Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

Позивач в позовній заяві просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь 720000 грн. боргу за договором позики, а також стягнути з відповідачів на користь держави витрати по сплаті судового збору. В подальшому позивач збільшила свої позовні вимоги і в розрахунку заборгованості від 11 листопада 2015 року просила суд стягнути солідарно з відповідачів 1357566,46 грн. боргу за договором позики, що складається з 720000 грн. неповернутої позики, 14646,56 грн. - загальну суму процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, 552454,21 грн. інфляційних нарахувань та 70465,69 грн. - сума трьох процентів річних від простроченої суми відповідно ст. 625 ЦК України. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 07 травня 2012 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] позичила у неї 360000 грн., які обіцяла повернути 01 вересня 2012 року. Укладення договору позики підтверджується розпискою відповідача [PERSON] 14 червня 2012 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений ще один договір позики, згідно з яким [PERSON] позичила у неї ще 360000 грн., які обіцяла повернути 01 вересня 2012 року. Даний факт також підтверджується розпискою відповідача [PERSON] Присутнім при передачі грошових коштів за договорами позики в обох випадках був чоловік [PERSON] [PERSON] Крім цього, 15 червня 2012 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки, за яким останній поручився за виконання [PERSON] своїх зобовязань в повному обсязі. Свої зобовязання відповідач [PERSON] згідно з розписками, а відповідач [PERSON] згідно з договором поруки не виконали. Станом на день подачі позовної заяви до суду борг не повернуто. Позивач також зазначила, що до стягнення також підлягають сума процентів за вищезазначеними договорами позики - 14646,56 грн., 552454,21 грн. інфляційних нарахувань та 70465,69 грн. - сума трьох процентів річних від простроченої суми відповідно ст. 625 ЦК України. В судовому засіданні позивач повністю підтримала позовні вимоги і просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, судові повістки, які направлялись судом на адресу, яка вказана в позовній заяві повернулись до суду з відмітками "за закінченням терміну зберігання" (а.с.56, 73, 78, 93). Відповідно до довідки адресно-довідкового сектору ГУДМС України у м. Києві від 20 серпня 2015 року, відповідач [PERSON], [INFO] зареєстрована [INFO] (а.с.46), тобто за адресою, що вказана в позові. Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене належним чином. На підставі вищевикладеного суд вважає, що судові виклики відповідачу [PERSON] у судове засідання були вручені належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. В наданих 15 вересня 2015 року письмових запереченнях [PERSON] зазначив, що незважаючи на те, що [PERSON] своє зобовязання по поверненню грошових коштів не виконала, підстав для стягнення цих коштів з нього як поручителя солідарно немає. Відповідач [PERSON] вважає, що умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязання боржника, не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в даному випадку підлягають застосуванню норма ч.4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Умова договору поруки від 15 червня 2012 року про його дію до повного виконання зобовязань не може розглядатись судом як встановлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України. Так як на протязі шести місяців з дня настання виконання основного зобовязання (01 вересня 2012 року) позивач не предявила вимогу до [PERSON] як поручителя, то порука є припиненою. На підставі викладеного [PERSON] просив відмовити в задоволені позову в частині стягнення з нього солідарно заборгованості за договорами позики, а справу розглядати у його відсутність. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з огляду на таке. Як видно з матеріалів справи, 07 травня 2012 року між позивачем і відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, яким [PERSON] позичила у позивача 360000 грн., про що свідчить відповідний оригінал розписки. 14 червня 2012 року між позивачем і відповідачем [PERSON] був укладений ще один договір позики, яким [PERSON] позичила у позивача 360000 грн., про що свідчить відповідний оригінал розписки. За договором позики (ст.1046 ЦК України) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками Відповідно до ст.509 ЦК України між сторонами виникло зобовязання правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обовязку. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей ( ч.2 ст.1047 ЦК України). За змістом зазначеної норми закону наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування боргу. 10 лютого 2015 року позивач надіслала відповідачу [PERSON] вимогу про необхідність повернення боргу (а.с.7), яка була надіслана поштою відповідачу, і яка повернулась з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (а.с.7 на звороті). Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи, зокрема, на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Кожна сторона, згідно ст.10 цього ж Кодексу, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обовязок доказування передбачений також і ст.60 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Ст. 1049 ЦК України встановлює обовязок позичальника повернути кошти у встановлений строк. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобовязання (неналежне виконання). Правові наслідки порушення зобовязання передбачені ст.611 ЦК України, в якій зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, також є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до розрахунку станом на 11 листопада 2015 року заборгованість за договорами позики складає 1357566,46 грн., що включає: 720000 грн. неповернутої позики, 14646,56 грн. процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, 552454,21 грн. інфляційних нарахувань та 70465,69 грн. - сума трьох процентів річних від простроченої суми відповідно ст. 625 ЦК України. Перевіривши математичний розрахунок, представлений позивачем, суд вважає його правильним, тому приймає до уваги (а.с.83-89). 15 червня 2012 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого [PERSON] поручився перед [PERSON] за виконання обовязку громадянки [PERSON] за договорами позики, передбаченими п.2 договору поруки. Боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим необумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобовязань, вказаних п.п.1 цього договору повністю (чи в будь-якій його частині) як від боржника та поручителя разом, так і від кожного окремо. Відповідно до п.2.2 договору поруки термін виконання основного зобовязання, а саме повернення отриманих боржником коштів за основним договором в загальному розмірі 720000 грн. встановлений до 01 вересня 2012 року. Згідно з п.п.4.1, 4.2 договору поруки цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання зобовязання; порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності (а.с.5). Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ч.1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. 554 ЦК України). Згідно з ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до п.24 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Вимога до [PERSON] як поручителя за договорами позики була предявлена 10 лютого 2015 року, тобто поза межами строку передбаченого ч.4 ст. 559 ЦК України, оскільки строк виконання основного зобовязання встановлено 01 вересня 2012 року (а.с.5, п.2.2 договору поруки). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, вимоги позивача в частині стягнення з [PERSON] солідарно заборгованості за договорами позики, укладеними між позивачем та [PERSON] 07 травня 2012 року та 14 червня 2012 року - задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 21.08.2015 року було задоволено клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору у розмірі 3 654 грн. до ухвалення судового рішення у справі. Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 15.09.2015 року було задоволено клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 730,80 грн. до ухвалення судового рішення у справі. Таким чином витрати по сплаті судового збору сумі 4 384,80 грн. відповідно до Закону України "Про судовий збір"в редакції чинній на час звернення до суду, підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь держави.

Outcome: partial