстрованих на її ім'я зазначено лише автомобіль марки RENAULT 5, реєстраційний номер [NUMBER], інших транспортних засобів не зазначено. Відповідно до Акту № 11077088 від 05.11.2013 року спірний автомобіль було прийнято на комісію Торговою фірмою "Автолюбитель". Продавцем згідно зазначеного Акту виступила вона ніби-то через свого повіреного чоловіка [PERSON], шлюб з яким було розірвано 06 жовтня 2014 року. Також зазначила та просила звернути увагу на ту обставину, що на момент продажу транспортного засобу вона шлюбно-сімейних відносин з відповідачем не підтримувала, спільного господарства не вела, мешкала окремо, хоча шлюб між ними розірвано не було. Дана обставина неодноразово визнавалася відповідачем у ході судових розглядів справ № 642/3381/14-ц про розірвання шлюбу та № 642/2750/15-ц про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, визнання особистою власністю квартири. Судом в ході розгляду справи було встановлено, що окремий режим проживання було встановлено між подружжям з 26 січня 2010 року. Відповідач постійно користувався спірним транспортним засобом, проти чого вона не заперечувала та для чого нею було надано відповідну довіреність. Зазначила також, що вчинення правочину щодо відчудження автомобіля марки HYUNDAI не відповідало її волі, оскільки вона не розраховувала на продаж автомобіля і відповідач не узгоджував з нею дане питання, а скористався довіреністю та без її відома та згоди продав спірний автомобіль за ціною 80 000 (вісімдесят тисяч) грн. З приводу її необізнаності щодо продажу автомобіля зазначила, що вона працює на посаді головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Харківського міського управління юстиції з 04 липня 2012 року по нинішній час. Відповідно до вимог Закону України "Про засади запобігання та протидії корупції" від 7 квітня 2011 року, вона кожного року декларує майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру. Так, у 2014 та 2015 році, вона подавала декларації за 2013 та 2014 роки відповідно, де у відомостях про транспортні засоби зазначала спірний автомобіль, який на момент декларування її доходів вже був відчуджений. Дані докази повністю підтверджують факт її необізнаності з приводу продажу спірного транспортного засобу. У зв'язку з цим вважає, що відповідач, передбачаючи розірвання шлюбу, вирішив самостійно відчуджити майно (автомобіль), що є спільною сумісною власністю подружжя, з метою уникнення подальшого поділу майна. На підставі викладеного, вважає договір купівлі-продажу автомобіля HYUNDAI, укладений 05.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним як такий, що укладений всупереч її волі та без її згоди. Судом до участі у справі у якості співвідповідача було залучено [PERSON]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог. Просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Свої доводи виклав у письмових запереченнях (а.с. 50-56). Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений був належним чином. Надав суду письмові заперечення на позов, у яких просив у задоволенні позову відмовити та справу розглядати у його відсутність (а.с. 73-74). Суд вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 лютого 2002 року по 06 жовтня 2014 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 5). Судом у судовому засіданні з пояснень позивача, що не заперечувалось відповідачем встановлено, що у період шлюбу у 2007 році сторони придбали автомобіль марки HYUNDAI, модель TUCSON 2.0, 2007 року випуску, легковий універсал-В, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. 16 березня 2011 року позивач [PERSON] видала [PERSON] довіреність на право користування та розпорядження належного їй на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ АХС059709, виданого 31.10.2007 року ВРЕР № 1 ГУМВС України Харків, автомобіля марки HYUNDAI, модель TUCSON 2.0, 2007 року випуску, легковий універсал-В, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 14). Відповідно до Акту № 11077088 від 05.11.2013 року вищевказаний автомобіль було прийнято на комісію Торговою фірмою "Автолюбитель". Продавцем згідно зазначеного Акту виступила [PERSON] за довіреністю [PERSON], а Покупцем - [PERSON] (а.с. 8). 18.11.2015 року на звернення позивача [PERSON] Управління Державтоінспекції листом за № 52/66 повідомило, що за [PERSON] зареєстрований транспортний засіб марки RENAULT 5, реєстраційний номер [NUMBER]. Інших транспортних засобів не зазначено (а.с. 7). Згідно ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Статтею 65 СК України передбачено що, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Позивачем не надані належні та допустимі докази на підтвердження того, що сторони при укладенні договору купівлі-продажу транспортного засобу діяли недобросовісно, зокрема, що особа-покупець знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя, а тому правових підстав для застосування до виниклих правовідносин вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України, немає. Крім того, за нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Однак, відповідно до положень частин 1 та 2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Законодавством не встановлено недійсності нравочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Доказів про відсутність згоди позивача на відчуження спірного автомобіля позивач в судовому засіданні не надала, а навпаки як зазначалось вище позивач надала згоду на відчуження спірного автомобіля, шляхом надання відповідачеві нотаріально посвідченої довіреності, в тому числі на таке відчуження, тому при продажу автомобіля відповідач діяв зі згоди позивача та у межах повноважень, наданих йому позивачкою згідно виданої довіреності. Крім того, позивач не надала суду жодного документу, який би підтверджував режим роздільного проживання з відповідачем саме з 26.01.2010 року, а навпаки у декларації за 2013 рік у п. 4 «Члени сім'ї декларанта» зазначила відповідача [PERSON] як чоловіка та в розділі 1 1 « Відомості про доходи» у п. 5 вказала його дохід як члена сім'ї (а.с. 16-24), тому позивачем не доведено факту її необізнаності з приводу продажу відповідачем спірного автомобіля. На підставі викладеного, суд вважає, що позов є необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed