Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

У листопаді 2016 року позивачі звернулися до суду із позовом, в обґрунтування якого, вказали, що 28 березня 2005 року в результаті дорожньо-транспортної пригоди загинув їх син [PERSON], а другий син - [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження. Ця втрата завдає позивачам моральних страждань. Уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, [PERSON] просила стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку завдану їй майнову шкоду у сумі 67 303 грн. 89 коп., а також відшкодувати спричинену моральну шкоду, розмір якої визначила у сумі 1 000 000,00 грн.; позивач [PERSON] на свою користь просив стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку спричинену йому моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 13 березня 2017 року позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задоволені часткового. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування майнової шкоди 51 422 грн. 89 коп. та грошову компенсацію моральної шкоди у сумі 150 000 грн. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди у сумі 150 000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат. Не погодившись з рішенням суду, позивачами [PERSON] та [PERSON], відповідачами [PERSON] та [PERSON] подано апеляційні скарги. В обґрунтування апеляційної скарги позивачі, не оскаржуючи рішення в частині відшкодування майнової шкоди, зазначили, що судом безпідставно зменшено майже втричі розмір відшкодування моральної шкоди, оскільки в результаті ДТП вони зазнали втрати близької людини - сина, другий син отримав тяжкі тілесні ушкодження. Просять змінити рішення, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в апеляційній скарзі просить скасувати судове рішення, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі зазначив, що поза увагою суду першої інстанції залишилось знаходження відповідачів [PERSON] та [PERSON] в трудових відносинах, що вплинуло на помилку при прийнятті рішення судом. При визначенні розміру моральної шкоди судом не врахована ступінь його вини у вчиненні злочину з необережності. Він дійсно порушив п. 21.1 Правил дорожнього руху, оскільки здійснював перевезення пасажирів в кількості пяти чоловік. Однак швидкість руху автомобіля була 55,5-57,5 км/год., що є допустимою швидкістю на даному відрізку дороги. Вважає, що порушення, допущені з його боку, не змогли б спровокувати настання дорожньо-транспортної пригоди, що відбулася 28 березня 2005 року. Судом не прийнята до уваги ступінь вини відповідача [PERSON], який керував транспортним засобом «Опель Вектра» в стані алкогольного спяніння, що є обтяжуючою обставиною, яка стала причиною ДТП. Крім того, [PERSON] в апеляційній скарзі зазначив, що при винесенні рішення суд першої інстанції послався на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2016 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області, в частині встановлення вини [PERSON] та [PERSON], а також розміру відшкодованої моральної шкоди у сумі 50 000 грн., яку стягнуто солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Визначаючи розмір моральної шкоди під час постановлення оскаржуваного рішення, судом першої інстанції не було зясовано з яких міркувань позивачами були значно збільшені позовні вимоги та якими доказами це підтверджується. Відповідач [PERSON] в своїй апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким відмовити у задоволенні заявлених до нього вимог в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що поза увагою суду залишилась та обставина, що на момент вчинення ДТП відповідач [PERSON] володів та користувався автомобілем, який належить [PERSON], а також здійснював діяльність, повязану із використанням джерела підвищеної небезпеки, законно, на підставі виданої ним довіреності. Висновки суду щодо недійсності даної довіреності є такими, що суперечать вимогам цивільного та цивільного процесуального законодавства України, базуються на припущеннях. Немає жодного рішення суду які б встановлювали неправомірність правочину по виданню ним довіреності на [PERSON] для використання джерела підвищеної небезпеки. Один лише статус власника джерела підвищеної небезпеки не є підставою для цивільної відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки. Сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак позивачі [PERSON] і [PERSON], а також відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, що у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає подальшому розглядові справи. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні суду першої інстанції участі також не брав. Будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у відповідності до ст.ст. 11, 27, 60 ЦПК України він на власний розгляд розпорядився своїми правами щодо предмету спору. Заслухавши суддю-доповідача, представників позивачів [PERSON] [PERSON] і [PERSON] [PERSON], які наполягали на доводах апеляційної скарги позивачів, апеляційні скарги відповідачів [PERSON] та [PERSON] не визнали, просили рішення суду в частині часткового задоволення вимог щодо моральної шкоди скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі, заслухавши також відповідача [PERSON], який наполягав на доводах своєї апеляційної скарги, апеляційну скаргу позивачів не визнав, розгляд апеляційної скарги [PERSON] просив вирішити на розсуд суду та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір грошового відшкодування потерпілим, яке він визнає у розмірі 30 000 грн., перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу [PERSON] і [PERSON] слід відхилити, а апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON] задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення суду є, в тому числі: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Згідно із розяснень Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Як вбачається з матеріалів справи 28 березня 2005 року приблизно о 23 год. [PERSON], керуючи на підставі довіреності транспортним засобом ЗАЗ ДЕУ Т 13110, номерний знак [NUMBER], що належав [PERSON], допустив порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а саме п.п. 12.3, 12.4, 12.9 «б», 21.1 Правил дорожнього руху, рухався по проспекту Київський від вул. Поліграфічна в сторону проспекту Партизанський в Київському районі міста Донецька з перевищенням швидкості руху не менше 78 км./год., при цьому в салоні вказаного автомобіля перебувало пятеро пасажирів, що суперечить технічній характеристиці автомобіля ЗАЗ ДЕУ Т 13110. На перехресті з вул. Благовіщенською, не уступивши дорогу [PERSON], що рухався по рівнозначній дорозі прямо, зліва направо щодо напрямку його руху почав рухатися автомобіль «Опель Вектра» номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON], який перебував у стані алкогольного спяніння, та виїхав для розвороту на зустрічну смугу, по якій рухався [PERSON], не уступивши йому дорогу. Рухаючись з перевищенням швидкості, [PERSON] у порушення п 12.3 Правил дорожнього руху своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості руху, аж до зупинки транспортного заходу, внаслідок чого допустив зіткнення передньою правою частиною свого автомобіля с правою боковою частиною автомобіля «Опель Вектра» номерний знак [NUMBER] під керування [PERSON] В наслідок зіткнення транспортних засобів пасажир ЗАЗ ДЕУ [PERSON] отримав тупу травму грудної клітини з розривом грудного відділу аорти, що стало причиною його смерті. Постановою Київського районного суду міста Донецька від 07 вересня 2007 року [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності у звязку з Законом України «Про амністію» від 19 квітня 2007 року (т.1, а.с. 13-18). Із постанови Київського районного суду міста Донецька від 09 грудня 2013 року про звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності у звязку з Законом України «Про амністію» від 19 квітня 2007 року вбачається, що 28 березня 2005 року, приблизно о 23 год. [PERSON] у порушення вимог п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху, перебуваючи у стані алкогольного спяніння, керував автомобілем «Опель Вектра» номерний знак [NUMBER]. Рухаючись по проспекту Київський зі сторони проспекту Партизанський в напрямку вул. Поліграфічної в Київському районі м. Донецька, на перехресті з вул. Благовіщенською на розриві роздільного газону у порушення вимог п. 16.13 Правил дорожнього руху, створюючи необхідні умови для настання ДТП, приступив до розвороту, не надавши дороги автомобілю ЗАЗ ДЕУ під керуванням [PERSON], виїхав на зустрічну смугу, де сталося зіткнення автомобілів (т.1, а.с. 19-23). За змістом ч. 4 ст. 61 ЦПК України тільки вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Інші прийняті в рамках кримінальної справи постанови (як у цій справі - постанови про звільнення від кримінальної відповідальності у зв'язку з амністією) оцінюються судом згідно з положеннями ст. 212 ЦПК України, тобто у сукупності та взаємозв'язку з іншими доказами (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). При цьому для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду суду слід враховувати, що єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину завдавача шкоди. Згідно висновку судово-медичної експертизи № 1258 від 20 травня 2005 року причиною смерті [PERSON] стала тупа травма грудної клітини з розривом грудного відділу аорти, ускладненим кровотечею у плевральну порожнину та розвитком загального гострого недокровя (т.1 а.с. 62-67). До матеріалів справи залучено висновок судової автотехнічної експертизи № 2592/18, складеного Донецьким НДІ судових експертиз 15 червня 2005 року в межах розслідування кримінальної справи по факту цього ДТП, згідно якого швидкість руху автомобіля ЗАЗ ДЕУ Т 13110, номерний знак [NUMBER] на момент початку гальмування з урахуванням зафіксованих після ДТП даних видається такою, що дорівнюється приблизно 78 км/год. У даній дорожній ситуації дії водія [PERSON] регламентувалися вимогами п. 12.4, п. 12.9 «б», п. 12.3 Правил дорожнього руху. Невідповідність дій водія [PERSON] наведеним нормам перебуває у причинному звязку з настанням ДТП. Водій автомобіля «Опель Вектра» [PERSON] в даній дорожній ситуації мав технічну можливість запобігти транспортній пригоді при дотриманні вимог п. 16.13 Правил дорожнього руху, його дії перебувають у причинному звязку з настанням ДТП (т.1, а.с. 91-94). Висновком судової транспортно-трасологічної експертизи № 1590/19 від 25 квітня 2005 року, проведеної Донецьким НДІ судових експертиз в межах розслідування кримінальної справи по факту цього ДТП встановлено, що на первинний момент взаємного контактування автомобілі ЗАЗ ДЕУ Т 13110, номерний знак [NUMBER] та «Опель Вектра», номерний знак [NUMBER] перебували у стані руху (т. 1, а.с. 95-98). На підставі адвокатського запиту експертом НДЕКЦ при УМВС України в Донецькій області було підготовлено висновок спеціаліста № 782 від 11 серпня 2005 року по матеріалам ДТП з участю водіїв [PERSON] і [PERSON] Згідно цього висновку швидкість руху автомобіля ЗАЗ ДЕУ Т 13110, номерний знак [NUMBER] на момент гальмування складала 55.5 57.5 км/год. При цьому визначені данні швидкості для вказаного автомобіля є мінімальними, оскільки методиками, які використовуються для розрахунку швидкості руху, не враховується витрати кінетичної енергії, що витрачається на деформацію автомобіля. У дорожній ситуації, що склалася, водій [PERSON] мав діяти у відповідності з вимогами п. 12.3 Правил дорожнього руху. Водій автомобіля «Опель Вектра» [PERSON] у цій дорожній ситуації, виконуючи вимоги п. 10.1 і п. 16.13 Правил дорожнього руху, мав технічну можливість запобігти ДТП, і у нього були відсутні будь-які перешкоди технічного характеру, що заважали виконанню цих вимог (т.2, а.с. 1-5 ). Із рапорту, складеного слідчим слідчого відділу дорожньо-транспортних пригод СУ ДГУ УМВС України в Донецькій області на імя начальника Київського РВ ДГУ УМВС України в Донецькій області від 29 березня 2005 року, вбачається, що 28 березня 2005 року о 23 год. на території Київського району м. Донецька по проспекту Київському на перехресті з вул. Арістова відбулася дорожньо-транспортна пригода з участю водіїв [PERSON] на автомобілі «Опель Вектра», номерний знак [NUMBER] та [PERSON] на автомобілі ЗАЗ ДЕУ Т 13110, номерний знак [NUMBER] (т. 2, а.с. 98) Згідно довіреності від 28 лютого 2005 року, копія якої залучено до матеріалів справи, [PERSON] уповноважив [PERSON] експлуатувати та розпоряджатися (продавати, обмінювати, здавати в оренду та інш.) належний йому автомобіль марки ЗАЗ-DAEWOO, 2005 року випуску, двигун V=1299 cub.cm, кузов -Y6DT1311050229740, державний номерний знак [NUMBER] (т.2, а.с. 91). Поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів був оформлений 26 лютого 2005 року на транспортний засіб ЗАЗ-DAEWOO, 2005 року випуску, кузов -Y6DT1311050229740, державний номерний знак [NUMBER], яким була застрахована цивільно-правова відповідальність [PERSON] (т.2, а.с. 93). Таким чином, заслухавши учасників судового розгляду та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд приходить до висновку про наявність вини відповідачів [PERSON] і [PERSON] у порушенні ними Правил дорожнього руху, які перебувають у причинно-наслідковому звязку з трагічним наслідками ДТП, смертю [PERSON] При цьому, апеляційний суд, розглядаючи цю справу, не визначає ступінь вини кожного з учасників ДТП, оскільки це питання не є предметом спору, а ч. 2 ст. 1188 ЦК України не передбачає часткового порядку відповідальності. Згідно з ч. 2 ст. 1188 ЦК України якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини, тобто володільці джерела підвищеної небезпеки відповідають перед третіми особами, якими у цьому випадку є батьки загиблого пасажиру, незалежно від вини, якщо не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо) (абз. 2 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"). Згідно із розясненням Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що міститься в абз. 2 п. 8 постанови «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» N 4 від 01.03.2013 року, суди мають розрізняти випадки, коли внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкоди завдано самим володільцям цих джерел, від випадків, коли шкоди завдано іншим особам (наприклад, пасажирам, пішоходам). У цьому випадку особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (частина друга статті 1188 ЦК). При цьому солідарний боржник, який відшкодував спільно завдану шкоду, має право вимагати з кожного з інших завдавачів шкоди частку виплаченого потерпілому відшкодування. Оскільки боржник, який виконав солідарне зобов'язання, має право зворотної вимоги, тобто стає кредитором за регресним зобов'язанням до інших боржників, розподіл відповідальності солідарних боржників один перед одним (визначення часток) за регресним зобов'язанням здійснюється на загальних підставах за правилами ст. 1191 ЦК, тобто у розмірі, що відповідає ступеню вини кожного з боржників. Перевіряючи обґрунтованість доводів поданих учасниками судового розгляду скарг, апеляційний суд керується положеннями ч. 2 ст. 59 ЦПК України, якою передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В своїй апеляційній скарзі позивачі [PERSON] та [PERSON] наголошують на необґрунтованому зменшенні розміру відшкодованої моральної шкоди, відповідач [PERSON] зазначає про необґрунтовано високий розмір стягнутого грошового відшкодування моральної шкоди. Відповідач [PERSON] наполягає на безпідставному притягненню його у цій справі у якості відповідача. Як передбачено ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 3 цієї статті передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь якій її розмір може мати суто умовний вираз. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що внаслідок смерті [PERSON] позивачам заподіяні моральні страждання. При дослідженні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої батькам, апеляційний суд враховує факт завдання шкоди внаслідок необережних дій обох водіїв автомобілів, учасників ДТП, характер допущених ними правопорушень, що потягли за собою настання смерті сина позивачів. Із матеріалів справи вбачається, що загиблий [PERSON] був людиною талановитою, обдарованою та гармонійно розвиненою. Про його творчі успіхи, досягнення у спорті та високий інтелектуальний рівень свідчать чисельні грамоти, подяки, дипломи та публікації у місцевій пресі, залучені до справи (т.1, а.с. 150-168). Вочевидь, що для батьків він був великою надією на майбутню підтримку і допомогу у літньому їх віці. Беручи до уваги наведене, рішення суду першої інстанції про відшкодування моральної шкоди у розмірі 150 000 грн. кожному з батьків відповідає вимогам розумності та справедливості і не може вважатися заниженою, або навпаки завищеною чи надмірною. Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на повному зясуванні обставин, що мають значення для справи, правильному застосуванні норм матеріального права. Суд першої інстанції належним чином виклав мотивувальну частину рішення, з якою апеляційний суд повністю погоджується, тому апеляційна скарга позивачів підлягає відхиленню, а рішення суду в цій частині залишенню без змін. Щодо вимог [PERSON] про стягнення майнової шкоди, яка складається з вартості пошкодженого одягу, в якій на момент ДТП був одягнутий [PERSON] на суму 5000 грн., втраченого заробітку від підприємницької діяльності у звязку з втратою сина у сумі 4423 грн. та витрат на лікування [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у сумі 30 914 грн. 89 коп., апеляційний суд відзначає наступне. З огляду на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо данних про одяг, який був на загиблому на момент ДТП, відсутні дані про його вартість, а також висновки спеціаліста про ступень його пошкодження та втрату вартості, апеляційний суд вважає за необхідне у задоволенні цих вимог до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 1195, ч. 1 ст. 1197, ст. 1198 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров'я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю. Професійна працездатність - здатність людини якісно виконувати роботу, що передбачена конкретною професією, яка дозволяє реалізувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища. Параметрами оцінки є збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості в звичайних або спеціально створених умовах. Тобто, розмір втраченого заробітку (доходу) потерпілого обов'язково визначається з урахуванням втрати чи зменшення його професійної або загальної працездатності. Відповідно до ст. 24 Закону України "Про пенсійне забезпечення" причини й групи інвалідності, а також час настання інвалідності встановлюються органами медико-соціальної експертизи, що діють на підставі Положення про них, затвердженого Кабінетом Міністрів України. З аналізу п. п. 1, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, п. п. 3, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 5 вересня 2011 року № 561, встановлення МСЕК тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатністю особи до виконання трудової діяльності. З метою встановлення в особи здатності до праці, МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках. На підставі цих даних суд визначає розмір втраченого фізичною особою (у тому числі фізичною особою-підприємцем) внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню. З огляду на те, що таких даних [PERSON] суду не надала, у задоволенні позовних вимог про стягнення втраченого заробітку від підприємницької діяльності до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] слід відмовити. Із позовної заяви вбачається, що витрати на лікування у сумі 30 914 грн. 89 коп. [PERSON] просить стягнути на свою користь. Проте ця сума складається з затрат на лікування, які за її поясненнями понесли вона, її чоловік та їх син [PERSON], який вимушений був проходити курси мануальної терапії та масаж. Між ти матеріали справи містять копію рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2016 року (а.с.202-208 том 2), ухваленого у цивільній справі № 227/379/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. З тексту цього рішення вбачається, що [PERSON], зокрема, просив стягнути витрати понесені на відвідування сеансів мануальної терапії у розмірі 20 000 грн. та проходження курсу лікувального масажу на суму 10 000 грн., в задоволені цих вимог судом відмовлено. На підтвердження понесених на лікування витрат, до матеріалів справи залучено ксерокопія чеків на придбання ліків, яке здійснювалося у різні дати 2013 та 2016 років (т.1. а.с. 127-132). Залучено також рукописні списки ліків, придбаних в аптеці м. Авдієвці на лікування [PERSON] і [PERSON] протягом 2005, 2006, 2007 років на загальну суму 5235 грн. 55 коп. (т. 1, а.с. 136,137; 141,142), При цьому в матеріалах справи відсутні дані про надання позивачам медичної допомоги у період та з приводу ДТП, за наслідком якого загинув їх син. Будь яких медичних висновків про погіршення у звязку з цим стану їх здоровя та проведеною реабілітацією з понесеними витратами суду також не надано. З наданих позивачкою касових чеків вбачається, що здійснювалося придбання трав, абсорбентів, антигистаміних, противірусних препаратів, вітамінів, шлункових, препаратів від кашлю, гумових виробів тощо. Надані до справи копії чеків на придбання медикаментів та рукописний список з переліком медичних препаратів, придбаних позивачами у 2005, 2006, 2007 роках , довідки лікарів про перебування їх на «Д» обліку (т.1, а.с. 79) свідчать про загальне погіршення стану їх здоровя, доказів наявності причинно-наслідкового звязку між загибеллю сина та погіршенням стану здоровя суду не надано. Оскілки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивачі були змушені відновлювати своє здоровя в наслідок трагедії, що сталася з їх сином, апеляційний суд ухвалює у задоволенні цих вимог до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відмовити. З матеріалів справи вбачається, що позивачі уже зверталися до [PERSON] з вимогами про стягнення майнової та моральної шкоди з приводу загибелі через ДТП їх сина [PERSON], які рішенням Авдіївського міського суду Донецької області від 5 грудня 2013 року були частково задоволені (т.3, а.с. 120-123). Проте, рішенням апеляційного суду Донецької області від 4 березня 2014 року це рішення Авдіївського міського суду було скасовано, а у позові до [PERSON] позивачам відмовлено (т. 1, а.с. 28-31). З огляду на те, що рішення апеляційного суду Донецької області від 4 березня 2014 року у встановленому порядку скасовано не було, апеляційний суд ухвалою від 29 червня 2017 року скасував рішення Селидівського міського суду Донецької області від 13 березня 2017 року за вимогами [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення з нього у солідарному порядку майнової шкоди, що складається з витрат на поховання у сумі 3 891 грн., витрат на місце поховання і памятник у сумі 7 194 грн., а також відшкодування на користь обох позивачів моральної шкоди, закривши провадження в цій частині. Перевіряючи доводи апеляційної скарги [PERSON] щодо безпідставного притягнення його по справі у якості відповідача, оскільки [PERSON] керував автомобілем ЗАЗ ДЕУ Т 13110, номерний знак [NUMBER] на підставі довіреності, виданої ним як власником цього автомобіля, апеляційний суд відзначає їх обґрунтованість. Як вбачається із довіреності, копія якої залучено до матеріалів справи, 28 лютого 2005 року [PERSON] уповноважив [PERSON] експлуатувати та розпоряджатися (продавати, обмінювати, здавати в оренду та інш.) належний йому автомобіль марки ЗАЗ-DAEWOO, 2005 року випуску, двигун V=1299 cub.cm, кузов -Y6DT1311050229740, державний номерний знак [NUMBER] (т.2, а.с. 91), уклавши таким чином односторонній правочин. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вказана норма закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Тобто, визнання правочину недійсним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, може бути здійснено лише судом. У разі ж неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. З огляду на наявність рішення апеляційного суду Донецької області від 4 березня 2014 року, яким [PERSON] було визнано неналежним відповідачем по справі, ухвали апеляційного суду Донецької області від 3 жовтня 2016 року, якою було відмовлено у перегляді рішення апеляційного суду Донецької області від 4 березня 2014 року (т.3, а.с. 124-129), апеляційний суд вважає, що доводи [PERSON] ґрунтуються на законі. Беручи до уваги наведе, апеляційну скаргу [PERSON] слід задовольнити частково, відмовивши у вимогах до нього про стягнення вартості одягу, що прийшов в непридатність у сумі 5000 грн., втраченого заробітку у розмірі 4423 грн. та витрат понесених на придбання ліків у сумі 30 914 грн. 89 коп. Довід апеляційної скарги [PERSON] щодо того, що він перебував у трудових відносинах з [PERSON] свого підтвердження не знайшов, оскільки апелянт будь яких підтверджень на це суду першої та апеляційної інстанції не надав. Ухвалюючи по справі нове рішення, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів судові витрати згідно правилам, що встановлені ч. 1 ст. 88 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. № 3674-VI судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Відповідно до ч.3 ст. 6 Закону за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Згідно із ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 р. № 928-VIII мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2016 року встановлена у місячному розмірі 1378,00 грн. Згідно із вимогами п.п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Відповідно до вимог п.п 2 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі - 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до п.п 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Позивачка [PERSON] просила стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] відшкодування суми майнової шкоди у розмірі 67 303 грн. 89 коп. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн. (т. 1 а.с. 222). За подання до суду позовної заяви з зазначеними вимогами сплаті підлягала сума судового збору у розмірі 1 224 грн. 24 коп. (673,04 грн. + 551,2 грн.) Позивачем [PERSON] під час розгляду справи в суді першої інстанції були заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн.( т. 1 а.с. 222). За розгляд цієї вимоги сума судового збору складає 551 грн. 20 коп. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач [PERSON] просила стягнути на її користь з відповідачів майнову шкоду у розмірі 67 303 грн. 89 коп. Позовні вимоги про стягнення майнової шкоди задоволені частково у сумі 11085 грн., що складає 16,5% ((11085 х 100):67303,89=16,5%). За подання позову в частині стягнення майнової шкоди сплаті підлягав судовий збір у розмірі 673 грн. 04 коп. 16,5% від зазначеної суми становить 111 грн. ((673,04 х 16,5):100 = 111,0), з огляду на що з відповідачів в дохід держави має бути стягнуто мінімальний розмір судового збору у сумі 551 грн. 20 коп. у рівних частках з кожного. Крім того позивачами [PERSON] та [PERSON] заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн. кожному. Позовні вимоги в цій частині задоволені частково у сумі по 150 000 грн. кожному, що складає 15% ((150000 х 100): 1000000= 15%). 15% від суми судового збору, що підлягала сплаті кожним позивачем під час подачі позову за вимогами немайнового характеру становить 82 грн. 68 коп. ((551,2 х 15):100=82,68 грн)., з огляду на що з відповідачів в дохід держави має бути стягнуто судовий збір за вимоги немайнового характеру у сумі 551 грн. 20 коп. у рівних частках з кожного. Під час звернення [PERSON] зі скаргою до апеляційного суду, йому було відстрочено сплату недоплаченого судового збору у розмірі 1348 грн. 98 коп. до винесення судового рішення, з огляду на що вказана сума також підлягає стягненню в дохід держави (т.3, а.с. 33,34).

Outcome: partial