Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

У серпні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визначення порядку користування житловим будинком [ADDRESS], свої вимоги мотивує тим, що 29 січня 2004 року за Договором дарування частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд та будівель за адресою: [ADDRESS], вона прийняла в дар від [PERSON] - 2/6 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель; [PERSON] прийняв у дар - 1/6 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд. Загальний розмір дарунку складає - 1/2 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд та будівель за адресою: [ADDRESS]. Згодом, після смерті [PERSON], його долю успадкували: [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є теперішніми власниками частки майна. Позивачеві [PERSON] належить 2/6 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд та будівель за адресою; [ADDRESS]; Відповідачі - [PERSON], [PERSON], [PERSON] володіють 1/6 частиною житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд та будівель за адресою: [ADDRESS]. Місця загального ( спільного користування ) а саме: веранда ( вхідний коридор ) площею 3, 1 кв. м., - кім. 2 - І (відповідно до Плану буднику, Додаток № 2. 2. до Технічного паспорту на садибний індивідуальний житловий будинок [ADDRESS]; У зв"язку з тим, що неможливо поділити частини будинку на відокремлені частини із самостійними виходами, що також вбачається із плану Технічного паспорту на садибний індивідуальний житловий будинок [ADDRESS], [PERSON] просить визначити порядок користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] наступним чином : - у користування позивача виділити житлові приміщення з відповідною площею: веранду - 6. 0 кв. м., кухню - 5. 0 кв. м., санвузол -2. 0 кв. м., житлову кімнату - 11. 2 кв. м., коридор -5. 0 кв. м., житлову кімнату -7. 4. кв. м., що становить 36, 6 кв.м. - у користування відповідачів залишити житлові приміщення з відповідною площею: коридор - 5. 8 кв. м., житлову кімнату - 15. 7 кв. м., санвузол -3. 2 кв. м., що становить 24, 7 кв. м. У загальному користуванні залишити житлове приміщення, площею 3.1 кв. метри ( вхідна веранда). В свою чергу відповідачі [PERSON], в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися з зустрічними позовними вимогами до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], залучивши в якості третьої особи : Дарницьку районну у м. Києві державну адміністрацію про усунення перешкод у користуванні власністю, які були об"єднані в одне провадження ухвалою суду від 14 вересня 2015 року ( а. с. 78, 79 ) свої зустрічні позовні вимоги уточнивши та мотивувавши тим, що спірне домоволодіння [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності, зокрема позивачам: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 1 / 18 кожному на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06.10.2009р. отриманого в порядку успадкування після смерті [PERSON] Відповідачці [PERSON] належить 2/6 частин домоволодіння на підставі договору дарування частини житлового будинку від 29 січня 2004 року . Інша 1 / 2 частина домоволодіння належить на праві власності сім'ї [PERSON] в невідомих їм частках, яку вони успадкували після смерті [PERSON] Спірне домоволодіння між співвласниками в натурі не поділено, проте між попередніми співвласниками [PERSON] та [PERSON], які були співвласниками будинку по 1/2 частині кожний був визначений порядок користування, відповідно до якого [PERSON] користувався приміщеннями будинку, які в технічному паспорті на будинок позначені приміщеннями квартири № 1, а [PERSON] користувався приміщеннями квартири, які в технічному паспорті позначені за квартирою № 2. З 2004 року, після того, як право власності на 54 частину домоволодіння перейшла до відповідачки [PERSON] в частині 2/6 та [PERSON] в частині 1/6, між співвласниками встановився наступний порядок користування, зокрема [PERSON] користувалася житловими кімнатами 2 - 6, площею 11, 2 кв. м., 2 - 7, площею 7, 4 кв. м. та передпокоєм 2 - 5, площею 5, 0 кв. м., а у користуванні [PERSON] перебувала житлова кімната 2 - 8, площею 15, 7 кв. м. та коридор 2 - 9, площею 5, 8 кв .м. Інші підсобні приміщення, зокрема санвузол 2 - 4, площею 2, 4 кв. м., кухня 2 - 3, площею 5, 0 кв. м., веранда 2 - 2, площею 6, 0 кв. м. та веранда 3 - 1, площею 3, 1 кв. м. перебували у спільному користуванні. В 2009 року , після смерті [PERSON] і переходу права власності на 1/6 частину домоволодіння до них вищезазначений порядок користування частиною будинку, який існував при попередніх власниках зберігся і для них. Проте, починаючи з 2010 року між ними та [PERSON] почали виникати конфлікти щодо користування кухнею 2 - 3, площею 5, 0 кв. м. Крім того, починаючи з 2012 року відповідачка [PERSON] без погодження з співвласниками спільної власності, вселила в частину будинку свою дочку, зятя та родичку: відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] З цього часу відповідачі перешкоджають позивачу [PERSON] та її малолітній доньці [PERSON], а вони постійно проживають за цією адресою з 2006 року, користуватися кухнею. У вхідні двері суміжного з кухнею приміщення веранди відповідачі встановили замок, який закривають і таким чином їх на кухню не допускають. У зв"язку з чим п вони просять, зобов'язати [PERSON] не чинити:[PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої доньки [PERSON], [INFO], [PERSON] та [PERSON] перешкоди у користуванні частиною будинку [ADDRESS] шляхом демонтажу замку з вхідних дверей до приміщення веранди та забезпечення вільного доступу до приміщення кухні, яке в технічному паспорті на будинок, виготовлений Київським міським бюро технічної інвентаризації від 26 червня 2009 року зазначено під № 2 - 3, площею 5, 0 кв. м. Виселити [PERSON], [PERSON] та [PERSON] із будинку [ADDRESS] В судовому засіданні позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити позов, в зустрічному позові просила відмовити. Представник [PERSON] за договором про надання правової допомоги № 20 / 07 - 2015 від 20 липня 2015 року [PERSON] ( а. с. 32 - 33 ) підтримала думку свого довірителя, та також підтримала заявлені первинні позовні вимоги , в зустрічному позові просила відмовити. Відповідач за первинним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах своє неповнолітньої доньки проти задоволення первинного позову заперечила в повному обсязі, та просила суд відмовити у його задоволенні, зустрічні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідачка за первинним позовом та позивачка за зустрічним позовом [PERSON] проти задоволення первинного позову заперечила в повному обсязі, та просила суд відмовити у його задоволенні, зустрічні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. наполягала на його задоволенні. Відповідач за первинним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] проти задоволення первинного позову заперечив в повному обсязі, та просив суд відмовити у його задоволенні, зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 10.09. 2015 року ( а.с. 62) підтримав позицію свого довірителя та просив суд відмовити у задоволенні основного позову , зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідачка [PERSON] зустрічні позовні вимоги не визнала та просила у його задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON] зустрічні позовні вимоги не визнав та просив у його задоволенні відмовити. Відповідачка [PERSON] зустрічні позовні вимоги не визнала та просила у їх задоволенні відмовити. пояснивши суду, що вона з 2010 року не проживає у спірному будинку та винаймає інше житло. Оцінюючи пояснення сторін, дослідженні надані в справі докази, в тому числі допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги та вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Як слідує із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, сторонам на праві спільної часткової власності належить 1/2 домоволодіння [ADDRESS] загальною площею 64,4 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м., згідно технічного паспорту ( а.с .101-105). [PERSON] належить 2/6 частин домоволодіння на підставі договору дарування частини житлового будинку від 29 січня 2004 року ( а.с. 28-29: 30). [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 1 / 18 кожному на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06.10.2009р. отриманого в порядку успадкування після смерті [PERSON] ( а.с. 129: 130: 131). Водночас, сторони за усною домовленістю визначили порядок користування своєї власності та займають такі приміщення у будинковолодінні [ADDRESS], а саме: - позивачка [PERSON] займає веранду - 6. 0 кв. м., кухню - 5. 0 кв. м., санвузол -2. 0 кв. м., житлову кімнату - 11. 2 кв. м., коридор -5. 0 кв. м., житлову кімнату - 7. 4. кв. м., що становить 36, 6 кв.м. Згідно ч.1ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом. Статтею 364 ЦК України передбачене право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У пунктах 6 - 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 " Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок " зазначено, що при поділі будинку в натурі, що є спільною частковою власністю, суди повинні мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом або за технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартир, які відповідають розміру їх часток у приватній власності. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться за наявності дозволу на це виконавчого комітету місцевої ради. Таким чином, обов'язковою умовою проведення переобладнання і перепланування жилих будинків ( квартир ), що перебувають у приватній власності, є отримання дозволу на це виконавчого комітету відповідної місцевої ради депутатів. Системний аналіз діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що предметом доказування у справі про виділ в натурі частки із спільної часткової власності являється: - наявність технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом ( квартири ); - відповідність розміру їх часток у приватній власності. Таким чином запропоновані варіанти реального порядку користування без визначення ідеальних часток співвласників неможливо. Також судом встановлено, що сторони є родичі і перебувають у конфліктних стосунках, з приводу порядку користування будинковолодінням. Позовні вимоги [PERSON] про встановлення порядку користування житловим будинком задоволенню не підлягають, оскільки сторони постійно конфліктують. вказані обставини не спростовували і самі сторони . У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Ст. ст. 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, аніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч. І ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Разом з тим , власник [PERSON]яка володіє 2/6 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд та будівель за адресою: [ADDRESS] та [PERSON], [PERSON] з неповнолітніми дітьми є однією родиною і тривалий час з дозволу власника проживають у спірному будинковолодінню. Вказаний факт підтвердили у судовому засіданні як сторони так і допитані у судовому засіданні свідки, які засвідчили той факт, як у родині [PERSON] в користуванні знаходиться відокремлені кухня, санвузол , так і в родині [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у користуванні є кухня, санвузол . Крім цього, з матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що жодного допустимого та належного доказу, які б підтверджували факти систематичного порушення правил співжиття відповідачами за зустрічним позовом і робили неможливим для інших проживання з ними в одному будинку суду не надано. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ст. 157 ЖК України встановлено : виселення членів сім'ї власника житла здійснюється за тішенням суду на підставах, визначених ч. 1 ст. 116 ЖК, тобто на підставах, аналогічних виселенню членів сім'ї наймача. До таких підстав закон відносить: а ) систематичне руйнування або псування житлового приміщення; б ) систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює спільне проживання з порушниками інших осіб в одному -житловому приміщенні. В процесі тлумачення терміну " систематичність " як підстави для вселення Верховного Суду України звертає увагу на те, що " при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Щодо зустрічних вимог до [PERSON] про усунення перешкод, шляхом її виселення, дана вимога не може бути задоволена , оскільки остання не може чинити перешкоди Позивачам за зустрічним позовом, оскільки не проживає на спірній житловій площі та не зареєстрована у ній, а отже, є неналежним відповідачем за зустрічним позовом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов"язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів ( п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 « Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції » ). Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 « Про судове рішення у цивільній справі » роз"яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Отже позивачі за зустрічним позовом у судовому засіданні не довели суду тих обставин, на які вони посилались як на підставу своїх вимог, не пояснили, яким чином порушене їх право власності чи користування будинком. Таким чином, розглянувши позовні вимоги ретельно та неупереджено, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визначення порядку користування житловим будинком та за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод у користуванні власністю слід відмовити у повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed