Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] через представника [PERSON] звернулась до суду з позовом до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», [PERSON], [PERSON], який також діє в інтересах малолітнього сина [PERSON], [PERSON], [PERSON] про скасування розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Святошинського району м. Києва від 11.01.2013 р. №9 про передачу в приватну власність [PERSON] квартири [ADDRESS]; визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Святошинського району м. Києва від 11.01.2013 р. №9 на ім'я [PERSON], яке посвідчує, що квартира [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON]; визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], за реєстровим №134, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевельовою В.М., з поверненням сторін у первісний стан; визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], за реєстровим №368, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В., з поверненням сторін у первісний стан; виселення [PERSON], [PERSON] та їх малолітнього сина [PERSON], [INFO], з квартири [ADDRESS]; вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог посилаючись на те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.08.2012 р. було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 05.12.2012 р. апеляційна скарга представника [PERSON]-[PERSON] на рішення районного суду була задоволена і рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14.08.2012 р. було скасовано та ухвалено нове рішенням, яким в повному обсязі задоволено позовні вимоги [PERSON] та визнано [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням- квартирою [ADDRESS]. На рішення апеляційного суду м. Києва була подана касаційна скарга, однак подача касаційної скарги не зупинила виконання рішення апеляційного суду м. Києва, чим і скористався [PERSON] та недобросовісно приватизував спірну квартиру, передбачаючи правові наслідки в разі задоволення касаційною інстанцією касаційної скарги. Квартира була приватизована згідно розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Святошинського району м. Києва від 11.01.2013 р. №9, на підставі якого на ім'я [PERSON], було оформлено свідоцтво по право власності на житло. 10.04.2013 р. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виніс ухвалу, якою задовольнив подану касаційну скаргу в інтересах [PERSON] та скасував рішення апеляційного суду м. Києва від 05.12.2012 р. і залишив в силі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14.08.2012 р. Тому, розпорядження про приватизацію квартири та свідоцтво про право власності на квартиру підлягають скасуванню. 26.06.2013 р. [PERSON], отримавши довідку форми №3 з житлового органу, дізналась, що [PERSON] вже не є власником особового рахунку та не прописаний у вказаній квартирі, й в довідці було зазначено, що власником особового рахунку цієї житлової площі є [PERSON], який прописаний у даній квартирі разом із своїм малолітнім сином [PERSON], [INFO]. Вказане свідчить про те, що спірна квартира була відчужена [PERSON] для [PERSON], тому всі сторони (продавець і покупець) чітко розуміли та могли передбачати правові наслідки, які могли вплинути після винесення касаційною інстанцією судового рішення, а тому [PERSON] являється недобросовісним продавцем даної квартири, а [PERSON] не є добросовісним набувачем вказаної квартири. В ході розгляду справи було встановлено, що [PERSON] та його дружина [PERSON] придбали спірну квартиру у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.03.2013 р., який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. Продавець [PERSON] набув права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.02.2013 р., який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевельовою В.М. Тому, такі угоди купівлі-продажу квартири підлягають визнанню недійсними, з поверненням сторін у первісний стан згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, а прописані у квартирі [PERSON], [PERSON] та їх син [PERSON] підлягають виселенню. Натомість, [PERSON] позбавлена можливості проживати у вказаній квартирі, оскільки у ній замінені замки на вхідних дверях та проживають посторонні люди, тому [PERSON] підлягає вселенню в квартиру. У лютому 2014 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року позов [PERSON] задоволено. Скасовано розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Святошинського району міста Києва від 11 січня 2013 року №9 про передачу в приватну власність [PERSON] квартири [ADDRESS]. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане на підставі розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Святошинського району міста Києва від 11 січня 2013 року №9 на ім'я [PERSON], яке посвідчує, що квартира [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON] Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 19 лютого 2013 року між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з іншої сторони, за реєстровим №134, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевельовою В.М., сторони повернуто у первісний стан. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 11 березня 2013 року між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON] і [PERSON], з іншої сторони, за реєстровим №368, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В., сторони повернуто у первісний стан. Виселено [PERSON] і [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Вселено [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року скасовано в частині розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] Справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення залишено без змін. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 15 березня 2017 р. заявлені [PERSON] позовні вимоги залишено без розгляду. Згідно до ухвали апеляційного суду м.Києва від 01 червня 2017 р. вказана ухвала суду скасована, а справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 10 серпня 2017 р. справ прийнята до розгляду суддею П'ятничук І.В. та призначена до судового розгляду на 02 жовтня 2017 р. По справі неодноразово оголошувалась перерва в зв'язку з неявкою сторін по справі. В судовому засіданні 25.01.2018 р. представником відповідачів [PERSON] та [PERSON] заявлено клопотання про допит в якості свідка позивача, вказане клопотання судом задоволено. Також 25.01.2018 . на клопотання представника позивача по справі оголошено перерву для уточнення заявлених позовних вимог, однак в подальші судові засідання ні позивач ні її представник не з'явились, представник надав суду заяви з проханням розгляду справи в його відсутність ( а.с. 87, 123). Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 04 квітня 2018 р. закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явились, про час, місце розгляду справи повідомлялися належним чином, подали заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, тому суд, враховуючи думку учасників справи, матеріали і обставини справи, вважає за можливе вирішити справу у відсутність позивача та її представника. В судове засідання представник відповідача Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації не з'явився, про час, місце розгляду справи був повідомлений належним чином, тому суд, враховуючи думку учасників справи, матеріали та обставини справи, вважає за можливе вирішити справу без участі представника Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації. В судове засідання представник відповідача Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» не з'явився, про час, місце розгляду справи був повідомлений належним чином, тому суд, враховуючи думку учасників справи, матеріали та обставини справи, вважає за можливе вирішити справу без участі представника Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна». В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про час, місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому суд, враховуючи думку учасників справи, матеріали і обставини справи, вважає за можливе вирішити справу у відсутність [PERSON] В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про час, місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому суд, враховуючи думку учасників справи, матеріали і обставини справи, вважає за можливе вирішити справу у відсутність [PERSON] В судове засідання відповідач [PERSON], який також діє в інтересах малолітнього сина [PERSON] не з'явився, про час, місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому суд, враховуючи думку учасників справи, матеріали і обставини справи, вважає за можливе вирішити спір у відсутність [PERSON] В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнав та заперечував проти його задоволення з підстав, викладених у письмових запереченнях та поясненнях. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала та заперечувала проти його задоволення з підстав, викладених у письмових запереченнях та поясненнях. В судове засідання представник третьої особи Святошинського районного відділу ГУ ДМС у м. Києві не з'явився, про час, місце розгляду справи був повідомлений належним чином, тому суд, враховуючи думку учасників справи, матеріали та обставини справи, вважає за можливе вирішити справу без участі представника Святошинського районного відділу ГУ ДМС у м. Києві. В судове засідання представник третьої особи Комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» не з'явився, про час, місце розгляду справи був повідомлений належним чином, тому суд, враховуючи думку учасників справи, матеріали та обставини справи, вважає за можливе вирішити справу без участі представника Комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва». В судове засідання представник третьої особи Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації не з'явився, про час, місце розгляду справи був повідомлений належним чином, потому суд, враховуючи думку учасників справи, матеріали та обставини справи, вважає за можливе вирішити справу без участі представника Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації. В судове засідання третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. про час, місце слухання справи повідомлялася належним чином, тому суд, враховуючи думку учасників справи, матеріали та обставини справи, вважає за можливе вирішити справу без участі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. В судове засідання третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевельова Н.В. про час, місце слухання справи повідомлялася належним чином, тому суд, враховуючи думку учасників справи, матеріали та обставини справи, вважає за можливе вирішити справу без участі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевельової Н.В. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, подані учасниками справи та витребувані судом, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 серпня 2012 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] було відмовлено в задоволенні позову. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 грудня 2012 pоку апеляційна скарга представника [PERSON] - [PERSON] на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 серпня 2012 року була задоволена, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 серпня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позов [PERSON] та визнано [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. (а.с. 20-23 т.с. 1). За змістом ч. 3 ст. 47 Конституції України, ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням здійснюється виключно на підставі рішення суду. Відповідно ст. 319 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення. Статтею 14 ЦПК України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси. Таким чином, станом на 05 грудня 2012 pоку згідно з рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 грудня 2012 pоку, що набрало законної сили з моменту його проголошення, [PERSON] втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 УК України). Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Статтею 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", що визначає правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання, передбачено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 24 грудня 2012 року [PERSON], через представника за довіреністю [PERSON], звернувся до органу приватизації Святошинського району м. Києва з заявою про приватизацію квартири [ADDRESS], що належить державі (державний житловий фонд), згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду", яка використовується [PERSON] на умовах найму. На підтвердження підстав цієї заяви органу приватизації Святошинського району м. Києва було надано ордер на вказане житлове приміщення, витяг з рішення виконавчого комітету Ленінградської районної ради народних депутатів, довідку про реєстрацію місця проживання заявника у квартирі за формою №3, а також рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 грудня 2012 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що набрало законної сили, згідно з яким [PERSON] визнано такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4, 5 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. 11 січня 2013 року Органом приватизації державного житлового фонду Святошинського району міста Києва прийнято розпорядження від 11 січня 2013 року №9 про передачу в приватну власність [PERSON] квартири [ADDRESS], на підставі якого на ім'я [PERSON] оформлено свідоцтво про право власності на житло. Здійснюючи публічно-правові функції у сфері приватизації державного житлового фонду відповідно до положень Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", Орган приватизації державного житлового фонду Святошинського району міста Києва діяв як суб'єкт владних повноважень і повинен був приймати рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України. Таким чином, [PERSON] мав обґрунтовані очікування щодо дотримання суб'єктом владних повноважень при прийнятті ним рішення вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, тобто, розраховував на те, що суб'єкт владних повноважень діятиме на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України. Отже Орган приватизації державного житлового фонду Святошинського району міста Києва за своєю волею, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України, розпорядився квартирою [ADDRESS] та передав її у власність [PERSON], яким було в подальшому отримано свідоцтво про право власності на це житло, а [PERSON] скористався своїм законним правом на приватизацію квартири державного житлового фонду та отримав її у приватну власність згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Статтею 12 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що під час дії рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 грудня 2012 року [PERSON] відчужив квартиру[ADDRESS] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 лютого 2013 pоку, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевельовою В.М., та був виконаний його сторонами. [PERSON] та його дружина [PERSON] придбали спірну квартиру [ADDRESS] у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11 березня 2013 pоку, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. та був виконаний його сторонами. У квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON], його дружина [PERSON] та їхній малолітній син [PERSON], [INFO] (т. 1, а. с. 20-26, 76-78, 118-120, 192-194). При вирішенні позовних вимог [PERSON] про скасування розпорядження про приватизацію квартири, визнання свідоцтва про право власності на житло суд виходить з наступного. За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України, ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду за своєю правовою природою є двостороннім правочином (договором) щодо відчуження державою об'єкту державного житлового фонду на користь громадянина України, за певними, визначеними законом умовами та за визначеною законодавством процедурою, в результаті якого громадянин України набуває у власність об'єкт державного житлового фонду. Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року суд акцентував увагу на рішенні Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі «Stretch v. United Kingdom» («Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії»), виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого звертаючись із заявою до уповноважених органів та, виконуючі визначені чинним законодавством умови, та, дотримуючись відповідного порядку, відповідач мав право очікувати про набуття майнового права в значенні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції. У вказаному рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчиненні з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та відповідно відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. За таких обставин, приватизація [PERSON] квартири [ADDRESS], що була об'єктом державного житлового фонду, не може бути скасована, оскільки [PERSON] при приватизації спірної квартири жодних порушень ним вчинено не було, і в протилежному випадку мало б місце непропорційне втручання у право на мирне володіння своїм майном та відповідно відбулось би порушення ст. 1 Першого протоколу Конвенції Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тому в задоволенні позовних вимог про скасування розпорядження про приватизацію квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло необхідно відмовити. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] про скасування розпорядження про приватизацію квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло суд враховує, що: службові особи та громадяни при порушенні вимог Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" несуть дисциплінарну, цивільно-правову чи кримінальну відповідальність згідно з чинним законодавством (ч. 12 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України), в т.ч. заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень; особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 ст. 22 ЦК України); шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України). Звертаючись до суду [PERSON] також просить визнати спірні договори купівлі-продажу від 19 лютого 2013 року та 11 березня 2013 року недійсними з поверненням сторін у первісний стан на підставі ст. ст. 215, 216 ЦК України, а також виселити [PERSON] і [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] зі спірної квартири, та вселити [PERSON] в цю квартиру, що по суті є вимогами про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння, оскільки спрямовані на припинення володіння спірною квартирою з боку [PERSON], [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON], та відновлення володіння спірною квартирою [PERSON] Таким чином, [PERSON] пред'явлені позовні вимоги про застосування двосторонньої реституції та витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикацію). При цьому, суд констатує, що позовні вимоги [PERSON] не змінювались під час нового розгляду справи з урахуванням вказівок, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року, який вказував на те, що у випадку коли майно придбано не безпосередньо у власника а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння, а права особи, яка вважає себе власником майна не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму установленого ст.ст.215, 216 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, вказана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 16 ЦК України). Згідно з ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215 - 235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 387, 388). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину суд має встановити, зокрема, з яких підстав заявлені позовні вимоги та чи наявні правові підстави його недійсності. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом із тим ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. ЦК України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Статтею 396 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна (титульного володільця), не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Нормами ЦК України не передбачено одночасного застосування вказаних способів захисту порушеного права. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS], натомість заявляє, що є особою, яка має речові права на спірну квартиру (є її титульним володільцем). Також [PERSON] не є стороною договорів купівлі-продажу квартири, які нею оспорюються, і між нею та відповідачами немає договірних відносин. З огляду на викладене, права [PERSON] у спірних правовідносинах не підлягають захисту з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України, тобто за допомогою зобов'язально-правових способів захисту цивільних прав та інтересів. Разом з цим, підстави, для захисту цивільних прав та інтересів [PERSON] у спірних правовідносинах, передбачені ст. ст. 387, 388 ЦК України також відсутні. Згідно з ч. 5 ст.12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Як роз'яснено в абз.4 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ч.5 ст.12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. З матеріалів справи вбачається, встановлено судом, та не спростовано позивачем належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, що [PERSON] і [PERSON] є добросовісними набувачами квартири [ADDRESS], які придбали її за ціною, вказаною в договорі купівлі-продажу квартири від 11 березня 2013 pоку. Враховуючи обставини справи, а також презумпцію добросовісності здійснення особою цивільних прав, що не була спростована позивачем, при укладенні спірного договору купівлі - продажу від 11 березня 2013 року, [PERSON] і [PERSON] за всіма обставинами проявивши розумну обачність не знали та не могли знати про наявність будь-яких перешкод для укладення цього договору купівлі-продажу квартири. На момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 11 березня 2013 pоку цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням була вирішена згідно з рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 грудня 2012 року, чинність якого на момент відчуження спірної квартири не припинялась. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Отже, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Згідно з ч.2 ст.326 ЦК України від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідні органи державної влади. Таким чином, дії Органу приватизації державного житлового фонду Святошинського району міста Києва, що від імені та в інтересах держави Україна прийняв розпорядження від 11 січня 2013 року №9 про передачу в приватну власність [PERSON] квартири [ADDRESS], на підставі якого на ім'я [PERSON] оформлено свідоцтво про право власності на житло, свідчать про наявність волі власника державного житлового фонду на відчуження спірної квартири, та відповідно про відсутність підстав для витребування спірної квартири у [PERSON] і [PERSON] За таких обставин, в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, повернення сторін договору у первісний стан, виселення та вселення необхідно відмовити. Згідно з ч. ч. 1, 9 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. З огляду на те, що судом ухвалено рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, що були вжиті у даній справі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed