Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

02 липня 2014 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,07 га для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач вказувала, 10 серпня 1999 року придбала у відповідача житловий будинок [ADDRESS]. Однак на даний час позивач, як власник вказаного житлового будинку, не має можливості оформити своє право власності на спірну земельну ділянку площею 0,07 га для будування та обслуговування індивідуального житлового будинку, оскільки в управлінні Держземагенства в Миколаївській області [PERSON] було відмовлено у видачі правовстановлюючого документу на земельну ділянку в зв'язку із тим, що з 01.01.2013 року набрав чинності Закон України «Про Державний земельний кадастр», відповідно до вимог якого здійснення державної реєстрації прав власності на земельні ділянки та видача державних актів на право власності (користування) на земельну ділянку органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів не передбачено. На підставі викладеного, позивач звернулася до суду за захистом порушеного свого права власності на земельну ділянку. В судове засідання [PERSON] не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заяву про визнання позову, просила розглядати справу у її відсутність. Представник третьої особи - Управління Держземагенства в Миколаївській області в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Представник третьої особи - Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції в Миколаївській області в судове засідання не з'явився, про час та дату судового розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з огляду на наступне. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що 10 серпня 1999 року між сторонами у справі бу укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], який укладений на Товарній Біржі «Нерухомість - Південь» та зареєстрований в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» за № 2-510 від 10.08.1999 року (а.с.20). Згідно вказаного договору купівлі-продажу [PERSON] стала власником житлового будинку [ADDRESS]. 02 листопада 1999 року власність на даний житловий будинок була зареєстрована в КП Миколаївське МБТІ за [PERSON], реєстровий № 11945. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2013 року вказаний договір купівлі-продажу було визнано дійсним (а.с.21). На час укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна № 2-510 від 10.08.1999 року вказаний житловий будинок належав відповідачу на підставі договору на будівництво житлового будинку на праві приватної власності, що виданий П'ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою, р. № 2-1507 від 01.09.1997 року, який зареєстрований 07 квітня 1999 року в КП Миколаївське МБТІ, р.№ 11945. Крім того, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 лютого 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Жовтневої державної нотаріальної контори Миколаївської області [PERSON], р.№1-93, [PERSON] є власником земельної ділянки розміром 0,07 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться в [ADDRESS], яку остання придбала у [PERSON] (а.с. 42). На підставі вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] в установленому законом порядку отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії МК № 09951, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 535 від 20 березня 1995 року. На даний час позивач як власник житлового будинку [ADDRESS] не має можливості оформити своє право на спірну земельну ділянку. Згідно листа Головного управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області від 16 квітня 2014 року № 1425/751-5/2000 [PERSON] відмовлено у видачі державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, оскільки 01.01.2013 року набрав чинності Закон України «Про Державний земельний кадастр», відповідно до вимог якого здійснення державної реєстрації прав власності на земельні ділянки та видача державних актів на право власності (користування) на земельну ділянку органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів (Держземагенства) не передбачено. Крім того, було рекомендовано звернутися до Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області від 19 травня 2014 року позивачу відмовлено у державній реєстрації права власності на земельну ділянку в [ADDRESS] через відсутність документа, що підтверджує виникнення права власності на земельну ділянку (а.с.17). Відповідно до частини 1 статті 120 Земельного Кодексу України перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до положень п.2 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про Державний земельний кадастр" земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Частиною 10 вказаних положень документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними. Згідно положень ст.126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформляється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не передбачає видачу державного акту на право власності на земельну ділянку, як документу, який посвідчує відповідне право власності. При цьому згідно із Законом питання державної реєстрації право власності, у т.ч. на земельні ділянки, до компетенції Держземагентства не віднесено. Отже, у зв'язку із внесенням змін до ст.126 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а також у зв'язку із набранням чинності Закону "Про Державний земельний кадастр" повноваження територіальних органів Держземагенства у частині державної реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди (суборенди) земельних ділянок, земельного сервітуту, користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) припинилися, а тому здійснювати будь-які дії, які суперечать вищезазначеним положенням Законів, вони не можуть. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності в зв'язку із втратою правовстановлюючого документу. Враховуючи викладене, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON], оскільки в судовому засіданні знайшов своє місце факт належності позивачу вказаної земельної ділянки. У відповідності до статті 88 ЦПК України суд не стягує з відповідача судові витрати, оскільки такі вимоги позивачем не заявлялися.

Outcome: approved