Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

В квітня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Металургійний комбінат «Азовсталь» (далі ПАТ «МК «Азовсталь»), в обґрунтування якого зазначив, що перебував у трудових відносинах з вказаним підприємством на посаді машиніста- обхідника з котельного обладнання ділянки експлуатації котельного цеху ПЕВС. Під час виконання трудових обовязків позивач отруївся промисловим газом, внаслідок чого отримав інвалідність ІІІ групи та відповідно до первинного висновку МСЕК втратив 50% стійкої працездатності, а в 2007 року комісією встановлено 30% втрати професійної працездатності. У результаті каліцтва позивач відчуває психологічні страждання, які негативно впливають на спосіб життя, з моменту отримання захворювання і до теперішнього часу живе з відчуттям сильного душевного хвилювання, досі має проблеми зі сном, постійно роздратований. Тривале лікування порушило професійні плани, оскільки він отримав незворотні наслідки у здоровї, втратив можливість підвищення на роботі. Все вищевикладене спричинило моральну шкоду, яку він оцінює у 50000,00грн. та просив стягнути з відповідача, а також витрати на правову допомогу в розмірі 649,60грн. Позивач до судового засідання не зявився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив справу розглянути за його відсутності. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору про надання юридичних послуг та довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та пояснив, що позивач на теперішній час працює, досі проходить реабілітаційне лікування, має ІІІ групу інвалідності. З приводу його психологічного стану за професійною допомогою не звертався та ніяких ліків не приймає. Представник відповідача ПАТ «МК «Азовсталь» [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення, в яких вказала, що позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача, моментом виникнення права у позивача на відшкодування моральної шкоди у звязку з професійним захворюванням є 30.01.2006 року. На цей момент діяли ст.ст.3, 5, 6 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», які передбачали, що держава гарантує всім застрахованим громадянам забезпечення права у сфері страхування від нещасного випадку на виробництві. Страховиком є Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. При цьому ст.21 Закону передбачає перелік виплат та послуг, які здійснює Фонд, у число котрих входить виплата грошової суми за моральну шкоду. Також позивач в своєму позові вказує, що спричинену моральну шкоду оцінює в 50000,00грн., виходячи з 1000,00грн. за кожен відсоток втрати працездатності, однак результати повторних обстежень МСЕК, свідчать про покращення стану здоровя позивача, так згідно виписки з акту огляду МСЕК від 24.11.2014 року відсоток втрати працездатності складає 30%. Просила у позові відмовити. Представник третьої особи відділення виконавчої дирекції Фонду соцстрахування [PERSON], який діє на підставі довіреності, вважає позовні вимоги незаконними та такими, що не можуть бути задоволені в повному обсязі. В даному випадку спірні правовідносини виникли на час, коли норми ЗУ №1105 «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» щодо відшкодування моральної шкоди вже не діяли, та не давали підстав для стягнення, позивач звернувся до суду лише у квітні 2015 року. Діючим законодавством визначено порядок встановлення факту спричинення моральної шкоди особам, яким заподіяно ушкодження здоровя на виробництві: визначено компетентний орган- медико-соціальну експертну комісію, яка, в свою чергу, вирішує вказане питання із урахуванням висновків відповідних спеціалістів, та враховує як характер каліцтва, так і залишкову працездатність потерпілого, а також інші відомості про потерпілого. Вважає, що розмір відшкодування витрат не відповідає чинному законодавству України. 26.10.2006 року відділенням Виконавчої дирекції Фонду було призначено позивачу виплату одноразової страхової виплати в розмірі 19840,00грн., та щомісячні платежі в розмірі 879,74грн. (отримує пенсію по інвалідності) та на сьогоднішній день позивач отримує від відділення виплату щомісячно у розмірі 1214,40грн. Позивач не зазначає в чому полягає його моральна шкода та не надає доказів її обґрунтування. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ПАТ «МК Азовсталь», з 27.03.1995 року по 13.07.2007 року. Перебуваючи на посаді машиніста- обхідника з котельного обладнання ділянки експлуатації котельного цеху ПЕВС, 30.01.2006 року знаходячись на робочому місці в зміну з 07-00год. до 19-00год., з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого [PERSON] отруївся промисловим газом. Згідно акту №14 про нещасний випадок пов'язаний з виробництвом форми Н-1 від 19.02.2006 року, основною причиною настання нещасного випадку є невиконання посадових обовязків з огляду та утриманню в технічно справного стану закріпленого обладнання, відсутність контролю зі сторони керівництва та спеціалістів ПЄВС за виконанням підлеглим керівництвом вимог нормативних актів про охорону праці, супутня причина- незадовільне проведення аналізу безпеки експлуатації дренажного трубопроводу зливу конденсату в умовах низьких температур та не прийняття заходів по підвищенню рівня його безпеки. Також зазначено, що [PERSON] отримав отруєння промисловим газом. Відповідно до довідки МСЕК міста Донецька серії ДОН-04 №048381 від 26.06.2006 року, позивачеві встановлена 3 група інвалідності, та 50% втрати професійної працездатності. Внаслідок травмування позивач неодноразово перебував у лікувальних закладах з 30.01.2006 року по 10.02.2006 року в Міській лікарня №2 м.Маріуполя, в Обласній клінічній лікарні профзахворювань з 09.03.2006 року по 24.03.2006 року, з 24.07.2006 року по 17.05.2006 року, 26.05.2006 року по 06.06.2006 року, 15.08.2006 року по 22.08.2006 року, 11.12.2006 року по 28.12.2006 року, 19.04.2007 року по 15.05.2007 року, в Міській лікарня №4 м.Маріуполя з 29.05.2007 року по 11.06.2007 року, в Обласній клінічній лікарні профзахворювань з 12.05.2008 року по 28.05.2008 року, з 14.04.2009 року по 06.05.2009 року, з 27.04.2010 року по 18.05.2010 року, з 08.06.2011 року по 30.06.2011 року, з 20.06.2012 року по 18.06.2013 року, з 03.07.2014 року по 17.07.2014 року. Згідно виписки з акту МСЕК серії 10ААА №243971 від 24.11.2014 року [PERSON] встановлено 30% втрати професійної працездатності безстроково, встановлена 3 група інвалідності. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких ч.2 указаної статті Цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. Статтею 13 Закону України «Про охорону праці», передбачено що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місті в кожному структурному підрозділу умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Відповідно до ст.173 Кодексу законів про працю України за потерпілим закріплено право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. В судовому засіданні встановлено, що шкоду здоров'ю позивачу, внаслідок отримання отруєння промисловим газом завдано вини відповідача, що підтверджується актом №14 складеним по формі Н-1 від 19.02.2006 року. Відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" в разі стійкої втрати професійної працездатності право на отримання потерпілим страхових виплат, в тому числі і виплати за моральну (немайнову) шкоду, настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Згідно довідки УПФУ в Іллічівському районі м.Маріуполя [PERSON] знаходиться на обліку як інвалід ІІІ групи внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання та отримує пенсію в розмірі 949,00грн. Відповідно до Постанови Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Маріуполі №7320 від 26.10.2006 року [PERSON] призначено одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності в розмірі 19840,00грн. Як вбачається з постанови Фонду від 30.01.2015 року про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати з 01.03.2014 року, [PERSON] перераховано щомісячну грошову суму в розмірі 1310,34грн. Відповідно до аналізу судової практики у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.09.2011 року у разі коли право на відшкодування моральної шкоди виникало у позивача до 1 січня 2006 року, тобто до набрання чинності як Законом України "Про Державний бюджет України на 2006 рік", так і Законом України "Про державний бюджет України на 2007 рік", якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди, та Законом України №717-V потерпілі мали право на відшкодування моральної шкоди з Фонду соцстраху, незалежно від моменту звернення до суду та дати ухвалення судового рішення Таким чином потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соцстраху, якщо стійку втрату працездатності у зв'язку з травмою на виробництві або професійним захворюванням вперше встановлено у період із 1 квітня 2001 року по 31 грудня 2005 року, тобто під час дії законодавчих актів, які надавали потерпілим таке право. Відтак потерпілі не мають права на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання за рахунок Фонду соцстраху, не підлягають задоволенню їх вимоги про відшкодування моральної шкоди в разі, коли встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності потерпілому мало місце після 1 січня 2006 року. Оскільки Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві під час виникнення спірних правовідносин, в звязку із зміною спеціального закону, не відповідають за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником трудового каліцтва в цей період, таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, відшкодовує роботодавець згідно з правилами ст.237-1 КЗпП України, внаслідок чого ПАТ «Азовсталь» є належним відповідачем. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.3 Постанови №4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (надалі- Постанова № 4 від 31.03.1995 р.) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За абзацем 2 пункту 5 Постанови №4 від 31.03.1995 року- відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому, п.9 Постанови №4 від 31.03.1992 року зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. За змістом ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд також при вирішенні спору приймає до уваги рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004, де в п.4.1 зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності вже спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Стійка втрата професійної працездатності- це інвалідність внаслідок професійного захворювання (отруєння) чи трудового каліцтва та/або відсотки втрати професійної працездатності. Тобто, на теперішній час [PERSON] є інвалідом ІІІ групи внаслідок отруєння промисловим газом, що свідчить про стійку втрату його працездатності. Доводи відповідача та третьої особи про те, що позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди, безпідставні і не ґрунтуються на законі, оскільки сам факт ушкодження здоровя свідчить про заподіяння моральної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує тяжкість завданих ушкоджень здоровю позивача, ступень втрати професійної працездатності первинно встановленої 50% та третю групу інвалідності, глибину і тривалість душевних та фізичних страждань з приводу травмування, лікування й проходження реабілітаційного відновлення. Разом з тим, суд враховує, що стан здоровя позивача покращився, і за висновком МСЕК від 24.11.2014 року ступінь втрати працездатності складає 30%, через деякий час [PERSON] продовжив трудову діяльність і працює на теперішній час. Отже, враховуючи вищенаведене та дотримуючись засад розумності, виваженості і справедливості, суд вважає достатнім визначити суму, що компенсує моральну шкоду спричинену позивачу у розмірі 15000,00грн. Згідно ч.1 ст.79 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що до витрат, повязаних з розглядом справи належать витрати на правову допомогу. Зі змісту ч. 2 ст. 84 ЦК України вбачається, що граничний розмір витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стаття 88 ЦК України визначає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. В обгрунтування суми понесених витрат на правову допомогу позивачем надано квитанцію про сплату наданих юридичних послуг від 20.04.2015 року з якої вбачається, що [PERSON] за складання позовної заяви сплачено 649,60грн. Враховуючи, що розмір сплаченого гонорару не перевищує граничного розміру витрат на правову допомогу, передбаченого законом, суд приходить до висновку про задоволення вимоги відповідача про стягнення на його користь сплачених ним та документально підтверджених витрат на правову допомогу пропорційно до частини позовних вимог, в задоволенні яких позивачеві відмовлено, в сумі 194,88грн. (з вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачу задоволено позовні вимоги на 30%, на користь позивача підлягає стягненню 30% коштів, витрачених на правову допомогу: 649,60грн.х 30%: 100%= 194,88грн.). Згідно зі статтею 4 Закону України Про судовий збір, ставка судового збору за подання до суду позовної заяви про відшкодування моральної шкоди з ціною позову від 5 до 50 розмірів мінімальної заробітної плати складає 1% ціни позову, отже на підставі ст. ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає, стягненню судовий збір у розмірі 150,00грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial