Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

В травні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеною вище позовною заявою відповідно до якої просить суд : здійснити виділ в натурі майна - об"єкта незавершеного будівництва ( сукупності будівельних матеріалів та обладнання, використаних під час будівництва) - гаража № 13 площею 24 кв.м., розташованого за адресою [ADDRESS] ; право спільної часткової власності на сукупність будівельних матеріалів та обладнання , використаних під час будівництва гаражів № 12 ( площею 24 кв.м) та № 13 ( площею 24 кв.м). загальною площею 48 кв.м., які розташовані по [ADDRESS] вартістю 20498 грн. припинити ; визнати за нею право приватної власності на майно - об"єкт незавершеного будівництва ( сукупність будівельних матеріалів та обладнання, використаних під час будівництва) - гараж № 13 загальною площею 24 кв. м., який розташований за адресою : [ADDRESS] вартістю 11597 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.04.2011 року рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області по справі № 2-959/11 між нею та відповідачем було розірвано шлюб. Питання поділу спільного майна подружжя було вирішено у судовому порядку таким чином, що між нею та відповідачем було здійснено поділ майна, що було їх спільною сумісною власністю та зокрема визнано за нею право власності на 1/2 частину сукупності будівельних матеріалів та обладнання, використаних під час будівництва гаражів № 12 ( площею 24 кв.м.) вартістю 8901,00 грн. та № 13 ( площею 24 кв.м.) загальною площею 48 кв.м., які розташовані по [ADDRESS] вартістю 11597,00 грн., залишивши вказане майно у їх спільній частковій власності. Зазначає, що на час слухання справи про поділ майна будівництво нерухомого майна - гаражів № 12 та № 13 було закінчено і вони фактично експлуатувалися та експлуатуються зі своїм функціональним призначенням, оскільки у її користуванні перебуває гараж № 13 , але оформити належним чином право власності на нього вона не має змоги з вини відповідача. Ухвалою від 08.09.2020 року у даній цивільній справі було відкрито загальне позовне провадження. Призначено по справі підготовче судове засідання на 09.11.2020 року ( а.с.46). 16.12.2020 року на представником відповідача - адвокатом Козловським А.В. подано відзив на позовну заяву. Відповідно до відзиву представник відповідача зазначає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення з тих підстав, що вона є власником 1/2 частини сукупності будівельних матеріалів та обладнання, використаних під час будівництва гаражів № 12 та № 13 загальною площею 48 кв.м., які розташовані по [ADDRESS] вартістю 10249,00 грн., а не об"єкта нерухомого майна, що на його думку не потребує доказування, а потребує лише розуміння цього факту ( а.с. 108-110). 21.12.2020 року [PERSON] подано відповідь на відзив згідно якого зазначила, що суть позову полягає виключно в тому, щоб виділити належну їй частку із майна, що на даний момент перебуває у спільній частковій власності, щоб вона могла належним чином оформити і зареєструвати її право на дане майно. Зазначає, що в даному випадку слід за аналогією взяти норми права, що стосуються поділу нерухомої речі, оскільки вказані гаражі хоч і є формально сукупністю будівельних матеріалів є також і нерухомою річчю, державна реєстрація якої не здійснена . Зазначила, що належна їй частка площі - гаража № 13 площею 24 кв. м. є повністю ізольованим від приміщень відповідача та має окремий вихід і систему життєзабезпечення, що надає можливість проведення виділу частки із майна ( а.с. 113-114). 21.12.2020 року позивачкою подано заяву про зміну предмету позову ( а.с.117-118). 29.12.2020 року представником відповідача - адвокатом Козловським А.В. подано відзив на позовну заяву з врахуванням заяви про зміну предмету позову, згідно якої просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог за безпідставністю ( а.с.127-128). 18.01.2021 року на електронну пошту суду надійшла відповідь на відзив, згідно якого позивачка вказала, що суть даного позову полягає тільки і виключно в тому, щоб виділити їй належну їй частку із майна, що на даний момент перебуває у спільній частковій власності, щоб вона могла належним чином оформити і зареєструвати своєї право ( а.с. 129-130). 27.01.2021 року [PERSON] подано доповнення до позовної заяви ( а.с.135-139). Протокольною ухвалою суду від 27.01.2021 року підготовче судове засідання закрито ( а.с. 152). В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові, просить суд їх задовольнити повністю. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву, додатково просить суд застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, вказавши на те, що з часу винесення рішення суду про поділ майна подружжя пройшло більше трьох років, рішення суду було 10.03.2016 року. Будь-яких доказів поважності пропуску строку позовної давності позивачкою суду не надано. Зазначив, що з даного позову вбачається про наявність спору між позивачкою та реєстраційними органами з приводу реєстрації гаража, но не спір між позивачкою та відповідачем, оскільки спірне майно між ними вже було поділено рішенням суду від 10.03.2016 року. Суд, вислухавши пояснення позивачки, представника відповідача, дослідивши письмові докази прийшов до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ст. 77 ЦПК України). Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Як передбачено ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10.03.2016 року в цивільній справі № 274/2779/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна, позов [PERSON] до [PERSON] задоволено повністю. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково. Поділено майно, що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , та визнано за [PERSON] та [PERSON] , право власності по 1/2 ідеальній частині на житловий будинок загальною площею 63.0 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] ; по 1/2 ідеальній частині квартири [ADDRESS] , по 1/2 частині легкового автомобіля MERCEDES-BENZ 313 Sprinter, 2002 року випуску, ДНЗ [NUMBER] вартістю 90000 грн., вантажного автомобіля ГАЗ 2752, 2003 року випуску, ДНЗ [NUMBER] вартістю 20000 грн; легкового автомобіля TOYOTA Camry 2.4, 2008 року випуску д.н.з. [NUMBER] , вартістю 200000.00 грн; та 1/2 частину сукупності будівельних матеріалів та обладнання, використаних під час будівництва гаражів №12 та №13 загальною площею 48 м. кв. які розташовані по [ADDRESS] вартістю 10249.00 грн. залишивши вказане майно у їх спільній частковій власності. Зустрічний позов в іншій частині залишено без задоволення ( а.с. 74-76). Згідно листа виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області від 10.04.2020 року на ім"я [PERSON] судом встановлено, що [PERSON] 11.03.2020 року зверталася до виконавчого комітету з питанням реєстрації права власності на майно згідно рішення суду від 10.03.2016 року. Їй було роз"яснено, що відповідно до ст. 5 ЗУ " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності у Державному реєстрі речових прав здійснюється на земельні ділянки, а також на об"єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме : житлові будинки, будівлі, споруди, а також окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення ( а.с. 71). Відповідно до копії Акта передачі у власність гаражів по [ADDRESS] , судом встановлено, що між директором ДП " Прогрес - буд " та [PERSON] було складено даний Акт про те, що на підставі рішення міськвиконкому № 220 від 02.04.1999 року ДП " Прогрес - буд" було виділено земельну ділянку для будівництва гаражів для легкових автомобілів по [ADDRESS] за рахунок часткової участі в будівництві. Було побудовано гараж для [PERSON] , який сплатив вартість в сумі 11597 грн. повністю і гараж № 13 площею 24.2 кв.м. передано в постійне користування. Зазначено, що [PERSON] зобов"язаний подати заяву в земельний відділ міськвиконкому з проханням про оформлення земельної ділянки під гараж ( а.с. 72 ). Аналогічний Акт було складено і відносно гаража № 12 площею 24 кв.м. Вартість гаража 8901 грн. ( а.с.140). Як вбачається з копії заяви [PERSON] від 03.09.2020 року вона письмово зверталася до [PERSON] з пропозицією з"явитися 17.09.2020 року до приватного нотаріуса Богатирчука А.М. за адресою [ADDRESS] для надання згоди на реєстрацію гараж № 13 ( площею 24 м ), який розташований по [ADDRESS] , згідно рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10.03.2016 року ( а.с.89). Згідно технічного паспорту на гараж ( машино - місце ) № 12 вбачається, що паспорт виготовлено станом на 25.01.2021 року, замовниками технічної інвентаризації були [PERSON] , та [PERSON] . Гараж розташований по [ADDRESS] . Загальна площа гаража 23,8 кв.м. Гараж побудований в 2001 році. Фундамент є бутовим, стіни з цегли, покрівля з шиферу, перекриття - з/б плити, підлога - бетон. Аналогічний технічний паспорт на гараж ( машино - місце ) № 13 ( а.с. 141-149). 03.02.2018 року [PERSON] до Бердичівського ВП було подано заяву в якій вона зазначила, що 10.03.2016 року Бердичівським міськраойнним судом було прийнято рішення по справі № 274/2779/14-ц згідно якого вона має право власності на 1/2 частину сукупності будівельних матеріалів та обладнання, використаних під час будівництва гаражів № 12 та № 13 загальною площею 48 кв.м., по [ADDRESS] . Однак з часу прийняття рішення по справі вона не змогла вільно користуватися своєю власністю. Ключів від гаражів у неї немає. Тому просить допомогти їй в вирішенні питання вільно користуватися її власністю, а саме : 1/2 частиною сукупності будівельних матеріалів та обладнання, використаних під час будівництва гаражів № 12 та № 13 загальною площею 48 кв.м., по [ADDRESS] ( а.с.150). 27.02.2018 року Бердичівським ВП було надано відповідь [PERSON] з якого вбачається, що їй рекомендовано звернутися до суду в порядку приватного звернення ( а.с. 150- зворот). Відповідно до частини 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований статтею 331 ЦК України, за приписами частини другої якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Одночасно частиною 3 статті 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (абзац перший). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону. Отже, об`єкт незавершеного будівництва за визначенням частини 3 статті 331 ЦК України за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво). У той же час об`єкт незавершеного будівництва є лише сукупністю належних забудовнику будівельних матеріалів і наявність судового рішення про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на новостворену річ - об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні статті 181 та частини 2 статті 331 ЦК України, оскільки не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно. Визнання за судовим рішенням права власності цієї особи на об`єкт незавершеного будівництва ні за яких умов не спричиняє правового наслідку у вигляді отримання таким майном (сукупністю будівельних матеріалів) статусу новоствореного нерухомого майна ( Постанова Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 916/633/19). Як було встановлено судом згідно рішення Бердичівського міськрайонного суду від 10.03.2016 року у цивільній справі № 274/2779/14-ц позивачка має право на 1/2 частину сукупності будівельних матеріалів та обладнання, використаних під час будівництва гаражів №12 та №13 загальною площею 48 м. кв. які розташовані по [ADDRESS] вартістю 10249.00 грн. та вказане майно залишено у спільній частковій власності позивачки та відповідача. Будівельні матеріали - це різні за складом, структурою, формою та властивостями речовини, застосовувані безпосередньо для будівництва споруд або для виготовлення з них збірних елементів на спеціалізованих підприємствах. Як вбачається з наданих позивачкою копій технічних паспортів на гаражі № 12 та № 13 дані гаражі мають такі основні конструктивні елементи як: фундамент який є бутовим, стіни з цегли, покрівля з шиферу, перекриття - з/б плити, підлога - бетон. Таким чином згідно рішення Бердичівського міськрайонного суду від 10.03.2016 року у цивільній справі № 274/2779/14-ц як позивачка та і відповідач мають право на 1/2 каменю бут - з якого побудовані фундаменти гаражів, 1/2 цегли з якої побудовані стіни гаражів, половину шиферу яким перекриті гаражі, 1/2 бетонного покриття яким заливалися підлога в гаражах та по 1/2 на обладнання, яке використовувалося під час будівництва даних гаражів, но ніяким чином не на об"єкти незавершеного будівництва, як зазначає позивачка у своїх позовних вимогах. В своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд здійснити виділ в натурі майна - об"єкта незавершеного будівництва ( на її думку ) ( сукупності будівельних матеріалів та обладнання, використаних під час будівництва) однак в порушення вимог ст. ст. 12-13,76-81 ЦПК України нею не надано суду жодного доказу про те які саме будівельні матеріали та обладнання були використані під час будівництва гаражів, їх кількість та вартість, крім того не зазначено які матеріали та в якій кількості виділити їй, а в якій кількості залишити відповідачу, припинивши таким чином право спільної часткової власності на сукупність будівельних матеріалів та обладнання, яке використане під час будівництва. Враховуючи вище наведене суд вважає що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та такими, що до задоволення не підлягають в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18липня 2006 року). Щодо клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, то суд не вбачає підстав для його застосування, оскільки в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Відповідно до ст. 141 ЦПК УКраїни в разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed