Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

13.12.2018 року орган опіки та піклування Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, який діє в інтересах малолітньої [PERSON], [INFO], яка перебуває на обліку служби у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, як така, що опинилася у складних життєвих обставинах, звернувся до Святошинського районного суду м.Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить судпозбавити батьківських прав громадянку [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Стянути аліменти з громадянки [PERSON], [INFO], яка проживала за адресою: [ADDRESS] та має останнє відоме місце реєстрації за адресою: [ADDRESS], відносно малолітньої дочки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини від прибутку відповідача щомісячно із дня пред'явлення цього позову і до досягнення дитиною повноліття на користь установи в якій буде перебувати дитина. Передати малолітню [PERSON], [INFO], Органу опіки та піклування Вінницької міської ради, для подальшого її влаштування. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, щомалолітня дитина [PERSON], [INFO], перебуває на обліку служби у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, як така, що опинилася у складних життєвих обставинах. 24.07.2018 працівниками сектору ювенальної превенції відділу превенції Святошинського УП ГУ Національної поліції у місті Києві на території Святошинського району міста Києва було знайдено малолітню [PERSON], [INFO]. Мати дитини перебувала у стані сильного алкогольного сп'яніння, їй було викликано карету швидкої медичної допомоги. Після надання медичної допомоги вона письмово відмовилася від виконання батьківських обов'язків у відношенні малолітньої дочки [PERSON]. В ході роботи встановлено, що матір'ю дитини є громадянка [PERSON], [INFO], останнє місце реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Батько дитини у свідоцтві про народження не вказаний (прочерк у графі „батько"), будь-яка інформація про нього відсутня. 01.06.2014 року малолітня [PERSON] була виявлена співробітниками поліції в місті Солнєчногорську Російської Федерації без супроводу законних представників і до 10.03.2017 року перебувала в соціально-реабілітаційних центрах для неповнолітніх на території Російської Федерації. [PERSON] дочку не відвідувала, не цікавилася життям та здоров'ям [PERSON], зловживала спиртними напоями, місцеперебування її було невідоме. В березні 2017 року малолітня [PERSON] була відправлена до приймальника-розподільника Головного управління Національної поліції у місті Києві, так як місцеперебування матері дитини, громадянки [PERSON], встановлено не було, а останнє місце реєстрації її: [ADDRESS]. Малолітня [PERSON] згідно довідки Посольства України в Російській Федерації від 02.09.2011 року № 6111-536-1113 «Про реєстрацію особи громадянином України» зареєстрована громадянкою України відповідно до статті 7 Закону України «Про громадянство України». 14.04.2017 року на підставі клопотання служби у справах дітей Вінницької міської ради №31-00-005-16204 та рішення Комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради від 21.02.2017, малолітня [PERSON] 14.06.2017 була доставлена до Вінницького обласного центру соціально-психологічної реабілітації до вирішення її подальшої долі. 27.02.2018 року комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради прийняла рішення про повернення дитини [PERSON] на виховання її матері громадянці [PERSON], яка на той час перебувала у приватному реабілітаційному центрі на лікуванні від алкогольної залежності в смт. Стоянка, Києво-Святошинського району, Київської області. Малолітня [PERSON] з 30.07.2018 по теперішній час знаходиться у центрі соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за адресою: вул. Полярна, буд. 7-А, місто Київ. Мати дитини, громадянка [PERSON], не цікавиться життям та здоров'ям [PERSON] та практично самоухилилася від виконання батьківських обов'язків по відношеннію до дочки, немає постійного місця реєстрації, з сім'єю не проживає, не приймає участі у вихованні її, матеріально не забезпечує, зловживає спиртними напоями, місцеперебування її невідомо. Відповідно до інформації Святошинського управління поліції Національної поліції у місті Києві громадянка [PERSON] притягувалася до адміністративної відповідальності за ст. ст. 175-1, 178, 127 КупАП України. 13.12.2018 року, здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями Святошинського районного суду м. Києва, визначено головуючого суддю Бабич Н.Д. (а.с. 18). Ухвалою судді від 19.12.2018 року відкрито провадження у справі, за правилами загального позовного провадження (а.с. 19-20). До встановленої судом дати подачі відзиву на позов та станом на дату ухвалення рішення до суду від відповідача відзиву не надходило. До встановленої судом дати подачі письмових пояснень та станом на дату ухвалення рішення до суду від третьої особи письмових пояснень не надходило не надходило. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.01.2019 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті (а.с. 39-40). В судовому засіданні 11.02.2019 року представник позивача орган опіки та піклування Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації - Служби у справах дітей та сім'ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації - Лукянчук Р.П., яка діє на підставі довіреності № 107-40/527 від 22.01.2019 року, позовні вимог підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав викладених в позові, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила, процесуальним правом подати відзив на позов не скористалась. Представник третьої особи - Служба у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання, яке відбулось 11.02.2019 року не з'явився, повідомлений належним чином. Проте, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 32), причиною неявки зазначив службову зайнятість, та просив суд захистити інтереси дитини [PERSON] (а.с. 33, 34). Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника представника третьої особи на підставі наявних даних в матеріалах справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача в судовому засіданні не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив ухвалою з занесенням до журналу судового засідання від 11.02.2019 року, провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Вислухавши пояснення представника позивача по справі, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову з наступних підстав. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. При цьому, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, а також і санкція за протиправну винну поведінку батьків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і гуртуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до положень ст. 121 СК України визначено, що права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до частини першої ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документами закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до положень статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав тощо обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який згідно з ч. 5 ст. 19 подає суду письмовий висновок щодо розв'язування спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). Згідно Висновку Органу опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки, [PERSON], [INFO] (а.с. 15-17). Як роз'яснено у пунктах 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. [PERSON] ( на російській мові [PERSON]) народилась [INFO], у свідоцтві про народження батьками дитини записані: мати - [PERSON] (на російській мові), у графі батько - запис відсутній (а.с. 5). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] є матір'ю одиначкою її малолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Протилежного суду не надано. 01.06.2014 року малолітня [PERSON] була виявлена співробітниками поліції в місті Солнєчногорську Російської Федерації без супроводу законних представників і до 10.03.2017 року перебувала в соціально-реабілітаційних центрах для неповнолітніх на території Російської Федерації. Громадянка [PERSON] дочку не відвідувала, не цікавилася життям та здоров'ям [PERSON], зловживала спиртними напоями, місцеперебування її було невідоме. В березні 2017 року малолітня [PERSON] була відправлена до приймальника-розподільника Головного управління Національної поліції у місті Києві, так як місцеперебування матері дитини, громадянки [PERSON], встановлено не було, а останнє місце реєстрації її: [ADDRESS]. Малолітня [PERSON] згідно довідки Посольства України в Російській Федерації від 02.09.2011 року № 6111-536-1113 «Про реєстрацію особи громадянином України» зареєстрована громадянкою України відповідно до статті 7 Закону України «Про громадянство України» (а.с. 11). 14.04.2017 року на підставі клопотання служби у справах дітей Вінницької міської ради № 31-00-005-16204 та рішення Комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради від 21.02.2017, [PERSON], 14.06.2017 була доставлена до Вінницького обласного центру соціально-психологічної реабілітації до вирішення її подальшої долі. 27.02.2018 року комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради прийняла рішення про повернення дитини [PERSON] на виховання її матері громадянці [PERSON], яка на той час перебувала у приватному реабілітаційному центрі на лікуванні від алкогольної залежності в смт. Стоянка, Києво-Святошинського району, Київської області. Встановлено, що 23.07.2018 працівниками сектору ювенальної превенції відділу превенції Святошинського УП ГУ Національної поліції у місті Києві на території Святошинського району міста Києва було знайдено малолітню [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Також встановлено, що 23.07.2018 року, відповідачка [PERSON] письмово відмовилася від виконання батьківських обов'язків у відношенні малолітньої дочки [PERSON], [INFO], про що написала власноручно заяву начальнику Святошинського УП ГУНП в м. Києві (а.с. 14). Судом з'ясовано, що малолітня дитина [PERSON], [INFO], перебуває на обліку служби у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, як така, що опинилася у складних життєвих обставинах. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі "Савіни проти України" зазначається "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини." Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу сторін, судом встановлено, що відповідачка самоусунулась від спілкування з дитиною, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, ці обставини доведено належними та допустимими письмовими доказами, які підтвердили факт ухилення матері від виконання своїх обов'язків відносно малолітньої дитини, тому з урахуванням інтересів дитини в силу її віку, та спираючись на норми чинного законодавства, суд вважає доведеними обставини ухилення матері від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, що дає підстави позбавити її батьківських прав з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Крім того, позивачем заявлено вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів на користь закладу або фізичної особи, яка буде опікуватися дитиною в розмірі 1/3 частини доходу від усіх заробітків для утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], щомісячно, які також підлягають задоволенню з огляду на наступне. Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції; нормативно-правовий акт № 475/97-ВР від 17.07.1997 Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображене і в національному законодавстві. Так, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Суд звертає увагу на невиконання відповідачем тривалий час батьківського обов'язку по утриманню дочки належним чином. Відповідно до роз'яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки позов в частині позбавлення батьківських прав задовольняється, а особа, позбавлена батьківських прав не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини (ч.2 ст. 166 СК України), підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення з позивача на користь того закладу або фізичної особи, які будуть опікуватись дитиною аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини від прибутку відповідача щомісячно,але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, із дня пред'явлення цього позову 13.12.2018 року і до досягнення дитиною повноліття на користь установи, в якій буде перебувати дитина. Окрім того, позивач просить передати малолітню [PERSON], [INFO], органу опіки та піклування Вінницької міської ради для подальшого влаштування та встановлення опіки, в цій частині підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. 3 ст. 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» соціальний захист та захист прав дітей у межах своєї компетенції здійснюють районні, районні у містах Києві та Севастополі місцеві державні адміністрації, виконавчих органів міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Відповідно до п. 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24 вересня 2008 р. №866 питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини, органами опіки та піклування є районні, районні у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об'єднаних територіальних громад (далі - органи опіки та піклування), які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім'ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей. Органи опіки та піклування провадять свою діяльність, пов'язану із захистом прав дитини, з дотриманням таких принципів: забезпечення найкращих інтересів дитини; недопущення дискримінації дітей ; конфіденційності інформації про дитину. Безпосереднє ведення справ і координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, дітей, які постраждали внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад, сільських, селищних рад об'єднаних територіальних громад (далі - служби у справах дітей). Відповідно до п. 35 вказаного положення після встановлення статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади за місцем походження такої дитини вживає вичерпних заходів до влаштування її в сім'ю громадян України (усиновлення, під опіку, піклування, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу). Позовні вимоги в частині передачі малолітньої [PERSON], [INFO], органу опіки та піклування Вінницької міської ради для подальшого влаштування під опіку задоволенню підлягають, з урахуванням інтересів дитини та дають суду правові підстави для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої дити на підставі ст. 164 СК України з подальшою передачею дитини [PERSON], [INFO], Органу опіки та піклування Вінницької міської ради для подальшого влаштування та встановлення опіки на підставі ст. 167 СК України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мали місце, позовні вимоги є доведеними, та підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідач може бути поновлена у своїх батьківських правах відповідно до положень ст. 169 СК України за умови зміни її поведінки та обставин, що були підставою для позбавлення її батьківських прав. Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави судового збору у розмірі 704,80 грн. у відшкодування судових витрат за позовними вимогами у відповідності до Закону України «Про судовий збір», та зважаючи на те, що позивач при подачі позову до суду звільнений від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved