Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» про захист прав споживача та повернення коштів. Позивач позовні вимоги мотивує тим, що 18 березня 2016 року між ним та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон»» було укладено договір фінансового лізингу № 003599, предметом якого є автомобіль марки «Peugeot 301 access», 2014 року випуску вартістю 139 700 грн. Представник ТзОВ «ЛК «Еталон» не дала йому можливості ознайомитись зі змістом договору та додатками до нього, мотивуючи це браком часу, так як залишилось лише два автомобілі вказаної марки, а тому вказала, що позивачу необхідно терміново здійснити авансовий платіж у розмір 30 000 грн., що він і зробив, після чого підписав договір фінансового лізингу із додатками до нього. Коли позивач [PERSON] прибув до м. Луцька, відразу детально ознайомився зі змістом підписаного ним договору, де виявив, що предметом лізингу є автомобіль 2016 року випуску вартістю 300 000 грн. Тому він відразу зателефонував у офіс компанії ТзОВ «ЛК «Еталон», де йому повідомили, що ніяких замовлень на його ім'я у них оформлено не було, запропонували доплатити ще частину коштів і замовити автомобіль марки «Geely MK». Так як він відмовився це зробити та вимагав повернути йому сплачені 30 000 грн., йому запропонували надіслати на їхню адресу заяву про розірвання договору та повідомили, що відповідно до п. 12.12. підписаного ним договору фінансового лізингу сплачені ним кошти є комісією та поверненню не підлягають. Вважає укладений ним договір фінансового лізингу нікчемним, укладеним із застосуванням нечесної підприємницької практики без дозволу на надання фінансових послуг, умови договору несправедливими, оскільки існує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. ТзОВ «ЛК «Еталон» не має права на здійснення фінансових послуг, зокрема і фінансового лізингу, а тому вказаний договір є нікчемним. Крім того, договором фінансового лізингу ТзОВ „ЛК «Еталон" в односторонньому порядку надано право зміни умови договору, збільшивши зобов'язання щодо збільшення вартості предмету лізингу за певних обставин, а отже даним договором порушено його права як споживача, використано нечесну підприємницьку практику, тобто порушено норми Закону України «Про захист прав споживачів», тому позивач просити визнати недійсним договір № 003599 від 18.03.2016 року укладений між ним та ТзОВ «ЛК «Еталон», стягнути із відповідача на його користь сплачені ним 30 000 гривень, а також витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явились, згідно поданої представником позивача заяви просять проводити розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять суд їх задоволити, щодо винесення заочного рішення не заперечують. Представник відповідача ТзОВ «ЛК «Еталон» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду повідомлялись належним чином, причини неявки суду невідомі, заяв про розгляд справи у їх відсутності до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача в порядку ст. 224 ЦПК України. Дослідивши представлені письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 березня 2016 року між [PERSON] та ТзОВ "ЛК «Еталон" було укладено договір фінансового лізингу № 003599 від 18.03.2016 року, відповідно до якого лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно умов цього договору (а.с. 5-11). Відповідно до п. 3.1 вказаного договору предметом автомобіль марки «Пежо 301». Додатками до вказаного договору визначено графік погашення вартості лізингу, вартість предмета лізингу (а.с. 11-13). Відповідно до квитанції № 0.0.522922869.1 від 18.03.2016 року (а.с. 14) [PERSON] на рахунок відповідача сплачено платіж по договору № 003599 від 18.03.2016 року у розмірі 30 000 грн. В силу ст.ст. 1, 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг відноситься до фінансових послуг. П. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що послуг - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб, а отже на послуги фінансового лізингу поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг". Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів"); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Як встановлено судом з аналізу змісту спірного договору фінансового лізингу від 18 березня 2016 року, укладеного між сторонами, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (розділ 12 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України "Про фінансовий лізинг", положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно пункту 3.5 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 3.5 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 18 березня 2016 року, укладений між [PERSON] та ТзОВ "ЛК "Еталон", нотаріально посвідчено не було. Згідно із частиною 1 статті 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Як вбачається із правової позиції постанови ВСУ від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15 за змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що договір фінансового лізингу №003599 від 18 березня 2016 року є таким, що містить несправедливі умови щодо споживача (позивача по справі), в матеріалах справи відсутні відомості про те, чи відповідач має право на здійснення фінансових послуг (наявність відповідної ліцензії), вказаний договір не є нотаріально посвідченим, а тому підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення із застосуванням наслідків недійсності правочину, а саме - повернення позивачу сплаченої ним суми платежу за вказаним договором у розмірі 30 000 гривень. Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги у розмірі 1500 гривень, а також з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved