Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом в якому просить: визнати дії відповідача такими, що суперечать чинному законодавству в частині внесення записів до трудової книжки та в частині її належного оформлення і видачі; визнати наказ №212-к від 25.09.2015 року неправомірним та скасувати його; зобов`язати відповідача привести у відповідність запис у трудовій книжці в частині поновлення на роботі згідно наказу №52-к від 08.05.2015 року «Про поновлення на роботі [PERSON] », прийняття відповідного наказу про звільнення за новими обставинами відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 14.09.2015 року, днем фактичного звільнення вважати 20.06.2017 рік - день отримання трудової книжки; стягнути з відповідача за період з дати поновлення на роботі 08.05.2015 року по 20.06.2017 рік належні позивачу кошти по заробітній платі, виплаті відпускних за перебування у відпустці за 2015 рік, одноразової виплати та оздоровлення, виплати за лікарняними листами по втраті тимчасової працездатності та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 25.09.2015 року по 20.06.2017 рік. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 08.05.2015 року її поновлено на посаді завідувача дошкільного навчального закладу «Берізка» у смт.Нові Стрілища, Жидачівського району Львівської області, про що видано Наказ №52-к, на підставі рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 29.12.2014 року та зроблено відповідний запис у трудовій книжці №17. Однак, на думку позивачки, вказаний запис зроблено невірно, оскільки не зазначено ким його здійснено (прізвище, ініціали та підпис працівника, його посада), а сам запис не посвідчено печаткою. Крім того, запис №17 має розбіжності із Наказом про поновлення на роботі від 08.05.2015 року. Стверджує, що у період з 08.05.2015 року, з дати фактичного поновлення на роботі до 14.09.2015 року - дати скасування Апеляційним судом Львівської області рішення Жидачівського районного суду Львівської області, яким її поновлено на роботі, їй на підставі наказу від 09.07.2015 року №145-в надано щорічну основну відпустку за 2015 рік, тривалістю 42 календарних дні, з 09.07.2015 року до 19.08.2017 року, із виплатою одноразової допомоги на оздоровлення. Крім того, із 08.05.2015 року по 14.08.2015 рік, з 04.09.2015 року по 14.09.2015 рік вона перебувала на лікарняному, відтак, термін перебування у відпустці продовжується на період лікування, тобто на 10 днів. 25.09.2015р. вона зверталась із заявою до відповідача про надання відпустки за власний рахунок без збереження заробітної плати на 14 календарних днів у зв`язку із продовженням лікування в місті Києві. До вказаної заяви було додано оригінали лікарняних листів вказаних вище. Цього ж дня, вона звернулась до відповідача із заявою про надання публічної інформації, зокрема з приводу її правового статусу на дату звернення, та Наказу про усунення з посади завідувача. Саме 25.09.2015 року відповідач зобов`язаний був згідно Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, ністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 07.1993 року № 58, ознайомити працівника під розписку із Наказом про звільнення, здійснити повний розрахунок по виплаті заробітної плати та видати, належним чином оформлену трудову книжку. Однак, за вказаний вище період позивач не отримувала жодних виплат заробітної плати, виплат за щорічну відпустку, виплати одноразової допомоги на оздоровлення, виплати за лікарняними листами, як і не отримала виплати середньомісячного заробітку за один місяць за рішенням Жидачівського районного суду Львівської області при поновлені на роботу. Відтак, відповідач грубо порушив конституційні права позивача в частині отримання виплати в повному обсязі заробітної плати та інших виплат пов`язаних із виконанням роботи найманим працівником, що передбачено КЗпП України, та чинним законодавством України, оскільки поновлення її на роботі відбулося у період між рішенням суду першої інстанції та рішенням суду Апеляційної інстанції. Крім того, позивачка стверджує, що наказ №212-к від 25.09.2015 року «Про визнання наказу №52-к від 08.05.2015 року недійсним» є нікчемним, оскільки він не є наказом про звільнення позивача на підставі рішення апеляційного суду. На думку позивачки, Рішення Апеляційного суду є підставою для звільнення позивача з роботи виключно за новими обставинами, оскільки, як зазначено вище, позивач після поновлення на роботі працювала та не була звільнена з роботи за новими обставинами визначеними рішенням Апеляційного суду Львівської області. Також, скасування Наказу про поновлення на роботі Апеляційним судом, не є підставою для визнання відповідачем цього наказу дійсним шляхом занесення до трудової книжки такого запису. Запис у трудовій книжці № 18, яким попередній запис №17 визнано недійсний не містить дати його внесення до трудової книжки та не містить також прізвище, ініціали, посаду працівника, який вносить такий запис до трудової книжки, не містить його підпису скріпленого печаткою відповідача, як того вимагає Інструкція про порядок ведення трудових книжок. Також стверджує, що відповідач видав їй трудову книжку лише 20.06.2017 року та не провів повного розрахунку при звільненні. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 03.11.2017 року відкрито провадження у справі. 22.05.2018 року [PERSON] подала заяву про зміну позовних вимог, а саме просить п.5 вимог позовної заяви викласти в наступній редакції: «Стягнути з відповідача належні позивачу виплати відповідно до доданого розрахунку». Згідно доданого розрахунку, сума заборгованості становить 121718,65 грн. На підставі розпорядження керівника апарату Жидачівського районного суду Львівської області Особи В.М. №289 від 05 серпня 2020 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2020 року головуючим у справі призначено суддю Жидачівського районного суду Львівської області Сливку С.І. Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Сливки С.І. від 10 серпня 2020 року справу за позовом [PERSON] до Відділу освіти Жидачівської районної державної адміністрації Львівської області про зміну запису в трудовій книжці, стягнення заробітної плати, в тому числі за час вимушеного прогулу, прийнято до свого провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просили позов задоволити. Заперечили проти заочного розгляду справи. Представник відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Відзиву на позовну заяву не подав. Суд вважає можливим проводити розгляд справи без участі відповідача, відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, які є достатніми для встановлення фактичних обставин справи та прийняття рішення по суті. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Жидачівського районного суду львівської області від 29 грудня 2014 року у справі №443/685/14-ц /Т.1 а.с.7-11/ визнано незаконним наказ №21 від 11.03.2014 року керівника відділу освіти Жидачівської РДА «Про звільнення з роботи завідувача ДНЗ "Берізка" смт.Нові Стрілища [PERSON] ». Вирішено: поновити [PERSON] на посаді завідувача дошкільного навчального закладу «Берізка» в смт.Нові Стрілища Жидачівського району Львівської області; стягнути з відділу освіти Жидачівської РДА Львівської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу - з 11березня 2014 року по 29 грудня 2014 року; стягнути з відділу освіти Жидачівської РДА Львівської області на користь [PERSON] 700 грн. за надання їй юридичної допомоги. Рішення про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць допустити до негайного виконання. Наказом в.о. керівника відділу освіти Жидачівської районної державної адміністрації Чмелик М.М. №52-к від 08.05.2015 року [PERSON] поновлено на посаді завідувача дошкільного навчального закладу «берізка» смт. Нові Стрілища Жидачівського району Львівської області з 12.05.2015 року /Т.1 а.с.18/ на підставі рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 29.12.2014 року. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14.09.2015 року (Провадження №22ц/783/4232/15) /Т.1 а.с.22-28/, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.05.2016 року /Т.1 а.с.107-112/, рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 29.12.2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до відділу освіти Жидачівської районної державної адміністрації, з участю третьої особи на стороні відповідача [PERSON] , про визнання незаконним наказу №21 від 11.03.2014 року «Про звільнення з роботи завідувача ДНЗ «Берізка [PERSON] », поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено. Наказом в.о. керівника відділу освіти Жидачівської районної державної адміністрації Чмелик М.М. №212-к від 25.09.2015 року наказано: наказ №52-к від 08.05.2015 року відділу освіти Жидачівської районної державної адміністрації «Про поновлення на роботі [PERSON] » вважати недійсним; Наказ №21 від 11.03.2014 р. відділу освіти Жидачівської районної державної адміністрації «Про звільнення з роботи завідувача ДНЗ «Берізка» смт. Нові Стрілища [PERSON] » згідно рішення Апеляційного суду Львівської області від 14.09.2015 року вважати законним /Т.1 а.с.21/. На підставі вказаних вище наказів до трудової книжки позивачки [NUMBER] внесено відповідні записи /Т.1 а.с.54-57/: -запис №16 від 11.03.2014 року - «Звільнена з посади завідувача ДНЗ «Берізка» смт.Нові Стрілища за ст.41 п.3 КЗпП України», підстава- Наказ №21-к від 11.03.2014 року; -запис №17 від 12.05.2015 року - «Запис №16 недійсним, поновлено на попередній посаді», підстава - Наказ №52-к від 08.05.2015 року; -запис №18 - «Запис №17 недійсним», підстава - Наказ №212-к від 25.09.2015 року, рішення апеляційного суду від 14.09.2015р. Відповідно до абзацу 3 п. 2.4 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» (далі - Інструкція), затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України №58 від 27.03.1993 р., записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Зміст вказаної вище норми закону, свідчить про те, що завіряються печаткою виключно записи про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний". Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки . У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". При зміні формулювання причини звільнення пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним" звільнений... і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення (п. 2.10 Інструкції). Відтак, покликання позивачки на відсутність печатки у записах трудової книжки №№ 17, 18 суперечать вимогам вказаної вище Інструкції. Крім того, якщо апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції і визнав звільнення працівника правомірним, рішення про поновлення на роботі втрачає свою силу, а працівник вважається звільненим з дати, зазначеної в наказі про звільнення Тобто, чинність наказу про поновлення на роботі працівника припиняється з дати його видання і трудові відносини, що були укладені відповідно до цього наказу, вважаються такими, що не відбулися. Відтак, покликання позивача [PERSON] на те, що рішення апеляційного суду є підставою для її звільнення з роботи виключно за новими обставинами, не відповідають фактичним обставинам справи, та не грунтуються на нормах чинного трудового законодавства. Також, позивачем не доведено незаконності наказу №21-к від 25.09.2015 року, оскільки його винесення відповідачем не суперечить вимогам вказаної вище Інструкції та нормам КЗпП України. З огляду на вище викладене, позовні вимоги в частині визнання дій відповідача такими, що суперечать чинному законодавству щодо внесення записів до трудової книжки та її оформлення, а також визнання наказу №212-к від 25.09.2015 року неправомірним є безпідставними. Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.444 ЦПК України, суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; и3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Таким чином, якщо судове рішення скасоване і в задоволенні позову відмовлено, зобов`язання, вчинені під час виконання рішення суду, мають бути повернуті до первісного стану, що передував виконанню рішення суду. Разом з тим, у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача (ч.2 ст.445 ЦПК України). Суд погоджується з доводами позивача про те, що з 08.05.2015 року, тобто з дня видачі наказу про поновлення на роботі, їй не нараховувалась заробітна плата, що зокрема підтверджується відомостями про застраховану особу форми ОК-5 /Т.1 а.с.141-143/. Однак, зважаючи на те, що позивач вважається звільненою з дати, зазначеної в наказі про звільнення від 11.03.2014 року, вимоги позивача щодо стягнення коштів за період з часу поновлення на роботі до дня фактичного одержання трудової книжки, зокрема середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є безпідставними. Щодо доводів позивача про несвоєчасну видачу їй трудової книжки, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Пунктом 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Пунктом 4.2 вказаної інструкції передбачено, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 5 статті 235 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу настає за умови затримки видачі трудової книжки з його вини, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як належне оформлення трудової книжки та її видача в строки передбачені ст. 47 КЗпП України. Отже, невидача з вини власника або уповноваженого ним органу трудової книжки працівникові у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 235 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як видно з листа №892 від 01.10.2015 року адресованому [PERSON] (Т.1а.с.113/, останній було запропоновано звернутись у відділ освіти Жидачівської РДА для отримання трудової книжки або надати згоду на відправлення такої поштою. Доводи [PERSON] щодо того, що з вини відповідача їй не було видано трудову книжки нічим не підтверджуються. Більше того, позивач в день видачі наказу від 25.09.2015р. на роботу не з`явилася, що зокрема підтверджується її заявою від 25.09.2015 року подала до відділу освіти Жидачівської РДА заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати /Т.1 а.с.58/, трудову книжку не отримала та не надала суду жодних доказів неможливості її отримання у день звільнення. Як вбачається із листа-відповіді начальника відділу освіти Жидачівської районної державної адміністрації Груського Ю.М. від 27.11.2018 року /Т.1 а.с.103-105/, після 12.05.2018 року завідувачем ДНЗ «Берізка» [PERSON] табелі обліку робочого часу, завірені належним чином, не подавались. 28.07.2015 року наказом по відділу освіти №354 [PERSON] була відкликана з відпустки з 29.07.2015 року у зв`язку із терміновою потребою провести фінансової операції по видатках через органи Державного казначейства, подання пакету документів для затвердження зрізків посадових осіб ДНЗ «Берізка» смт. Н.Стрілища у зв`язку із зміною рахунків /Т.1 а.с.116,117/, однак остання на наказ не відреагувала. Актом прийому-передачі бухгалтерської документації від 26.08.2015 року завідувачу ДНЗ «Берізка» [PERSON] передано усю наявну документацію 08.07.2015 року /Т.1 а.с.115/. Відповідно до ч. 3 ст. 12,ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Таким чином, судом не встановлено порушення прав позивача у сфері трудових правовідносин,будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивачка посилалася, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення із відповідача коштів та визнання його дій неправомірними в частині винесення наказу та оформлення трудової книжки при звільненні позивачки, а тому позов задоволенню не підлягає. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок держави.

Outcome: dismissed