Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

Позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить: поновити строк для звернення до суду; скасувати рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради № 11 від 22 лютого 2007 року « Про оформлення права власності » на 1/2 частку будинковолодіння [PERSON] та 1/2 частку будинковолодіння [PERSON], яке знаходиться по вулиці Зелена, 31( колишня 29 ) с. Максимівка, Долинського району Івано-Франківської області і складається з житлового будинку, погреба, шопи. стодоли, стайні, вбиральні, воріт, огорожі, криниці; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане [PERSON] сільською радою Долинського району Івано-Франківської області від 16.03.2007 року; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане державним нотаріусом [PERSON] на ім»я [PERSON] на 1/2 частку житловою будинку, господарських будівель та споруд в с. Максимівка, вул. Зелена. 31 Долинського району Івано-Франківської області; визнати за ними, [PERSON] та [PERSON] в порядку спадкування право власності по 1/3 частці на спадкове будинковолодіння яке знаходиться за адресою: вулиця Зелена, 31, с. Максимівка Долинського району Івано-Франківської області та складається з житлового будинку, погреба, топи, стодоли, стайні, вбиральні, воріт, огорожі, криниці, яке належало їхнім покійним батькам [PERSON] та [PERSON]; стягнути з [PERSON] витрати по справі, в тому числі на правову допомогу. В обгрунтування позову покликається на те, що 06 лютого 1955 року між їхніми батьками [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від даного шлюбу у них народилось пятеро дітей [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], який помер. [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Перебуваючи в шлюбі у 1956 році батьки збудували житловий будинок по вулиці Зелена, 31 с. Максимівка Долинського району Івано-Франківської області, де були зареєстровані та проживали до дня смерті. 23 березня 2015 року помер батько [PERSON], а 03 січня 2016 року- мама [PERSON]. Він, [PERSON] з сім"єю доглядали батьків та допомагали їм по господарству, купували їм харчі, ліки, а в період з 26.04.2010 р. по 23.03.2015 року його дружина здійснювала догляд за перестарілим батьком [PERSON] [PERSON] також з сім"єю проживає в с. Максимівка та являється інвалідом 2 групи. Після смерті матері вони звернулись до державного нотаріуса Долинської районної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріусом [PERSON] було видано постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у звязку з тим що, єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину після смерті батька є його дочка. 12.02.2016 року [PERSON]М було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку вказаного вище житлового будинку. В нотаріальній конторі їм стало відомо, що ще за життя батько подарував сестрі [PERSON] половину житлового будинку з господарськими спорудами. 16.03.2007 року відповідачці та батькові [PERSON] [PERSON] сільською радою видано рішення виконавчого комітету № 11 від 22 лютого 2007 року «Про оформлення права власності» на спірне будинковолодіння, на підставі якого їм видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно по 1/2 частці будинковолодіння. Вважають, що оскільки 1/2 частину спірного будиковолодіння батько подарував [PERSON] то інша 1/2 частина будиковолодіння відповідно до ст. 60 СКУ мала б належати їхній мамі [PERSON], а отже рішення [PERSON] сільської ради підлягає скасуванню оскільки воно прийнято з порушенням норм закону. Щодо свідоцтва про право власності на нерухоме майно воно також є недійсним оскільки видане на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради № 11 від 22 лютого 2007 року « Про оформлення права власності", яке вони вважаємо незаконним. Окрім цього, свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом [PERSON] на ім»я [PERSON], слід визнати недійсним, оскільки нотаріусом не було виконано ряд процесуальних дій у відповідності до порядку, встановленого п.п. 205-238 інструкції «Про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами України». На підставі викладеного, вони мають всі законні права на спадщину, оскільки відмови про прийняття спадщини за законом згідно інструкції «Про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами України» жоден із них не писав, а тому свідоцтво про право на спадщину за законом, видане нотаріусом має бути також визнане недійсним. Позивачі та їх адвокат в судовому засіданні позов підтримали з підстав, вказаних у позовній заяві та уточненнях, просили його задоволити. Відповідачка [PERSON] та її представник позов вважають безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, надавши письмові пояснення, в яких [PERSON] зазначила, що батько [PERSON], згідно погосподарських книг [PERSON] сільської ради був власником житлового будинку по вул. 3елена, 31 (старий номер 29) с.Максимівка Долинського району Івано-Франківської області. 10.02.1992 року він подарував їй половину вказаного житлового будинку. [PERSON] сільська рада засвідчила цей договір, встановивши на момент укладення договору дарування власника будинку згідно погосподарських книг (рік побудови 1956). Іншого обліку майна в сільських радах на момент укладення договору не існувало. Постанова КМУ від 25.11.2015 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема пункт 43, передбачає, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, може бути подана виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради. Вирішивши у 2007 році зареєструвати в державному реєстрі нерухоме майно та виготовити свідоцтво на право власності на будинок, вона з батьком звернулись до ОКП «Івано-Франківське ОБТІ». Працівники даної установи просили надати пакет документів, серед них і рішення сільської ради «Про оформлення права власності». На їх звернення [PERSON] сільська рада, діючи в межах Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», прийняла рішення виконавчого комітету №11 від 22.02.2007 року «Про оформлення права власності». Мати за життя не претендувала на частку у власності будинку, ніколи не заперечувала та не оскаржувала укладеного 10.02.1992 року між нею та батьком договору дарування на 1/2 спірного житлового будинку. Після смерті батька мати відмовилась на її користь від належної їй частки у спадку, що підтверджується заявою від 07.09.2015 року. З моменту укладення договору дарування минуло більше 25 років, з часу прийняття рішення виконавчого комітету [PERSON] сільською радою та реєстрації права власності на нерухоме майно - більше 10 років. Позивачі знали про існування договору дарування, окрім цього, їм було відомо про те, що мати буде відмовлятись від своєї частки будинку на її користь та погоджувались, що вона буде єдиним спадкоємцем після сметрі батьків. Ні в позовній заяві, ні в заяві про поновлення строку позовної давності позивачами не вказана жодна, передбачена законодавством, поважна причина пропущення ними строку для прийняття спадщини після смерті батька. Щодо інвалідності брата вказала, що вона впливає на прийняття спадщини тільки тоді, коли є заповіт. В даному випадку заповіту не було і він приймає спадщину на рівні зі всіма спадкоємцями першої черги, на підставі поданої в шестимісячний термін заяви до нотаріуса, що ним не зроблено. З наведених підстав просить застосувати наслідки пропущення строку позовної давності, відмовивши у позові. Представник відповідача [PERSON] сільської ради в судовому засіданні позов не визнала, надавши додаткові пояснення, з яких вбачається, що [PERSON] згідно погосподарських книг був єдиним власником спірного житлового будинку. Під сумнів даний факт ніхто не ставив, дружина визнавала його одноосібним власником. Тому, подарувавши 10.02.1992 року, у відповідності до діючого на час укладання договору, половину вказаного нерухомого майна [PERSON], вказаний договір та рішення виконавчого комітету від 22.02.2007 року дружина не оскаржувала. Таким чином, право власності, яку вона не набула, не може бути предметом спадкування. З урахуванням того, що договір дарування після змінених позовних вимог не оскаржується, підстав для скасування згаданого рішення виконкому №11 від 22.02.2007 року не має, просить відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи в судове засідання не з"явився, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Всі документи, які свідчили б про вчинення нею нотаріальних дій як виконуючою обов"язки завідувача Долинської міської державної нотаріальної контори, знаходяться в міській державні нотаріальній конторі, доступу до них вона не має. З січня 2017 року нотаріус в Долинській МДНК відсутній. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши всі здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які одружились 06.02.1955 року, є батьками [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 17, 20, 21). Згідно копій свідоцтва про смерть, виданих повторно виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, [PERSON] помер 23.03.2015 року, а [PERSON] 03.01.2016 року (а.с. 18, 19). Між сторонами виник спір з приводу житлового будинку, який збудований батьками у 1956 році, розташований по вул. Зелена, 31 (колишня 29 відповідно до довідки від 20.02.2017 року №242, а.с. 24) в с. Максимівка Долинського району Івано-Франквської області та складається з житлового будинку, погреба, шопи, стодоли, стайні, вбиральні, воріт, огорожі та криниці. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Відповідно до ч.4 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріалльних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися на підставі записів у погосподарських книгах. Відповідно до записів, які містяться в погосподарських книгах за 1958 по 1960 роки [PERSON] був власником (головою) вказаного вище домоволодіння (а.с. 82-83), який 10.02.1992 року подарував [PERSON] 1/2 його частину, про що уклав договір, зареєстрований секретарем виконкому (а.с. 103-104). Вказаний договір посвідчений у відповідності з діючим на той час законодавством, зокрема п.п.29, 45 Порядку вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих від 19.01.1976 року №1/5. [PERSON] за життя його не оспорювала. В судовому порядку даний договір визнаний недійсним не був. Окрім цього, ухвалою Долинського районного суду від 23.10.2017 року позону вимогу про визнання недійсним вкзаного договору дарування залишено без розгляду. Згідно копії рішення №11 виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Долинського району Івано-Франківської області від 22.02.2007 року, відповідно до тимчасового положення "Про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно", затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.10.2003 року №6/1 та п. 10 "б" ст. 30 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" [PERSON] та [PERSON] на підставі вказаного вище договору дарування надано дозвіл на оформлення права власності на будинковолодіння по 1/2 частці кожному та доручено Івано-Франківському обласному ОБТІ виготовити свідоцтво про право власності (а.с. 17). Про те, що вказані вище особи є співвласниками по 1/2 частці спірного жилового будинку свідчить також копія свідоцтва серії ЯЯЯ №472876 про право власності на нерухоме майно, видане [PERSON] сільською радою 16.03.2007 року (а.с. 50). Відповідно до змісту ст. 393 ЦК України\~правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"\~ від 21.05.1997 року (з наступними змінами) в судовому порядку незаконними визнаються акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції\~або законам України. В обгрунтування вимог про скасування рішення №11 виконавчого комітету [PERSON] сільської ради від 22.02.2007 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.03.2007 року, позивачі посилаються на те, що рішення видане з порушенням ст. 60 СК України, оскільки 1/2 частина спірного будинку повинна належити їхній матері [PERSON] на праві спільної сумісної власності, а не відповідачці, а свідоцтво слід скасувати, оскільки є похідним від рішення. Проте з такими доводами суд не погоджується, оскільки, рішення №11 виконавчого комітету [PERSON] сільської ради від 22.02.2007 року приймалось на підставі договору дарування від 10.02.1992 року, який, як зазначалось вище, [PERSON] не оспорювався. Про вказаний договір дарування їй було відомо. Після сметрі чоловіка вона добровільно відмовилась від прийняття спадщини на користь дочки [PERSON], зазначивши, що житловий будинок в с. Максимівка по вул. Зелена, 31, який зареєстрований на ім"я її чоловіка, є його особистою приватною власністю (а.с. 84). Окрім цього, на час прийняття оскаржуваного рішення №11 "Про оформлення права власності", виконавчий комітет [PERSON] сільської ради діяв у відповідності до ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав не нерухоме майно та їх обмежень ", ст. 30. Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно від 07.02.2002 року №7/5, а відтак є законним. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що його брати, позивачі по справі, завжди знали про те, що половину хати батько подарував сестрі. Про те, що власником 1/2 частки будинку є [PERSON] знала і мати [PERSON]. Ще за життя батьки допомагали братам у будівництві їхнього житла та казали, що батьківську хату залишать дочці-Лімоновій [PERSON]. Наведене спростовує твердження позивачів про те, що про договір дарування та рішення "Про оформлення права власності " на 1/2 частку будинку [PERSON] їм стало відомо тільки після звернення в нотаріальну контору у 2016 році. Враховуючи наведене, позовні вимоги в частині скасування рішення №11 виконавчого комітету [PERSON] сільської ради від 22.02.2007 року та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.03..2007 року, яке є похідним від рішення, не підлягають задоволенню. З приводу позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом [PERSON] на ім»я [PERSON] на 1/2 частку житловою будинку, господарських будівель та споруд в с. Максимівка, вул. Зелена. 31 Долинського району Івано-Франківської області та визнаня за [PERSON] та [PERSON] в порядку спадкування право власності по 1/3 частці на вказане спадкове будинковолодіння, яке належало покійним батькам, суд вважає за необхідне вказати наступне. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Суд встановив, що заповіт у [PERSON] сільській раді Долинського району від спадкодавців не посвідчувався. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття, право на спадкування за законом, як зазначено у ст. 1223 ЦК України, одержують спадкоємці з першої по пяту чергу. Згідно із ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка на час відкриття спадщини, до та після смерті батьків проживала за адресою [INFO] (а.с.23, 25). Згідно з ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У встановленому законом порядку відповідачка прийняла спадщину після сметрі батька [PERSON], звернувшись 11.09.2015 року з заявою до нотаріальної контори, а відтак 12.02.2016 року державним нотаріусом Долинської міської нотаріальної контори [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 60). Частиною 1 ст. 1269 ЦК Укераїни встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Суд також встановив, що на час відкриття спадщини [PERSON] проживав в с. Максимівка, вул. Берегова-1, буд 26 Долинського району, а [PERSON] - в с.Максимівка, вул. Берегова-1, буд. 22 Долинського району. \~\~Зі змісту постанов про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.09.2016 року, виданих позивачам, вбачається, що їм слід було подати до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини до шести місяців з дня смерті спадкодавця, до 23.09.2015 року. Єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON], є його дочка [PERSON] (а.с. 28-29). Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Відповідно до наведених вище положень ЦК України, для набуття прав щодо вступу в спадщину на спадкоємця покладається вимога подати відповідну заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк. Проте, судом встановлено, що позивачі без належних причин пропустили строк звернення для прийняття спадщини після смерті спадкодавця. Твердження [PERSON] про те, що він, являючись інвалідом 2 групи, має законне право на обов"язкову частку в спадковому майні, суд не бере до уваги, оскільки пенсійне посвідчення видано 19.10.2016 року, через 9 місяців після смерті останнього спадкодавця. Про те, що він швидше набув інвалідність, матеріали справи не містять (а.с.22). Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і доводи позивачів про порушення державним нотаріусом п.п.205-238 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.02.2016 року, оскільки вони у письмовому порядку не звертались з відмовою від спадкового майна. Згадана Інструкція втратила чинність 07.03.2012 року, а тому державний нотаріус діяла у відповідності до нормативно-правових актів, які діяли на час видачі свідоцтва. Таким чином, позивачі не вчинили протягом встановленого законом строку жодних дій, які б свідчили про їх намір для прийняття спадщини. Позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини позивачами не заявлявся. Водночас, суд бере до уваги, що мати [PERSON], відмовилась від своєї частки у спадщині після смерті чоловіка на користь відповідачки, а також те, що позивачі знали про смерть батьків та наявність спадкового майна. [PERSON], в свою чергу, вчасно звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, та оформила своє право власності на спадкове майно відповідно до приписів чинного законодавства України, тому суд не вбачає підстав для скасування згаданого вище свідоцтва. А відтак, дана позовна вимога також не підлягає задоволенню. Щодо пропущення строків позовної давності, заявлених відповідачем, суд вважає зазначити наступне. Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків,коли позов не доведено,що є самостійною підставою для нього. Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необгрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необгрунтованістю. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК УКраїни, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Аналізуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність доказів, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст. 393, 1258, 1268, 1269, 1270, 1272 Цивільного кодексу України, Закону України від 01.07.2004 року, Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні",

Outcome: dismissed