Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" заборгованість по заробітній платі та вихідної допомоги у розмірі 70 854,43 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 21 749,61 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення положень ст. 116 КЗпП України не виплатив позивачу нараховану заробітну плату у розмірі 70 854,43 грн. за період з вересня 2017 року по серпень 2018 року в день її звільнення, за що він має понести відповідальність передбачену ст. 117 КЗпП України у вигляді середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. До позовної заяви позивач додав клопотання про витребування у відповідача довідки-розрахунку про нараховану суму належних [PERSON] виплат при звільненні та довідки про середньоденний заробіток. Представником позивача [PERSON] 25.04.2019 року подано уточнену позовну заяву, відповідно до якої вона просить, у звFязку із повним погашенням відповідачем заборгованості із невиплаченої заробітної плати 13.03.2019 року, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 28.09.2018 року по 13.03.2019 року включно у розмірі 47 419,68 грн. Представник відповідача надав заяву, в якій зазначив, що заборгованість перед [PERSON] по невиплаченій заробітній платі повністю погашена 13.03.2019 року. Просив відмовити в задоволенні позову повністю. Ухвалою суду від 09.01.2019 року справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, та витребувано від відповідача певні докази, призначено розгляд справи на 07.02.2019 року, яке неодноразово відкладалось через неявку учасників справи. Учасники справи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позивач позов підтримав, відповідач позов не визнав. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами у відсутності учасників справи на підставі доказів, які є в матеріалах справи що відповідає положенню ч.3 ст.211 та ч.2 ст.247 ЦПК України. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго» до 28.09.2018 року, що підтверджується записами трудової книжки (а.с.3-5). Учасниками справи визнається факт повного погашення заборгованості по заробітній платі ПАТ «Запоріжжяобленерго» перед [PERSON] 13.03.2019 року, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин, а тому згідно ст.82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню. Згідно наданої до суду довідки про середній заробіток середньоденний дохід складає 423,39 грн. (а.с.47). Відповідно до ст.ст.47, 115, 116 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Однак, в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство не провело остаточний розрахунок з позивачем за виконану ним роботу, чим порушено його трудові права. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки "класичне" право власності, яке розглядається в Україні, а й до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Згідно із ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Відповідно до ч.1 ст.21, ч. 6 ст. 24 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. З огляду на наведене, доводи відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від політики НКРЕКП щодо встановлення відсотків відрахувань на поточні рахунки відповідача та сум додаткових щодобових утримань коштів з цих рахунків, як підстава для відмови у задоволенні позову, є неспроможними. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України F 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звFязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предFявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи F по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, суд приходить до висновку, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 Кодексу і з відповідача має бути стягнутий середній заробіток за весь час затримки розрахунку належних до сплати сум по день постановлення рішення. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року F 100 (далі - Порядок F 100). Відповідно до пунктів 2, 5, 8 розділу IV Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повFязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З урахуванням вищевикладеного, оскільки загальна кількість робочих днів за період невиплаченої заробітної плати за період з 28.09.2018 року по 13.03.2019 року становить 114 робочих днів, виходячи із розрахунку середнього заробітку за останні два календарні місяці роботи в розмірі 423,39 грн. за день (5 178,60 грн. (заробітна плата за липень 2018 року) + 9 216,62 грн. (заробітна плата за серпень 2018 року) / 34 дні (12+22 робочих днів у розрахунковому періоді), загальна сума середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку з позивачем при її звільненні складає 48 266,46 грн. (114*423,39 грн.). Разом з тим, позивач просив стягнути середній заробіток саме в розмірі 47 419,68 грн., в зв'язку з чим, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги саме в такому розмірі. Із змісту п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовFязком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обовFязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку в розмірі 47 419,68 грн., з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов'язкових платежів. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави в сумі 768 грн. 40 коп., від сплати якого позивач був звільнений при подачі позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved