Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач ФОП « [PERSON] » в особі представника адвоката Самойленко П.М звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу в розмірі 7818,55 грн., витрат на сплату судового збору, а також витрат на правову допомогу в розмірі 7299,80 грн. В обґрунтування позову представник посилався на те, що між ПрАТ «СК «Вусо» та [PERSON] було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно -правової відповідальності власників наземного транспорту АМ №1229040 від 12.08.2017 року, за яким страховик зобов`язується відшкодувати шкоду заподіяну страхувальником життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу «ДЕО» д.н.з. [NUMBER] . 10 липня 2018 року близько 13.00 год. в м. Харкові по вул. Академіка Павлова 134/16 сталася ДТП за участю транспортних засобів -автомобіля «ДЕО» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який допустив зіткнення з автомобілем «Мазда», д.н.з. [NUMBER] . В результаті ДТП було пошкоджено транспортний засіб «Мазда», д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується довідкою поліції та актом огляду ТЗ. Відповідно до постанови Московського районного суду м. Харкова від 17.09.2018 року водія [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124, ст.122-4 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Згідно ремонтної калькуляції №898723 від 25.07.2018 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Мазда», д.н.з. [NUMBER] склала 9940,84 грн. Факт ДТП 10.07.2018 року був визнаний ПрАТ СК «Вусо» страховим випадком, що підтверджується Страховим актом №09665-24 від 05.10.2018 року. На підставі страхового акту, відповідно до ст. 27 ЗУ «Про страхування», ст. 993 ЦК України, співробітниками ПрАТ СК «Вусо» було зроблено розрахунок страхового відшкодування та здійснено виплату на користь потерпілого в сумі 7818,55 грн., що підтверджується платіжним дорученням. Враховуючи наведене у ПрАТ СК «Вусо» виникло право регресної вимоги до відповідача щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування, а саме 7818,55 грн. також вказали, що 20.12.2019 року між ПрАТ СК «Вусо» та ФОП «[PERSON] укладено Договір №20/12/2019 про відступлення права вимоги, відповідно до якого новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Договором страхування (поліс) №АМ 1229040. З метою досудового врегулювання спору відповідачеві 27.12.2019 року та повторно 05.02.2020 оку було направлено Акт (Вимогу) №09665-24 про відшкодування збитків в порядку регресу, однак відповіді не отримано. ІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова [PERSON] від 27 березня 2020 року цивільну справу за позовною заявою Фізичної особи -підприємця « [PERSON] » до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. 21 квітня 2020 року відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями на підставі звільнення з посади судді [PERSON] у відставку (рішення Вищої ради правосуддя №1000/0/15-20 від 16.04.2020 року «Про звільнення [PERSON] з посади судді у відставку» ) відповідно до п.2.3.50 Положено про АСДС цивільна справа за вищевказаним позовом розподілена в провадження судді Якуші Н.В. ІІІ. Пояснення учасників справи в судовому засіданні. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи за його відсутності, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення в матеріалах справи, заперечень не надав. У відповідності до приписів ч. 6, 7, 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлені належним чином . Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи те, що клопотань від учасників справи матеріали справи не містили, а також з огляду на строки розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, які не можуть перевищувати 60 днів з дня відкриття провадження по справі, та те, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд дослідив матеріали та докази, які були своєчасно долучені сторонами, та встановив наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 10.07.2018 року о 13-00 год. [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Daewoo Lanos», д.н.з. [NUMBER] , в м. Харкові по вул. Академіка Павлова, 134/16, не обрав безпечної дистанції руху, чим допустив зіткнення з автомобілем Мазда 3, державний номерний знак [NUMBER] , від чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим заподіяно матеріальну шкоду. Крім цього, 10.07.2018 року о 13-00 год. [PERSON] керуючи транспортним засобом «Daewoo Lanos», д.н.з. [NUMBER] , в м. Харкові по вул. Академіка Павлова, 134/16, став учасником ДТП, та з невідомих причин покинув місце ДТП. Постановою Московського районного суду м. Харкова від 17.09.2018 р., що набрала законної сили, [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушень, передбачених ст.124, ст.122-4 КУпАп та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн.(а.с.26). [PERSON] звернувся до ПрАТ СК «Вусо» з повідомленням про ДТП та заявою про виплату страхового відшкодування, відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с.36). Відповідно до Страхового акту №09665-24 від 05.10.2018 року факт ДТП 10.07.2018 року був визнаний страховим випадком, винним в ДТП визнаний водій [PERSON] . Вартість страхового відшкодування склала 7818,55 грн. (а.с.37) Судом встановлено, що відповідно до ремонтної калькуляції №898723 від 25.07.2018 року вартість відновлювального ремонту автомобіля Мазда 3, державний номерний знак [NUMBER] склала 9940,84 грн. (а.с.34-35) Згідно Страхового акту № 09665-24 від 05.10.2018 року, а також платіжного доручення № 22537 від 05.10.2018 року [PERSON] відшкодовано майнову шкоду в сумі 7818,55 грн. Також судом встановлено, що 20.12.2019 року між ПрАТ СК «Вусо» та ФОП «[PERSON] укладено Договір №20/12/2019 про відступлення права вимоги, відповідно до якого новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Договором страхування (поліс) №АМ 1229040 (а.с.9-14, 40). З метою досудового врегулювання спору відповідачеві 27.12.2019 року та повторно 05.02.2020 року було направлено Акт (Вимогу) №09665-24 про відшкодування збитків в порядку регресу, однак відповіді не отримано (а.с.38-39). V. Норми права, що підлягають застосуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайнових правам фізичної або юридичної особа, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Згідно вимог ст. 1187 ЦК України, в разі заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки, обов`язок по її відшкодуванню покладається на особу, яка володіє транспортним засобом, використання якого призвело до заподіяння шкоди. Цією особою в даній справі є відповідач. Відповідно до ч.ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно роз`яснень даних в п. 4 та 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Статтею 1192 Цивільного кодексу України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правовідносини в сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", що спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Відповідно до статті 21 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України. Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до вимог ст. 6 міжнародної Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожен, при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. При цьому слід застосовувати практику Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструменту функціонування Конвенції, що є частиною національного законодавства. VІ. Позиція суду та висновки суду за результатами розгляду справи. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Такою особою у виниклих правовідносинах є відповідач [PERSON] , як власник джерела підвищеної небезпеки, згідно ст. 1187 ЦК України. Розмір шкоди, яка заподіяна дорожньо-транспортною пригодою, ґрунтується на Страховому акті, відповідно до якого вбачається, що вартість страхового відшкодування склала 7818,55 грн., ремонтній калькуляції №898723 від 25.07.2018 року, з якої вбачається, що вартість відновлювального ремонту автомобіля Мазда 3, державний номерний знак [NUMBER] склала 9940,84 грн. Судом встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ СК «Вусо», яке здійснило виплату страхового відшкодування потерпілій особі. Дослідуючи вимоги позивача, матеріалами справи доведено, що 20.12.2019 року між ПрАТ СК «Вусо» та ФОП «[PERSON] було укладено Договір №20/12/2019 про відступлення права вимоги, відповідно до якого новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Договором страхування (поліс) №АМ 1229040 (а.с.9-14, 40). Вказаний договір є чинним. Тобто, позивач отримав право вимоги про стягнення з відповідача розміру виплаченого страхового відшкодування потерпілій особі. Виходячи із викладеного, суд прийшов до висновку, що [PERSON] як особа, з вини якого сталося ДТП, оскільки саме він керував автомобілем марки ДЕО, д.н.з. [NUMBER] повинен сплатити позивачу вартість матеріального збитку, заподіяного автомобілю марки «Мазда 3», д.н.з. [NUMBER] , пошкодженого в ДТП, у розмірі 7818 грн. 55 коп. V. Судові витрати. Вирішуючи вимоги представника позивача щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що представництво позивача було довірено адвокату Самойленко П.М., який здійснював свої повноваження на підставі договору про надання правової допомоги від 10 грудня 2019 року. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано: - розрахунок витрат пов`язаних з розглядом справи на правничу допомогу; - копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 10 грудня 2019 року, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Адвокатус» в особі голови адвоката Самойленко П.М. та ФОП «[PERSON]; - копію додаткової угоди №3 Акт приймання-передачі правової (правничої) допомоги до Договору про надання правової (правничої) допомоги №1 від 15.02.2020 року; - копію платіжного доручення №23 від 15.02.2020 року згідно якого сплачено [PERSON] 7299,80 грн. Адвокатському об`єднанню «Адвокатус» за надання правової допомоги згідно Договору про надання правової допомоги № 1 від 10.12.2019 року та Додаткової угоди №3/Акт приймання-передачі правової допомоги від 15.02.2020 року. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України). Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу суд враховує складність справи, обсяг наданої правничої допомоги адвокатом, той факт, що судом задоволені позовні вимоги у повному обсязі, а також ціну позову, як це передбачено у положенні ч.4 ст. 137 ЦПК України та приходить до висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 грн. Задовольняючи в частковому розмірі заявлену вимогу суд виходить з того, що матеріали справи не містять у собі заяв чи клопотань, здійснених представником Самойленко П.М. після відкриття провадження в межах розгляду цієї цивільної справи, витрати на які були включені у Додаткову угоду №3 від 15.02.2020 року, участі у судових засіданнях представник позивача не приймав. Крім того, суд вважає, що підготовка процесуальних документів у кількості необхідних для подачі позову до суду не є за своїм змістом правничою допомогою, а тому витрати на її проведення в цьому контексті, стягненню не підлягають. Також на підставі ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved