Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Мар'їнського районного суду Донецької області із позовною заявою про захист прав споживачів шляхом визнання договору недійсними та стягнення коштів. Позивач обґрунтовує це наступним. 10.11.2017 між ним та ТОВ "ВЕЛЕС АВТО" було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу. Відповідач зобов'язався передати автомобіль Great Wall модель Haval НЗ рік випуску 2014, колір білий за 145000,00 грн. до 17 листопада 2017 року після сплати авансового внеску. Після підписання договору позивач сплатив авансовий внесок на автомобіль в розмірі 43500 грн. В обумовлені строки автомобіль йому не було передано. Після спливу вказаного строку на передачу автомобіля представник відповідача в телефонній розмові повідомив, що автомобіль не може бути переданий. Отже, вважає, що відповідачем не було доведене до відому достовірних умов договору, що вплинуло на можливість свідомого вибору та просить визнати недійсним договір №0044/17, а також стягнуті з відповідача на користь позивача 43500,00 грн. відповідно в рахунок повернення коштів за вказаним договором. Позивач до суду не з'явився, надав заяву, відповідно до якої проти винесення заочного рішення не заперечує, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Станом на 22 лютого 2018 року відзив на позов від відповідача до Мар'їнського районного суду Донецької області суду не надійшов, про час, дату та місце судового засідання по справі був належним чином повідомлений, заперечень на позов не подав. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 240 ЦПК України, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів відповідно ст. 280 ЦПК України. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд встановив наступне. 10.11.2017 року між [PERSON] та ТОВ "ВЕЛЕС АВТО" було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №0044/17, предметом якого є зобов'язання сторін у встановлений строк укласти Договір купівлі-продажу транспортного засобу на умовах, встановлених у попередньому договорі. За змістом п.п.1.2,1.3 Договору продавець, зобов'язується придбати у третіх осіб для його відчуження покупцеві автомобіль Great Wall модель Haval НЗ рік випуску 2014, білий колір. Основний договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти основний договір шляхом пропозиції другою стороною. Відповідно до п. 1.5 Попереднього договору сторони зобов'язуються укласти основний договір 17.11.2017 року за умови повного виконання п.2.1 попереднього договору. Відповідно до п. 2.1 Попереднього договору на підтвердження дійсних намірів сторін на укладення основного договору в момент укладення попереднього договору покупець перераховує на поточний рахунок продавця грошові кошти в розмірі 43500 грн., а продавець своїм підписом під попереднім договором підтверджує отримання таких коштів. Згідно з квитанцією №14226665 від 10.11.2017 року [PERSON] сплатив 43500 грн., отримувач: ТОВ "ВЕЛЕС АВТО", призначення платежу: сплата згідно попереднього договору №0044/17 від 10.11.2017 року. На неодноразові звернення позивача до відповідача про розірвання договору та повернення коштів, позивачу надана відповідь за вих. № 179 від 29.11.2017 p. у якій зазначено, що розірвати договір в односторонньому порядку позивач не може. Таким чином згідно п.3.1 Договору сторони не знайшли згоди про розірвання договору. До теперішнього часу основний договір купівлі-продажу не укладений. Згідно з положеннями ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно п. 4, 6, 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника). Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним, відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з приписами ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Пунктом 4 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема, недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення). З аналізу спірного правочину вбачається, що він містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. В судовому засіданні встановлено, що умови спірного договору не виконані з вини відповідача, чим позивачеві завдано збитків на загальну суму 43500,00 грн. При цьому суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач в судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача. Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги повністю підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Виходячи з наведеного, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір в сумі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved