Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

В провадженні Зіньківського районного суду Полтавської області\~ знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON]\~ про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 26.12.2017 року позовна заява прийнята до провадження. 16.01.2018 року до суду від відповідача, [PERSON], надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позовні вимоги визнав частково, а саме згідний сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі ? частини всих видів його заробітку. Та просив розгляд справи провести в загальному порядку, з викликом сторін. 16.01.2018 року позивачкою, [PERSON] до суду направлено письмову відповідь на відзив [PERSON], в якому просила заявлені нею позовні вимоги задоволити в повному обсязі. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлені позовні вимоги та надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник позивача, [PERSON] підтримав позовні вимоги [PERSON] та добавив, що дитина часто хворіє. Відповідач, [PERSON],позовні вимоги визнав частково, просить стягти аліменти з нього, відповідно до закону в розмірі 1/4 частини. Представник відповідача, [PERSON] підтримав [PERSON], та вказав, що на утриманні відповідача знаходиться хворий батько, якому відповідач надає допомогу як син. Також у відповідача маються боргові зобов"язання перед іншими громадянами. Заслухавши позивачку, яка підтримала позовні вимоги, представника позивача, відповідача, який визнав позовні вимоги частково, представника відповідача та дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах справи документальні докази і надавши їм належну правову оцінку, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що\~ 15 червня 2017 року Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], укладений 11.08.2007 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Котелевського районного управління юстиції Полтавської області. Від даного шлюбу вони мають сина, [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження серії І-КЕ № 084677 (а.с.6). Позивачка вказує, що на даний час неповнолітній син [PERSON] проживає разом з нею та знаходиться виключно на її утриманні. Відповідач, [PERSON], не надає коштів на утримання дитини, свідомо порушуючи конституційний обов»язок, передбачений ч.2 статті 51 Конституції та статті 180 Сімейного кодексу України, відповідно до яких батьки зобов»язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, що ставить заявницю з дитиною в скрутне становище. Згідно відзиву на позов, відповідач [PERSON] вказує, що позивач, [PERSON] придбала та користується автомобілем "Hyundai". Що він періодично надав кошти для дитини. Один раз в грудні місяці позивач повернула йому кошти (а.с.18-20). У писмовій відповід на відзив [PERSON] зазначає про поділ майна подружжя, але не дає відповіді на питання, які задані відповідачем, про автомобіль та отримані кошти від відповідача на утримання дитини (а.с.34-36). Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно дост. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до вимог\~ст.263 ЦПК України \~рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,\~які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об»єктивність і неупередженість: керує ходом судового процессу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз»яснює у випадку необхідності учасникам судового процессу їхні процесуальні права та обов»язки, неслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процессу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процессу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов»язків. Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі докозам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов"язані утримувати дітей до повноліття. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись на дитину визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ст. 121 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Згідно зі ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка просить стягнути з відповідача аліменти на свою користь в розмірі 1/3 частини усіх видів його доходів, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви і до повноліття дитини. Визначаючи розмір аліментів, згідно з вимогами ст. 182 СК України, суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини (дітей); стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Згідно зі ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тобто з 13.12.2017 року. \~Відповідно до ст.184 СК України та роз'яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При цьому, поняття обсягу виручки приватного підприємця та його середній заробіток (або дохід) не є аналогічними за змістом. Також, у даній постанові Пленуму зазначається про те, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована\~\~Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.\~\~Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток\~\~дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано\~\~Законом України №475/97-ВР\~\~від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. За нормою ст.11 цього Закону, сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батьки зобов»язані піклуватись про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Також батьки зобов»язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ст.150 СК України). Отже, виходячи з вищевикладеного, проаналізувавши в сукупності досліджені матеріали справи у їх взаємозв'язку, виходячи з положень ст.ст.180,182,184 СК України та роз'яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» суд бере до уваги: матеріальний та сімейний стан сторін по справі та сина, який проживає разом з матір'ю та перебуває на її утриманні. Також бере до уваги, що батько відповідача, [PERSON], в січні місяці 2018 року був прооперований у лікувальному закладі. Відповідно до норм сімейного права, обов"язок відповідача, [PERSON] брати участь у витратах на батьків, а тому суд приходить до висновку, що відповідач у справі [PERSON] повинен сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини всіх доходів, починаючи стягнення з 13.12.2017 року і\~ до досягнення сином повноліття. В іншій частині позовних вимог суд відмовляє в зв"язку з тим, що позовна заява [PERSON] є про стягнення аліментів, в якій нічого не вказано про додаткові витрати на дитину. Суд роз"ясненяє право позивачу [PERSON], яка надала довідку №5 про те, що її син, [PERSON] потребує постійного амбулаторного лікування та санаторно-курортного лікування, що вона має право відповідно до Сімейного кодексу України звернутися в суд із вимогою про додаткові витрати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо\~ позов\~\~ задоволено\~ повністю,\~\~ судові\~\~ витрати присуджуються\~\~ позивачеві\~\~ пропорційно\~ до\~ розміру\~ задоволених позовних вимог,\~ а відповідачеві - пропорційно\~ до\~ тієї\~ частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На основі викладеного та

Outcome: partial