Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

У березні 2017 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що з 15 вересня 2005 року по 01 жовтня 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Вони є батьками малолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач повністю усунувся від виконання своїх батьківських обов"язків, щодо виховання, утримання дочки. 21 грудня 2015 року позивачка отримала карту поляка, з того моменту проживає на території Республіки Польща. Згідно рішення суду від 25 жовтня 2016 року вона отримала дозвіл на виїзд дитини за кордон на період з 11 листопада 2016 року по 31 серпня 2017 року. На даний час їх дочка навчається у Республіці Польща в м. Варшава у підростковій школі № 115. На неодноразові звернення до відповідача, з тим щоб отримати у нього дозвіл на виїзд дитини за кордон, той без поважних причин згоди на виїзд дитини за кордон не надає. А тому вона просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька. Судові витрати стягнути з відповідача. У судове засідання позивачка не з'явилася, до суду спрямувала заяву, в якій просить справу слухати в її відсутність, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до вимог ст.ст. 74 -76 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, від нього до суду не надходило клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи за його відсутності, позов не оспорив. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконкому Житомирської міської ради, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Судом зі згоди позивачки, відповідно до статті 224 ЦПК України, ухвалено рішення при заочному розгляді. Дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Сторони є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження(а.с. 8), Згідно рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської від 20 вересня 2013 року шлюб між ними розірвано та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO](а.с. 9). Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 жовтня 2016 року [PERSON] надано дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], за межі України до Республіки Польщі, без дозволу (згоди) та супроводу батька - [PERSON], на період з 11 листопада 2016 року по 31 серпня 2017 року(а.с. 10-12). Згідно довідки № 12/2017 від 17 березня 2017 року [PERSON], [INFO], є ученицею п"ятого „б" класу основної школи № 115 ім. Ванди Туровської у м. Варшава(а.с. 22, 23). У відповідності до частини другої статті 150 Сімейного Кодексу України( далі СК України)батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з Принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір'ю. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі й рішення суду. Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Таким чином, виходячи з інтересів дитини, суд вважає за необхідне надати тимчасовий дозвіл (на період з 21.08.2017 до 29.12.2021) на виїзд [PERSON] до Республіки Польща без дозволу та супроводу батька. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України судові витрати позивачки підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved