Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

Позивач [PERSON] 01.02. 2017 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю " Компанія Дасті ", Публічного акціонерного товариства " Імексбанк ", Товариства з обмеженою відповідальністю " Фрегат " про захист прав споживача та визнання частково недійсним договору про відступлення прав вимоги, мотивований тим, що начебто 29.03. 2013 року між ним та ПАТ «Імексбанк», було укладено кредитний договір № 999-00042443/1. У подальшому, з відкритих джерел йому стало відомо, 21.11.2014 року між ПАТ «ІМЕКСБАНК» та ТОВ «ФРЕГАТ» був укладений договір про відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором. 26 грудня 2014 року між ПАТ „ІМЕКСБАНК", ТОВ «ФРЕГАТ» та ТОВ «КОМПАНІЯ ДАСТІ» укладено тристоронній договір про заміну сторони в зобов'язанні згідно якого здійснена заміна сторони в зобов'язанні, а саме Нового кредитора ТОВ «ФРЕГАТ» у договорі про відступлення права вимоги від 21.11.2014 року, який укладено з Банком замінено на ТОВ «КОМПАНІЯ ДАСТІ». З моменту підписання договору усі права та обов'язки Нового кредитора за договором про відступлення права вимоги від 21.11.2014 року переходять від ТОВ «ФРЕГАТ» до ТОВ «КОМПАНІЯ ДАСТІ». 14 січня 2015 року сторонами Первісним кредитором та Новим кредитором ТОВ «КОМПАНІЯ ДАСТІ» були виконані зобов'язання до Договору про відступлення права вимоги від 21.11.2014 року, а саме: на виконання п. 2.1 договору у відповідності зі строками сплати зазначеними у п.2.2 Договору Новий кредитор ТОВ «КОМПАНІЯ ДАСТІ» сплатив Первісному кредитору винагороду у повному обсязі згідно підписаного Акта про виконання зобов'язань від 14.01.2015 року до договору про відступлення права вимоги від 21.11.2014 року. Зазначив, що новий кредитор ТОВ «КОМПАНІЯ ДАСТІ» не є фінансовою установою, а тому на підставі викладеного вважає, що договори факторингу не відповідають вимогам законодавства України, Конвенції про міжнародний договір, Розпорядженню Держфінпослуг № 231 від 03.04.2009 року, а тому просив визнати дії відповідача-1 - ТОВ " Компанія Дасті" агресивною підприємницькою практикою. Визнати недійсним правочин - Договір про відступлення права вимоги, укладеного 21.11. 2014 року між ПАТ "ІмексБанк" та ТОВ "Фрегат" із наступною заміною сторони договору ( ТОВ "Фрегат") на ТОВ "Компанія Дасті", в редакції від 06 01. 2015 року в частині відступлення прав вимоги до нього, як позивача та застосувати наслідки недійсності правочину. Слід зазначити, що 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України № 6232 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Так в п. 9 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції 15 грудня 2017 року зазначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовних вимогах. Представник відповідача-1 Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Дасті» - Чекмарев К.А. , який діє за довіреністю від 01.06. 2018 року, заперечував проти заявлених вимог та просив у їх задоволенні відмовити за необгрунтованістю та безпідставністю. Представник відповідача-2 ПАТ "Імексбанк" - Чубун Т.С., яка діє за довіреністю № б/н від 10.07. 2018 року позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, зазначивши, що бувшим керівництвом незаконно відбулося відступлення прав вимог, проте стверджувала той факт, що між [PERSON] та ПАТ "Імексбанк" був укладений кредитний договір та перед банком позивач має заборгованість по кредиту. Відповідач -3 ТОВ " Фрегат", належним чином повідомлений, у судове засідання не направив свого представника , будь-яких клопотань від останнього не надходило, а тому суд з урахуванням думки сторін у цивільному процесі визначився про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов"язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 29.03.2013 року між ПАТ „ІМЕКСБАНК" та [PERSON] було укладено Договір № 999-00042443/1 про надання кредиту, згідно умов якого Банк надав Позичальникові овердрафт за допомогою платіжної картки VISA, з максимальною сумою заборгованості 50 000,00 гривень (п.1.2 Договору кредиту), зі сплатою 19,00% фіксованої процентної ставки річних від суми заборгованості, а також щомісячною сплатою за послуги кредит-сервіс комісійну винагороду у розмірі 559,35 грн. Загальна сума щомісячного платежу по вищезазначеним зобов'язанням визначена в Додатку №1 до договору кредиту та становить - 2 553,00 грн. Кредит, проценти за користування кредитом, комісійна винагорода сплачуються в період встановлений графіком погашення кредиту визначеного у Додатку № 1 до Договору кредиту не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним, починаючи з 29.04.2013 р. (п.2.6. Договору кредиту) Так, розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема, положення щодо сторін у зобов'язанні. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги не встановлюють ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». За приписами статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Положеннями статті 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до вимог статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.1,ч.2 ст. 203 ЦК України). Як слідує із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні 21.11.2014 року між ПАТ «ІМЕКСБАНК» та ТОВ «ФРЕГАТ» був укладений договір про відступлення права вимоги відповідно до якого первісний Кредитор за плату передав/відступив, а Новий кредитор ТОВ «ФРЕГАТ» одержав/набув право вимоги, належні Первісному кредитору за кредитними договорами, які укладені між Первісним кредитором та відповідними фізичними особами (надалі кожен окремо іменується «Боржник», а разом «Боржники»), перелік яких ; зазначено в додатку № 1 який є невід'ємною його частиною (п.1.1 Договору про відступлення права вимоги). 26 грудня 2014 року між ПАТ „ІМЕКСБАНК", ТОВ «ФРЕГАТ» та ТОВ «КОМПАНІЯ ДАСТІ» укладено тристоронній договір про заміну сторони в зобов'язанні згідно якого здійснена заміна сторони в зобов'язанні, а саме Нового кредитора ТОВ «ФРЕГАТ» у договорі про відступлення права вимоги від 21.11.2014 року, який укладено з Банком замінено на ТОВ «КОМПАНІЯ ДАСТІ». З моменту підписання договору усі права та обов'язки Нового кредитора за договором про відступлення права вимоги від 21.11.2014 року переходять від ТОВ «ФРЕГАТ» до ТОВ «КОМПАНІЯ ДАСТІ». 14 січня 2015 року сторонами Первісним кредитором та Новим кредитором ТОВ «КОМПАНІЯ ДАСТІ» були виконані зобов'язання до Договору про відступлення права вимоги від 21.11.2014 року, а саме: на виконання п. 2.1 договору у відповідності зі строками сплати зазначеними у п.2.2 Договору Новий кредитор ТОВ «КОМПАНІЯ ДАСТІ» сплатив Первісному кредитору винагороду у повному обсязі згідно підписаного Акта про виконання зобов'язань від 14.01.2015 року до договору про відступлення права вимоги від 21.11.2014 року. Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 передбачає - відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов"язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов"язку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов"язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов"язанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі - не позбавляється обов"язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Відповідно до п.11 ч.1 ст.4 цього ж Закону фінансовими вважаються такі послуги, зокрема, факторинг. Частиною 5 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно ст. 1082 ЦК України випливає, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов'язку перед клієнтом. Беручи до уваги вищенаведені мотиви та проаналізувавши доводи сторін, суд у сукупності з дослідженими доказами дійшов висновку про безпідставність вимог позивача [PERSON] , оскільки такі суперечать доказам дослідженим судом та не ґрунтуються на матеріалах справи. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду із вимогами про визнання оспорюваних договорів недійсними позивач повинен був довести ті обставини на які посилається у позовній заяві, підтвердити їх належними та допустимими доказами. Як вбачається, [PERSON] в силу зазначених норм закону, не надав суду доказів у розумінні ст.ст. 76-78 ЦПК України на підтвердження того, що оспорювані правочини не відповідають вимогам закону, такі твердження лише є припущеннями, а сам факт невірного тлумачення закону не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Жодних доказів на які посилається посилається, матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною позивача і у ході розгляду справи. Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що сторонами в момент укладення договорів виконано вимоги Законів України та ЦК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договорів недійсними в частині відступлення прав вимог.

Outcome: dismissed