Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

Керівник Нікопольської окружної прокуратури Дніпропетровської області, який діє в інтересах держави в особі Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, виконавчого комітету Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, [PERSON] , Фермерського господарства «Дніпровські чорноземи» про визнання незаконним та скасування наказу, визнання договорів недійсними, зобов`язання повернути земельну ділянку. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що рішенням Лошкарівської сільської ради № 135-22 від 14 червня 2017 року «Про добровільне об`єднання територіальних громад» створено Лошкарівську об`єднану територіальну громаду, до якої, в тому числі, увійшла Шевченківська сільська рада Нікопольського району. Частиною 4 ст.122 ЗК України, встановлено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Разом з цим, 31 січня 2018 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження «Про передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад». Вказаним розпорядженням державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру, починаючи з 01 лютого 2018 року необхідно забезпечити формування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах, визначених перспективним планом формування територій громад, шляхом проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності з подальшою передачею зазначених земельних ділянок у комунальну власність відповідних об`єднаних територіальних громад, згідно із ст.117 ЗК України. Так, відповідно до ч.1 ст.117 ЗК України, передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності, згідно з повноваженнями, визначеними цим Кодексом. У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні. На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влада чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї. На виконання положень вищевказаного законодавства, наказом ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 4-3766/15-18СГ від 27 вересня 2018 року Лошкарівській об`єднаній територіальній громаді передано у комунальну власність земельну ділянку кадастровим номером 1222986900:01:004:0041, загальною площею 52,2251 га, для ведення фермерського господарства державної власності на території Лошкарівської об`єднаної територіальної громади Нікопольського району Дніпропетровської області за межами населеного пункту, та того ж дня, а саме: 27 вересня 2018 року підписано акт приймання-передачі вказаної земельної ділянки. Майже через рік, а саме: 13 вересня 2019 року, на підставі вказаних документів, здійснено державну реєстрацію права власності за територіальною громадою села Лошкарівка в особі виконавчого комітету Лошкарівської сільської ради на вищевказану земельну ділянку, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено відповідний запис за № 33271694. Згідно зі ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.5 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», система місцевого самоврядування включає територіальні громади, сільські, селищні, міські ради, сільських, селищних, міських голів, виконавчі органи сільської, селищної, міської ради, районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селиш, міст, органи самоорганізації населення. Крім того, відповідно до ст.10 ЗУ «Про місцеве самоврядуванні в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами. За приписами статті 140 Конституції України, ст.10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Згідно зі ст.1 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчі органи рад - органи, які, відповідно до Конституції України та цього Закону, створюються сільськими радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядуванні у межах, визначених цим та іншими законами. Відповідно до ст.ст.12, 122 ЗК України, до повноважень сільських рад у галузі земельних відносин на території сіл та селищ належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вирішення інших питань у галузі земельних відносин, відповідно до закону. Статтею 33 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачені повноваження виконавчих органів сільських рад у сфері регулювання земельних відносин, до яких, зокрема, віднесено підготовку і внесення на розгляд ради пропозицій щодо надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад; здійснення контролю за додержанням земельного законодавства; координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом. Таким чином, Лошкарівська сільська рада є органом, уповноваженим державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, а саме: представляти територіальну громаду та здійснювати від її імені повноваження щодо розпорядження землями комунальної власності, а виконавчий комітет Лошкарівської сільської ради є органом, який створений сільською радою для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування, зокрема, в сфері земельних правовідносин. При цьому, незважаючи на те, що спірна земельна ділянка фактично була передана територіальній громаді села Лошкарівка в особі виконавчого комітету Лошкарівської сільської ради за актом приймання-передачі 27 вересня 2018 року, в якому, на виконання вимог ст.117 ЗК України, зазначено про те, що спірна земельна ділянка перебуває в оренді [PERSON] , виконавчим комітетом жодних заходів, направлених на отримання договорів оренди, підстав та законності їх укладання не перевірено. Більш того, після проведення 13 вересня 2019 року державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою села Лошкарівка в особі виконавчого комітету Лошкарівської сільської ради, продовжуючи неналежним чином здійснювати свої повноваження, виконавчий комітет Лошкарівської сільської ради також жодних заходів, направлених на встановлення користувача вказаної ділянки, підстав та законності виникнення у нього права користування земельною ділянкою не вжив. Таким чином, більше одного року орган місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, та як власник земельної ділянки, заходів, спрямованих на захист порушених інтересів держави, не здійснив, претензійно-позовна робота, спрямована на повернення з незаконного користування земельної ділянки комунальної власності, фактично не проведена. Невжиття органом місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, заходів щодо захисту та поновлення права власності держави на спірну земельну ділянку свідчить про наявність підстав для вжиття прокуратурою представницьких повноважень в інтересах держави шляхом звернення до суду з відповідним позовом. При цьому, Нікопольською місцевою прокуратурою 11 грудня 2019 року за № 107- 4769 вих-19 та від 17 грудня 2019 року № 107-4830 вих-19 направлялися запити до Лошкарівської сільської ради, в яких повідомлялося про встановлені факти порушення земельного законодавства. Проте, згідно з відповідями Лошкарівської сільської ради, в сільській раді відсутні повноваження щодо проведення перевірок законності наказів Держгеокадастру. Крім того, відсутні необхідні документи, в зв`язку з чим вони не мали можливості вжити відповідні заходи та звернутись з позовом до суду. Крім того, з метою здійснення контролю за повнотою нарахування і сплати податків, зборів, платежів за використання земельних ділянок та плануванням бюджету на 2020 рік, направлено лист до ГУ Держгеокадасту у Дніпропетровській області про надання копій договорів оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території Лошкарівської ОТГ. Крім того, відповідно до висновків Великої палати Верховного суду під час розгляду справи № 903/129/18 від 15 жовтня 2019 року, незалежно від причин неможливості самостійно звернутись до суду, вже сам факт незвернення з позовом свідчить, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки. Варто зазначити, що, дійсно, інтереси держави повинні захищати насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, в тому числі, шляхом подання відповідних позовних заяв, а не прокурор. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Проте, для того, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінюючи в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який, всупереч вимог закону, не здійснює захисту або робить це неналежно. Наведена правова позиція викладена в ухвалах Верховного суду від 13 червня 2018 року у справі № 687/379/17, від 07 травня 2018 року у справі № 910/18283/17, від 10 липня 2018 року у справі № 812/1689/16. Звернення керівника Нікопольської місцевої прокуратури до суду з позовом, у даному випадку, є єдиним ефективним засобом захисту порушених інтересів держави, враховуючи, що уповноважений орган самостійно не звернувся до суду з позовною заявою, оскільки лише орган прокуратури є тим суб`єктом, що має процесуальну можливість, в даному випадку, оскарження незаконного рішення, укладених на його підставі правочинів та відновлення права користування територіальною громадою земельною ділянкою. У цьому випадку необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства (у цьому випадку - місцевої громади) й орендаря, повернення землі у комунальну власність та відновлення порушеного порядку розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, дотриманні принципу раціонального використання землі, що відповідає принципу, закріпленому у Конституції України, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (статті 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (статті 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно-значимого питання - надання в користування земельних ділянок комунальної власності та дотриманні конституційного принципу рівності усіх перед Законом, у зв`язку з чим керівник Нікопольської місцевої прокуратури звертається до суду з позовом щодо захисту інтересів держави в сфері земельних відносин. У даному випадку, керівник Нікопольської місцевої прокуратури звертається до Нікопольського міськрайонного суду як суду загальної юрисдикції, виходячи з наступного. Право власності та користування на землю набувається та реалізується фізичними та юридичними особами в порядку та на підставах, визначених Конституцією України (ст.ст.13, 14), Земельним кодексом України (ст.78, 92, 93, 102- 1, 116, 122, 123 ЗК України), а також іншими законами, що видаються, відповідно до них (Закон України «Про оренду землі», Цивільний кодекс України тощо). Звернення прокурора до суду спрямовано на задоволення суспільної потреби у встановленні законності при вирішенні такого значимого питання, як правомірність набуття права користування на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, що було здійснено з порушенням вимог чинного законодавства та є виключними випадками, що встановлено вимогами ст.131-1 Конституції України та ст.23 ЗУ «Про прокуратуру». Так, Нікопольською місцевою прокуратурою вивчено стан дотримання вимог законодавства при отриманні земельних ділянок на території Нікопольського району Дніпропетровської області громадянами та юридичними особами для ведення фермерського господарства. Встановлено, що наказом Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області № ДН/1222986900:01:004/00001118 від 27 березня 2014 року «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду [PERSON] для ведення фермерською господарства на території Шевченківської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області та надано в оренду [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 52,2251 га, в тому числі, рілля - 52,2251 га, кадастровим номером 1222986900:01:004:0041 (01.02.) - для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Шевченківської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області. На виконання вищевказаного наказу, 28 березня 2014 року за № 28/03/14/3-ДО між Головним управлінням Держземагенства у Дніпропетровській області та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки, кадастровим номером 1222986900:01:004:0041, площею 52,2251 га, для ведення фермерського господарства строком на 49 років. Вподальшому, 18 квітня 2017 року [PERSON] до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області подано клопотання про надання згоди на передачу вищевказаної земельної ділянки в суборенду. Листом № Я-3651/0-1857/6-17 від 24 квітня 2017 року Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області [PERSON] надано згоду на передачу спірної земельної ділянки в суборенду. Опрацюванням відомостей, розміщених в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що з січня 2019 року державним реєстратором Чаплинської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області за № 30338540 зареєстровано договір суборенди земельної ділянки № 01/17 , кадастровим номером 1222986900:01:004:0041, площею 52,2251 га, від 02.05.2017 року строком дії до 24 квітня 2063 року між [PERSON] та Фермерським господарством «Дніпровські чорноземи». Вищевказаний наказ Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області ДН/1222986900:01:004/00001118 від 27 березня 2014 року «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» є незаконним та підлягає скасуванню, а укладений на його підставі договір оренди земельної ділянки від 28 березня 2014 року за № 28/03/14/3-ДО, укладений між Головним управлінням Держземагенства у Дніпропетровській області та [PERSON] » та, відповідно, договір суборенди земельної ділянки, кадастровим номером 1222986900:01:004:0041, площею 52,2251 га, строком дії до 24 квітня 2063 року, укладений між [PERSON] та Фермерським господарством «Дніпровські чорноземи», є недійсними, виходячи з наступного. Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З огляду на положення ст.ст.22, 31, 93, 124 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними ст.122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди), шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч.ч.2, 3 ст.134 цього Кодексу. Частинами другою та третьою статті 134 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться в разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Відповідно до частини другої ст.123 ЗК України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Частиною третьою статті 123 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає вмотивовану відмову в його наданні. Підставою відмови в наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Отже, ст.123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли, згідно із законом, земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати непередбачені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу. Разом з тим, відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім Земельного кодексу України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, а Земельний кодекс України - загальним. Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону. Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 цього Закону). Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений спеціальним Законом України «Про фермерське господарство». Так, згідно з абзацами 1, 2 частини першої статті 7 цього Закону, для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Частинами другою та четвертою статті 7 цього Закону передбачено, що заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом. Отже, спеціальний ЗУ «Про фермерське господарство» визначає обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для веденні фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 ЗК України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 ЗК України) та меті правового регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає в створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону України «Про фермерське господарство»). Крім того, ЗУ «Про фермерське господарство» передбачає, що заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна бути розглянута по суті. При цьому, норми цього Закону не містять імперативної вказівки про задоволення заяви за наявності певних формальних умов, допускаючи можливість прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про відмову в задоволенні заяви без визначення виключного переліку підстав для такої відмови. З огляду на зазначене, при вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягає порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, визначений статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство» як спеціального по відношенню до статті 123 ЗК України. Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 ЗУ «Про фермерське господарство», заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених частиною першою статті 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевіривши доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі, щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів. За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Натомість, відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів. Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 11.05.2016 року у справі № 6-2903цс15, від 18.05.2016 року у справі № 6-248цс16, та від 03.02.2016 року у справі № 6-2902цс15. Після укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб (стаття 8 Закону України «Про фермерське господарство» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Отже, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана, зокрема, з укладенням договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства, що є передумовою для державної реєстрації останнього. Відповідачами не було дотримано встановленого законом порядку отримання земельних ділянок, ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області не пересвідчилося в дійсності волевиявлення [PERSON] на створення фермерського господарства з метою вироблення товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації для отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Поряд з цим, згідно даних Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, фермерське господарство [PERSON] не створено та запис про його реєстрацію відсутній. Отже, [PERSON] , уклавши договір оренди земельної ділянки, не створив фермерського господарства, а через певний час (02 травня 2017 року) передав отриману в оренду землю в суборенду ФГ «Дніпровські черноземи». Також, в порушення вимог ст.7 ЗУ «Про фермерське господарство», [PERSON] належним чином не обґрунтував розмір вищевказаної земельної ділянки з урахуванням можливості її обробітку. Тобто, майбутній фермер для отримання земельної ділянки великої площі не довів, що новостворене фермерське господарство матиме змогу самостійно, силою та працею членів фермерського господарства обробляти отриману у користування землю, чи має він власну техніку для обробітку землі, ресурси для оренди сільськогосподарської техніки, а також досвід для ефективного обробітку більше 52 гектарів землі. Крім того, відповідно до ч.7 ст.7 ЗУ «Про фермерське господарство» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури. При цьому, між ГУ Держземагенства у Дніпропетровській області та [PERSON] того ж дня, а саме: 28 березня 2014 року було укладено ще 2 договори оренди земельних ділянок, а саме: договір № 28/03/14/1-ДО щодо оренди земельної ділянки, площею 15,9403 га, кадастровим номером 1222983400:01:001:0019, яка розташована на території Лошкарівської сільської ради Нікопольського району та договір № 28/03/14/2-ДО щодо оренди земельної ділянки, площею 77,2701 га, кадастровим номером 2229882800:01.004:0041, яка розташована на території Криничуватської сільської ради Нікопольського району. Таким чином, [PERSON] отримав для ведення фермерського господарства три окремі земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які розташовані в різних місцях на території трьох сільських рад, загальною площею 145,4355 га. За фактом заволодіння шахрайським шляхом правом оренди вищевказаних земельних ділянок 23 жовтня 2019 року за № 42019041490000107 внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування за ч.1 ст.190 Кримінального кодексу України. В ході досудового розслідування 01 листопада 2019 року слідчим суддею було надано тимчасовий доступ до речей та документів, які знаходяться у володінні ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, та на підставі яких [PERSON] було надано в оренду вищевказані земельні ділянки, у тому числі, заяв та усіх доданих до них документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання [PERSON] дозволів на відведення земельних ділянок. Згідно листа Головного управлінні Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 10-4-0.332-8910/2-19 від 20 листопада 2019 року, наданого на виконання ухвали суду, зазначено, що інші документи, у тому числі, заява [PERSON] про надання останньому спірної земельної ділянки в оренду для створення фермерського господарства в управлінні взагалі відсутня. З листа Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області № вих-15/1922457 від 29 жовтня 2019 року встановлено, що в електронно-обліковій системі «Єдиний реєстр для ведення автоматизованого обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів» відсутня інформація щодо реєстрації техніки за громадянином [PERSON] . Згідно інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] з 05 травня 2001 року є засновником, керівником та кінцевим бенефіціарним власником ТОВ "АГРОФІРМА "КІЛЬЧЕНЬ" (код ЄДРПОУ 31458660), основним видом діяльності якої є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, тобто, на момент отримання в оренду спірної земельної ділянки [PERSON] був засновником товариства з обмеженою відповідальністю, яке безпосередньо займалось вирощуванням зернових культур, що, в свою чергу, також свідчить про відсутність волевиявлення останнього саме на створення фермерського господарства з метою вироблення товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації для отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Отже, вирішуючи питання про надання [PERSON] в оренду вищевказаної земельної ділянки, Головне управління Держземагенства у Дніпропетровській області не провело належну перевірку та не пересвідчилося в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду, виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельній ділянці. Факт укладення між [PERSON] договору суборенди із ФГ «Дніпровські чорноземи» свідчить про використання ними процедури штучного створення фермерського господарства для одержання в користування земель державної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів. Крім того, договір суборенди між [PERSON] та ФГ «Дніпровські чорноземи» було укладено 02 травня 2017 року, однак, державна реєстрація вказаного договору відбулась лише 31 січня 2019 року, що, в свою чергу, також свідчить про намагання сторін приховати вказаний правочин. За таких підстав, наказ Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області Дії/1222986900:01:004/00001118 від 27 березня 2014 року «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в ореаду земельної ділянки», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду [PERSON] для ведення фермерського господарства на території Шевченківської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області» та наданню в оренду [PERSON] земельної ділянки, загальною площею 52,2251 га, в тому числі, рілля - 52,2251 га, кадастровим номером 1222986900:01:004:0041 (01.02.), для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Шевченківської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, необхідно визнати незаконним як такий, що видано в порушення ст.7 Закону України «Про фермерське господарство». Договір, укладений на підставі правового акту органу державної влади має відповідати цьому акту (ст.648 ЦК України). Враховуючи, що наказ Головного управління Держземагенства визнається незаконним, тому договір оренди землі, укладений на підставі наказу також має бути визнано недійсним. Також, суборенда - договір, відповідно до якого одна сторона зобов`язується передати індивідуально визначене майно, орендарем якого вона вже є, у користування або володіння іншій особі (суборендатору). Суборенда є похідним договором, тому умови договору оренди у своїй основі залишаються чинними та не можуть бути порушені. Договір суборенди не може перевищувати строку договору оренди. У разі укладення договору суборенди орендар продовжує виконувати свої обов`язки за договором оренди і несе відповідальність за дії суборендаря. До договору суборенди застосовуються ті ж правила, що і до договору оренди, крім випадків, що передбачені законодавством. Відповідно до ст.8 ЗУ «Про оренду землі», разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється. У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. На підставі ст.215 ЦК України, недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі, відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку. Оспорюваний договір оренди землі укладений із порушенням вимог Земельного кодексу України, законів України «Про фермерське господарство», «Про оренду землі», а тому підлягає визнанню недійсним у судовому порядку. З аналогічних підстав недійсним є договір суборенди земельної ділянки, кадастровим номером 1222986900:01:004:0041, площею 52,2251 га, від 02 травня 2017 року строком дії до 24 квітня 2063 року, укладений між [PERSON] та Фермерським господарством «Дніпровські чорноземи». Зважаючи на те, що ФГ «Дніпровські черноземи» спірну земельну ділянку державної власності отримало в обхід конкурентних засад, договір суборенди є недійсним як похідний від основного правочину - договору оренди землі. Відповідно до ст.216 ЦК України, у разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. При цьому, у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним, отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається (ч.6 ст.21 Закону). Таким чином, враховуючи вищевикладене, керівник Нікопольської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, який діє в інтересах держави в особі Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, виконавчого комітету Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, просить суд визнати незаконними та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області № ДН/1222986900:01:004/00001118 від 27 березня 2014 року «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду [PERSON] для ведення фермерського господарства на території Шевченківської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області», та надано в оренду [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 52,2251 га, в тому числі, рілля - 52,2251 га, кадастровим номером 1222986900:01:004:0041 (01,02.), для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Шевченківської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області. Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, кадастровим номером 1222986900:01:004:0041, площею 52,2251 га, від 28 березня 2014 року за № 28/03/14/3-ДО, укладений між Головним управлінням Держземагенства у Дніпропетровській області та [PERSON] . А також визнати недійсним договір суборенди земельної ділянки, кадастровим номером 1222986900:01:004:0041, площею 52,2251 га, № 01/17 від 02 травня 2017 року, укладений між [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) та Фермерським господарством «Дніпровські чорноземи» (ЄДРПОУ 40171304). Зобов`язати [PERSON] повернути державі в особі виконавчого комітету Лошкарівської сільської ради земельну ділянку, загальною площею 52,2251 га (кадастровий номер 1222986900:01:004:0041), на території Шевченківської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області за актом приймання - передачі. А також солідарно стягнути з відповідачів судовий збір на користь прокуратури Дніпропетровської області у сумі 7 684 грн. 00 коп. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2020 року по даній справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Вищевказана ухвала, позовна заява разом з додатками до неї була направлена відповідачам по справі та їм було запропоновано протягом 15 календарних днів з дня отримання даної ухвали надіслати суду та позивачу відзив на позовну заяву та всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.96-97). Відповідач [PERSON] своїм правом, передбаченим ст.178 ЦПК України, скористався та 15 квітня 2020 року на адресу суду надав відзив на позовну заяву (а.с.140-166), відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечує категорично, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного. Процедура надання в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, згідно ст.124 ЗК України, передбачає їх передачу лише за результатами проведення земельних торгів. Однак, вважає, що дане твердження не відповідає положенням чинного на час виникнення спірних відносин земельного законодавства, а, отже, є необґрунтованим та спростовується наступним. У відповідності до ч.2 ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою ст.134 цього Кодексу. Частиною 1 ст.134 ЗК України передбачено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі, з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.3 ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу, якою передбачено порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування без проведення земельних торгів. Частиною 2 статті 134 ЗК України регламентовано, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них, серед іншого, у разі: передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва. Згідно з п.1.4 класифікації видів цільового призначення, затвердженого наказом Держкомзему України від 23 липня 2010 року № 548, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України від 01 листопада 2010 року за № 1011/18306, КВЦПЗ визначає поділ земель на окремі види цільового призначення, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів. Таким чином, законодавством України (на час виникнення спірних відносин) було передбачено, що фізичні особи мають право отримувати земельні ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, у порядку, передбаченому ст.123 (ч.2 ст.134) ЗК України. Позивачем наголошується про те, що відповідач виніс оскаржувальний наказ без перевірки доводів заявника щодо одержання земельної ділянки для ведення фермерського господарства та без врахувань положень ЗУ «Про фермерське господарство», зокрема, за відсутності обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, документів, які підтверджують досвід роботи у сільськогосподарському господарстві без наявності освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі, наявності матеріальних та трудових ресурсів для можливості обробки земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства. А у зв`язку з тим, що позивач вважає, що земельна ділянка повинна бути виділена на користь відповідача виключно в порядку проведення торгів, у відповідності до норм чинного профільного законодавства України. Однак, вказане обґрунтування не відповідає дійсності та є безпідставним. Що стосується доводів позивача про те, що відповідач є учасником іншого сільськогосподарського підприємства, та доводи про те, що інформація про реєстрацію техніки за громадянином [PERSON] в єдиному державному реєстрі для ведення автоматизованого обліку тракторів і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів, наданої ГУ Держспоживслужби в Дніпропетровській області, не підлягають взяттю до уваги, оскільки є такими, які повністю заперечують реальним обставинам справи. Більш того, у відповідності до процедури одержання земельної ділянки у порядку, що передбачений профільним законодавством України, відповідач надав для ознайомлення спеціалісту відділу сільськогосподарських земель та юридичного відділу Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області оригінали відповідних документів, у тому числі, паспорт, ідентифікаційний код, трудову книжку, диплом про освіту, договір про надання техніки у користування, балансову довідку власника сільськогосподарської техніки та підтвердив своє волевиявлення, бажання та спроможність ведення фермерського господарства. Дана заява містить також й інші твердження, які надають повну інформацію про намір та законність його права на одержання відповідної земельної ділянки для фермерського господарства у порядку ч.2 ст.134 ЗК України без проведення земельних торгів. Отже, відповідач при розгляді заяви про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування та надання її в оренду мав необхідну інформацію щодо обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі, щодо наявності трудових - матеріальних ресурсів, аграрної освіти, необхідного досвіду для ведення фермерського господарства на земельній ділянці, наявності можливості обробки землі сільськогосподарською технікою та агрегатами для обробки землі, яка надана [PERSON] у користування, та наявності трудових ресурсів (син, донька, інші родичі, наймані працівники) матеріальних ресурсів, відповідного досвіду у сільському господарстві - понад 25 років стажу роботи на різних посадах сільськогосподарських підприємств. Крім того, проект землеустрою був позитивно оцінений та погоджений Управлінням Держземагентства у Нікопольському районі Дніпропетровської області, про що наданий Висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 19 березня 2014 року № 19/01-14. Крім того, Дніпропетровським обласним центром з охорони історико-культурних цінностей Департаменту культури, туризму, національностей та релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації надано інформацію від 20 березня 2014 року № 633/2. щодо наявності на земельній ділянці об`єктів історико-культурної спадщини, археології та їх правового режиму. Дніпропетровською філією Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» Міністерства аграрної політики та продовольства України надано агрохімічний паспорт поля, земельної ділянки з відповідними показниками за результатами обстеження. Державним підприємством «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», відповідно до положень Закону України «Про оцінку землі», на підставі зазначеного вище проекту, оскаржуваних наказу та договору оренди земельної ділянки, виготовлено технічну документацію із землеустрою з нормативно-грошовою оцінкою для ведення фермерського господарства на території Шевченківської сільської ради Нікопольського району. Згідно з висновком державної експертизи землевпорядної документації №39, наданого Головним управлінням Держземагенства у Дніпропетровській області, представлена документація вцілому відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється позитивно та погоджується. Тобто, вказане підтверджує законність дій при здійсненні відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства. Позивач, при подачі позову до суду, неодноразово зазначав, що після отримання земельної ділянки в оренду не було створено фермерське господарство, що не відповідає дійсності та є безпідставним. У відповідності до ч.2 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до Закону. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про фермерське господарство», право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18- річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Отже, жодним положенням норм чинного на час виникнення спірних відносин законодавства України не визначено обов`язку громадянина, якому надано земельну ділянку у користування для ведення фермерського господарства створити фермерське господарство, строків, протягом яких громадянин повинен створити фермерське господарство. Тобто, відповідними нормативно-правовими актами не встановлено будь-яких строків, впродовж яких особа має зареєструвати фермерське господарство після набуття ним права користування земельною ділянкою, відведеною з цією метою. Що стосується пред`явлених позовних вимог до ФГ «Дніпровські Чорноземи», то вважають за необхідне зазначити наступне. Згідно з ч.1 ст.774 ЦК України, передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 та 2 статті 8 Закону України «Про оренду землі», орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому. Відповідно до ст.3 Закону України «Про фермерське господарство», реалізувати зазначене право громадяни можуть у відповідності до вимог чинного законодавства шляхом створення громадянином фермерського господарства одноосібно, або ж створення фермерського господарства кількома громадянами. Тобто, в даному випадку, відповідач реалізував право на створення фермерського господарства разом із членами своєї родини. При цьому, про членів своєї родини, які планують йому допомагати та з якими він має наміри щодо введення господарства на оскарженій земельній ділянці, також повідомив. Так, його рідна донька [PERSON] , стала засновником та Головою Фермерського господарства «Дніпровські Чорноземи», а він сам увійшов до членів фермерського господарства «Дніпровські Чорноземи», членом якого він є і на даний час. Дане підтверджується Статутом фермерського господарства «Дніпровські Чорноземи», який додається до матеріалів справи, витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Тобто, всі обставини, викладені Нікопольською місцевою прокуратурою в позовній заяві, не відповідають дійсності та всі посилання не містять доказів, яким саме вимогам не відповідають оскаржувані правочини. Зазначає, що надання земельної ділянки в суборенду фермерському господарству « Дніпровські Чорноземи », членом якого він є, здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства та з дотриманням умов укладеного договору оренди земельної ділянки, за згоди орендодавця земельної ділянки. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, позовні вимоги не визнає та просить суд в задоволенні позову відмовити повністю. 21 травня 2020 року представник ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області Полішко І.О., яка діє на підставі довіреності, скористалася своїм правом та подала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначила наступне. У відповідності до частини 2 ст.124 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Згідно із частиною 1 ст.134 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі, з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до частини 3 статті 124 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу, якою, передбачено порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування без проведення земельних торгів. Частиною абзацу 15 частини 2 статті 134 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) регламентовано, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них, серед іншого, у разі: передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва. Класифікацією видів цільового призначення земель передбачено цільове призначення «для ведення фермерського господарства», код 01.02., цільового призначення «для створення фермерського господарства». Згідно до абзацу 16 ч.2 ст.134 ЗК України, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Отже, для врегулювання відносин щодо передачі в оренду заінтересованим особам, громадянам України, для ведення фермерського господарства земельних ділянок державної або комунальної власності поряд із спеціальною нормою, ст.7 ЗУ «Про фермерське господарство», застосовується загальна норма - ч.2 ст.123 Земельного Кодексу України. Таким чином, законодавством України (на час виникнення спірних відносин) було передбачено, що фізичні особи мають право отримувати земельні ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, у порядку, передбаченому ст.123 (ч.2 ст.134) Земельного кодексу України. Щодо відсутності обґрунтування розмірів земельної ділянки, як зазначає позивач, то представник відповідача вважає за необхідне зазначити наступне. [PERSON] у 2014 році звернувся до Головного управління Держземагентства у Дніпропетровській області з пакетом документів, у відповідності до вимог чинного законодавства на момент звернення, який містив і заяву (клопотання) про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її в оренду, зміст якого повністю спростовує твердження позивача у цій частині. У даному випадку, відповідачем до заяви (клопотання), яка стала підставою для винесення оскаржуваного наказу, було долучено: проект землеустрою, у матеріалах якого містилося обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства; документи, які підтверджують досвід роботи у сільському господарстві, або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі; наявність матеріальних і трудових ресурсів для можливості обробітку земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства (копії документів містяться в матеріалах справи). У складі проекту міститься обґрунтування від 2014 року від імені [PERSON] , текст якого містить наявність підстав для одержання земельної ділянки у порядку ст.7 Закону України «Про фермерське господарство» та у відповідності до ст.123 Земельного кодексу України із зазначенням досвіду роботи у сільському господарстві та наявної здобутої освіти у даній сфері, наявної техніки для обробки земельної ділянки та перспектив діяльності. До матеріалів проекту додано копії таких документів: копія диплому [NUMBER] про закінчення у 1984 році повного курсу за спеціальністю «механізація сільського господарства» Дніпропетровського ордена Трудового Червоного Прапора сільськогосподарського інституту; копія договору про надання у користування сільськогосподарської техніки (трактор « Беларусь » МТЗ-82 (2 од), трактор ХТЗ Т-150К, комбайн «Нива»), агрегати для обробки землі (сіялки зернова і пропашна, оприскувач причепний, плуги, культиватори для передпосівного обробітку землі та для прополочних робіт, дискова борона, сцепка борін зубових, навантажувач), автомобіль ГАЗ САЗ 3507 та інше майно, з підтвердженням - довідкою про балансову вартість майна від її власника - ТОВ «Агрофірма «Кільчень» (дані документи містяться в матеріалах справи). Проект землеустрою був погоджений Управлінням Держземагентства у Нікопольському районі Дніпропетровської області, що підтверджується висновком від 19 березня 2014 року № 19/01-14. Згідно висновку державної експертизи землевпорядної документації № 39, виданого Головним управлінням Держземагентства у Дніпропетровській області, представлена землевпорядна документація відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється позитивно та погоджується. Земельна ділянка, згідно даних проектної документації та умов договору, надана в оренду єдиним масивом за відсутності на її території водних джерел, лісових угідь, наближених до існуючих шляхів, електро -, радіотелефонних мереж, газо - і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури. Дане підтверджується відсутністю обмежень у витязі з ДЗК про земельну ділянку, що свідчить про відсутність лінійних мереж, інших об`єктів інженерної інфраструктури. Таким чином, відведення земельної ділянки відповідачеві в оренду та прийняття оскаржуваного наказу відбувалось з дотриманням не лише вимог ст.123 Земельного кодексу України, ст.7 Закону України «Про фермерське господарство» та інших вимог Земельного кодексу України, Законів України «Про землеустрій», «Про державний земельний кадастр», та у відповідності до інших законів та підзаконних актів. Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області під час прийняття відповідного рішення діяло у межах і в спосіб, як того вимагає ст.19 Конституції України, ч.3 та 6 ст.123 Земельного кодексу України, Закон України «Про оренду землі». Враховуючи реальні обставини справи, вбачається, що Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (на час прийняття рішення - Головне управління Держземагентства у Дніпропетровській області) при винесенні оскаржуваного наказу повно, всебічно з`ясувало обставини, пересвідчилося у волевиявленні та відповідному бажанні заявника щодо ведення фермерського господарства, достовірності поданої заявником інформації та документів, розглянуло проект землеустрою на предмет відповідності вимогам чинного земельного законодавства та прийняло наказ про затвердження проекту землеустрою та надання у користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства на території Криничуватської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, законодавчо обґрунтований, процесуально-передбачений, у відповідності до наданої компетенції. У відповідності до ч.1 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Згідно із ч.2 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Створення фермерського господарства є правом фізичної особи та в ч.2 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» зазначено, що вказане може реалізувати громадянин України одноособово або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону. При цьому, на законодавчому рівні відсутні будь-які терміни, які обмежують фізичну особу - громадянина України в якихось часових межах, останній може скористатися відповідним правом. Відповідно до частин 1 та 2 статті 8 Закону України "Про оренду землі", орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому. Відповідно до ст.3 Закону України «Про фермерське господарство», реалізувати зазначене право громадяни можуть у відповідності до вимог чинного законодавства шляхом створення громадянином фермерського господарства одноосібно, або ж створення фермерського господарства кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону. Представник вважає, що надання [PERSON] земельної ділянки в суборенду фермерському господарству «Дніпровські Чорноземи» здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства та з дотриманням умов укладеного договору оренди земельної ділянки. Згідно з п.10.3.4. Договору оренди земельної ділянки, орендар має право «передавати в суборенду без зміни цільового призначення орендовану земельну ділянку або її частину, за письмовою згодою орендодавця». Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області надано згоду на укладення договору суборенди даної земельної ділянки, про що зазначено у листі від 24 квітня 2017 року № Я-3651-0-1857/6-17. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Також, статтею 203 вищевказаного кодексу визначені вимоги, яким повинен відповідати правочин. З огляду на вищевикладене, вважає, що оскаржуваний наказ і Договір оренди/суборенди є правомірними, прийнятими у межах та на підставі наявних повноважень, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Тому, на підставі викладеного, просять суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Крім того, 27.04.2021 року відповідачем [PERSON] до суду було надано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, застосувавши позовну давність до позовних вимог керівника Нікопольської окружної прокуратури Дніпропетровської області, який діє в інтересах держави в особі Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, виконавчого комітету Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, [PERSON] , Фермерського господарства «Дніпровські чорноземи» про визнання незаконним та скасування наказу, визнання договорів недійсними, зобов`язання повернути земельну ділянку (а.с.242-247 т.1). 22 червня 2020 року позивач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст.179 ЦПК України, подав до суду відповідь на відзив, відповідно до якого всі доводи та посилання відповідачів в своїх відзивах вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи і не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, з огляду на наступне. За правилом статті 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними ст.122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів. Стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли, згідно із законом, земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу. Разом з тим відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім ЗК України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах Закон України «Про фермерське господарство» є спеціальним нормативно-правовим актом, а ЗК України - загальним. Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону. Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 цього Закону). Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений спеціальним Законом України «Про фермерське господарство». Так, згідно з абзацами першим, другим частини першої статті 7 цього Закону (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Частинами другою та четвертою статті 7 цього Закону (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом. Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених частиною першою статті 7 цього Закону (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вимог та умов. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору - суд) повинен надати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі, щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів. За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду: виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. У протилежному випадку відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 року у справі № 6-248цс16. Тоді як, розглядаючи заяву про надання [PERSON] в оренду земельної ділянки, Головне управління Держземагенства у Дніпропетровській області не провело належну перевірку та не пересвідчилося в дійсності бажання заявника створити фермерське господарство та його спроможності виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельній ділянці. Про зазначене свідчить відсутність у заявника техніки на обробіток сільського господарства, не створення ним фермерського господарства, а також факт укладення останнім договору суборенди з ФГ «Дніпровські Чорноземи» з метою недотримання обов`язкової процедури - земельних торгів. Отже, [PERSON] діяв з метою отримати земельної ділянки поза межами обов`язкової процедури - земельних торгів, не для ведення фермерського господарства, а для передачі в суборенду ФГ «Дніпровські Чорноземи»», що порушує законну мету її отримання в оренду, спричиняє до втрат державного бюджету коштів від земельного аукціону, який є обов`язковим для загального порядку отримання земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності. За таких обставин земельна ділянка, площею 52,2251 га, передана [PERSON] з порушенням вимог статей 116, 118, 121, 123, 134 ЗК України, статей 7, 12 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), що є підставою для визнання оспорюваного наказу Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області незаконними та його скасування. У свою чергу, правомірною є вимога прокурора про визнання оспорюваних договорів оренди та суборенди недійсними. Так, відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 648 ЦК України, договір, укладений на підставі правового акта органу державної влади, має відповідати цьому акту. Частиною третьою статті 228 ЦК України передбачено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін, все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. З огляду на вищевикладене, відповідно до ст.203, ч.3 ст.215 та ст.228 ЦК України, у даній справі наявні правові підстави для визнання оспорюваних договорів оренди та суборенди недійсними. Доводи відповідача про те, що він є членом ФГ «Дніпровські Чорноземи», засновником якого є його донька [PERSON] , а тому він виконав вимоги Закону України «Про фермерське господарство», не заслуговують на увагу, оскільки підставою набуття прав на спірну земельну ділянку є саме намір створити фермерське господарство, а не надати можливості отримати у користування земельну ділянку поза процедурою торгів вже існуючим фермерським господарством. Згідно зі статтею 5 Закону право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку, виявив бажання та пройшов професійний відбір на право створення фермерського господарства. Відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, регулюються Конституцією України, Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" та нормативно-правовими актами, прийнятими, відповідно до цього Закону. Відповідно до частини шостої статті 24 Закону про реєстрацію, у разі державної реєстрації фермерського господарства, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подається копія Державного акта на право приватної власності засновника на землю або копія Державного акта на право постійного користування землею засновником, або нотаріально посвідчена копія договору про право користування землею засновником, зокрема, на умовах оренди. Отже, члени фермерського господарства не є його засновниками. Фермерське господарство «Дніпровські чорноземи» було створено 10 грудня 2015 року громадянкою [PERSON] . При заповненні реєстраційної картки в графу засновник (засновники) внесено відомості про засновника (засновників) фермерського господарства, в якій гр. [PERSON] є єдиним засновником вказаного фермерського господарства. Відповідно до частини шостої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", у разі державної реєстрації фермерського господарства, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подається копія Державного акта на право приватної власності засновника на землю або копія Державного акта на право постійного користування землею засновником, або нотаріально посвідчена копія договору про право користування землею засновником, зокрема, на умовах оренди. На виконання вимог вищевказаного законодавства, гр. [PERSON] додала копію державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1222386000:01:002:0377, площею 5,1295 га, яка була надана останній для ведення фермерського господарства на підставі розпорядження голови Магдалинівської райдержадміністрації № 400-р-09 від 29 липня 2009 року (вказане також відображено у п.1.2. Статуту ФГ «Дніпровські чорноземи» в редакції від 10 грудня 2015 року). Тобто, у 2009 році [PERSON] , відповідно до ст.118 Земельного кодексу України, використала своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки та у подальшому (у 2015 році) створила ФГ «Дніпровські чорноземи». За змістом статей 1, 5, 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство", саме громадянину надається земельна ділянка для ведення фермерського господарства. Тобто, отримання фермерським господарством ділянки в користування поза процедурою земельних торгів є порушенням закону. Крім того, за результатами вивчення та перевірки доводів відповідача, викладених у відзиві та доданих до нього документах, встановлено, що, відповідно до ст.118 Земельного кодексу України, [PERSON] на підставі розпорядження голови Магдалинівської райдержадміністрації № 400-р-09 від 29 липня 2009 року отримав 14 січня 2010 року державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1222386000:01:002:0374, площею 4,7921 га, яка була надана останньому для ведення фермерського господарства. В подальшому (26 лютого 2018 року) [PERSON] за договором про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) № 2 передав земельну ділянку з кадастровим номером 1222386000:01:002:0374, площею 4,7921 га, отриману ним в порядку приватизації для ведення фермерського господарства, передав ТОВ «Агрофірма «Кільчень» строком на 20 років, засновником якої він є. Більш того, [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 1222386000:01:002:0377, площею 5,1295 га, яка була надана останній для ведення фермерського господарства на підставі розпорядження голови Магдалинівської райдержадміністрації № 400-р-09 від 29 липня 2009 року, також 26 лютого 2018 року за договором про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) № 4 передала вказану земельну ділянку ТОВ «Агрофірма «Кільчень» строком на 20 років, засновником якої є [PERSON] . Таким чином, відповідач з 2010 року є власником земельної ділянки, яка була ним отримана саме для ведення фермерського господарства, в подальшому (у 2014 році) повторно отримав поза конкурсним порядком в оренду спірну земельну ділянку, площею 52,2251 га, для створення фермерського господарства, яку поза межами норм законодавства, не створивши фермерське господарство, передав в суборенду ФГ «Дніпровські чорноземи», яке фактично могло її отримати лише за результатами конкурсних торгів. З викладеного вбачається, що відповідач не мав наміру на створення фермерського господарства, а лише отримував земельні ділянки в пільговому порядку (без проведення конкурсних торгів) для поповнення земельного банку наближених до нього суб`єктів господарювання, а саме: ТОВ «Агрофірма «Кільчень» (засновником якого він є) та ФГ «Дніпровські чорноземи» (засновником якого є його донька [PERSON] ), чим нівелював мету Закону України «Про фермерське господарство», що підтверджує відсутність у останнього наміру займатися фермерськими господарством. Отже, вирішуючи питання про надання [PERSON] в оренду вищевказаної земельної ділянки, Головне управління Держземагенства у Дніпропетровській області не провело належну перевірку та не пересвідчилося в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду, виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельній ділянці. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, керівник Нікопольської окружної прокуратури Дніпропетровської області на задоволенні позову наполягає та просить суд задовольнити його в повному обсязі. 16 липня 2020 року представник Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області Полішко І.О., яка діє на підставі довіреності, також подала до суду відзив на позовну заяву, в якому посилалась на те, що Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області заперечує прози задоволення позовних вимог у повному обсязі, вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. У відповідності до частини 2 ст.124 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Згідно із частиною 1 ст.134 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі, й з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до частини 3 статті 124 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу, якою передбачено порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування без проведення земельних торгів. Статтею 134 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) регламентовано, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них, серед іншого, у разі: передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва. Класифікацією видів цільового призначення земель передбачено цільове призначення «для ведення фермерського господарства», код 01.02. Цільового призначення «для створення фермерського господарства». Згідно до абзацу 16 ч.2 ст.134 Земельного кодексу України, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Отже, для врегулювання відносин щодо передачі в оренду заінтересованим особам, громадянам України, для ведення фермерського господарства земельних ділянок державної або комунальної власності поряд із спеціальною нормою, статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство», застосовується загальна норма - ч.2 ст.123 Земельного Кодексу України. Таким чином, законодавством України (на час виникнення спірних відносин) було передбачено, що фізичні особи мають право отримувати земельні ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, у порядку, передбаченому ст.123 (ч.2 ст.134) Земельного кодексу України. Щодо відсутності обґрунтування розмірів земельної ділянки, як зазначає у позовові позивач, пояснюють наступне. [PERSON] у 2014 році звернувся до Головного управління Держземагентства у Дніпропетровській області із пакетом документів, у відповідності до вимог чинного законодавства на момент звернення, який, у свого чергу, містив і заяву (клопотання) про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її в оренду, зміст якого повністю спростовує твердження позивача у цій частині. Уданому випадку, відповідачем 2 до заяви (клопотання), яка стала підставою для винесення оскаржуваного наказу, було долучено: Проект землеустрою (у матеріалах якого містилося обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства); документи, які підтверджують досвід роботи у сільському господарстві, або "наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі; наявності матеріальних і трудових ресурсів для можливості обробітку земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства (копії документів містяться в матеріалах справи). В матеріалах проекту міститься також обґрунтування від 2014 року від імені [PERSON] , в тексті якої наявні підстави для одержання відповідачем 2 земельної ділянки у порядку ст.7 Закону України «Про фермерське господарство» та у відповідності до ст.123 Земельного кодексу України, із зазначенням досвіду роботи у сільському господарстві та наявної здобутої освіти у даній сфері, наявної техніки для обробки земельної ділянки та перспектив діяльності. До матеріалів проекту додано копії таких документів: копію диплому [NUMBER] про закінчення у 1984 році повного курсу за спеціальністю «механізація сільського господарства» Дніпропетровського ордена Трудового Червоного Прапора Сільськогосподарського інституту; копію договору про надання у користування відповідачеві 2 сільськогосподарської техніки (трактор « Беларусь » МТЗ-82 (2 од), трактор ХТЗ Т-150К, комбайн «Нива»), агрегати для обробки землі (сіялки зернова і пропашна, оприскувач прицепний, плуги, культиватори для передпосівного обробітку землі та для прополочних робіт, дискова борона, сцепка борін зубових, навантажувач), автомобіль ГАЗ САЗ 3507, інше майна, з підтвердженням - довідкою про балансову вартість майна від її власника, ТОВ «Агрофірма «Кільчень»; тощо (дані документи містяться в матеріалах справи). Проект землеустрою був погоджений Управлінням Держземагентства у Нікопольському районі Дніпропетровської області, що підтверджується Висновком від 19.03.2014 №19/01-14. Згідно висновку державної експертизи землевпорядної документації № 39, виданого Головним управлінням Держземагентства у Дніпропетровській області, представлена землевпорядна документація відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється позитивно та погоджується. Земельна ділянка, згідно даних проектної документації та умов договору, надана в оренду єдиним масивом за відсутності на її території водних джерел, лісових угідь, наближених до існуючих шляхів, електро -, радіотелефонних мереж, газо - і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури. Дане підтверджується відсутністю обмежень у витязі з ДЗК про земельну ділянку, що свідчить про відсутність лінійних мереж, інших об`єктів інженерної інфраструктури. Таким чином, відведення земельної ділянки відповідачеві 2 в оренду та прийняття оскаржуваного наказу відбувалось з дотриманням не лише вимог ст.123 Земельного кодексу України, ст.7 Закону України «Про фермерське господарство», та інших вимог Земельного кодексу України, Законів України «Про землеустрій», «Про державний земельний кадастр», та у відповідності до інших законів та підзаконних актів. Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області під час прийняття відповідного рішення діяло у межах і в спосіб, як того вимагає ст.19 Конституції України, ч.3 та 6 ст.123 Земельного кодексу України, Закон України «Про оренду землі». Враховуючи реальні обставини справи, вбачається, що Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (на час прийняття рішення Головне управління Держземагентства у Дніпропетровській області) при винесенні оскаржуваного наказу повно, всебічно з`ясувало обставини, пересвідчилося у волевиявленні та відповідному бажанні заявника щодо ведення фермерського господарства, достовірності поданої заявником інформації та документів, розглянуло проект землеустрою на предмет відповідності вимогам чинного земельного законодавства та прийняло наказ про затвердження проекту землеустрою та надання у користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства на території Криничуватської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, законодавчо обґрунтований, процесуально передбачений, у відповідності до наданої компетенції. У відповідності до ч.1 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Згідно із ч.2 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), фермерське господарство може бути створене одним громадянином України, або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Створення фермерського господарства є правом фізичної особи та ч.2 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» зазначає, що вказане може реалізувати громадянин України одноособово або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону. При цьому, на законодавчому рівні відсутні будь-які терміни, які обмежують фізичну особу громадянина України в яких часових межах останній може скористатися відповідним правом. Відповідно до частин 1 та 2 статті 8 Закону України "Про оренду землі", орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому. Відповідно до ст.3 Закону України «Про фермерське господарство», реалізувати зазначене право громадяни можуть у відповідності до вимог чинного законодавства шляхом створення громадянином фермерського господарства одноосібно, або ж створення фермерського господарства кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону. Вважають, що надання [PERSON] земельної ділянки в суборенду фермерському господарству «Дніпровські Чорноземи» здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства та з дотриманням умов укладеного договору оренди земельної ділянки. Згідно з п.10.3.4. Договору оренди земельної ділянки, орендар має право «передавати у суборенду без зміни цільового призначення орендовану земельну ділянку або її частину за письмовою згодою орендодавця». Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області надано згоду на укладення договору суборенди даної земельної ділянки, про що зазначено у листі від 24.04.2017 року № Я-3651-0-1857/6-17. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Також, статтею 203 вищевказаного кодексу визначені вимоги, яким повинен відповідати правочин. З огляду на вищевикладене, вважають, що оскаржуваний наказ і Договір оренди/суборенди є правомірними, прийнятими у межах та на підставі наявних повноважень, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Також вважають, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права без поважних причин, що, у відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України, є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому, відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з частинами 3, 4 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відтак, вбачається необґрунтованість, безпідставність доводів позивача, що наводяться ним у позовній заяві на підтвердження фактів неправомірності дій при винесенні оскаржуваного наказу, визнання його неправомірності та визнання недійсності договору оренди земельної ділянки, укладеного на підставі зазначеного наказу, договору оренди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку за актом приймання - передачі її власнику. У позовній заяві позивач зазначає невірно встановлені ним факти, обставини справи, які мають істотне значення для вирішення справи по суті, у якості доводів посилається на власні припущення, міркування, не спираючись на норми чинного на час виникнення спірних правовідносин або на даний час законодавства. Наказ Головного управління Держземагентства у Дніпропетровській області № ДН/1222986900:01:004/00001118 від 27.03.2014 року «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду [PERSON] для ведення фермерського господарства на території Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, та надано в оренду гр. [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 52,2251 га, кадастровим номером 1222986900:01:004:0041, цільовим призначенням: для ведення фермерського господарства, (код за Класифікатором видів цільового призначення земель 01.02.), із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, розташованої на території Шевченківської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, у повній мірі відповідає вимогам чинного на момент його винесення законодавства, є законним та правомірним і таким, що не підлягає скасуванню. Укладений на підставі зазначеного наказу договір оренди земельної ділянки, кадастровим номером 1222986900:01:004:0041, площею 52,2251 га, від 28.03.2014 року за № 28/03/14/1-ДО, також укладено з дотриманням чинних на момент його укладення вимог законодавства, тобто є законним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України. Відповідно, договір суборенди земельної ділянки укладений у відповідності до положень Закону України «Про оренду землі» та у відповідності до положень договору оренди земельної ділянки. За таких обставин просять у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача Ковальов А.В. викладенні в позовній заяві обставини підтримав та просив суд позовні вимоги задовольнити. Додатково суду пояснив, що відповідач по справі отримав у користування три земельні ділянки не єдиним масивом, а в різних місцях в різних сільрадах. І ним не було надано обґрунтування, чому саме такі земельні ділянки і саме такими площами йому були необхідні. Крім того, ним не були надані відомості про те, яким чином він хотів обробляти ці ділянки. Більш того, на момент звернення із заявою до держземагентства, [PERSON] вже був підприємцем (засновником агрофірми «Кільчень»), а не фізичною особою. І дані земельні ділянки він отримав поза межами конкурсних торгів. Крім того, [PERSON] , отримавши земельні ділянки в пільговому режимі, не створив фермерського господарства, як того вимагає закон, а передав землі в суборенду іншому фермерському господарству. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи у свою відсутність, позовні вимоги не визнав та проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на свій відзив та клопотання про залишення позову без розгляду з мотивів пропуску позовної давності. Представник Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області Полішко І.О., яка діє на підставі довіреності, до суду не прибула, про причини неявки суду не повідомила. Однак, суд вважає за можливе слухати справу у відсутність представника Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, оскільки свою позицію з приводу питань, викладених в позовній заяві, представник висловила у своєму відзиві на позов. Представник відповідача - Фермерського господарства «Дніпровські чорноземи» Дудка С.В. - позовні вимоги не визнав, посилаючись на наступне. У позовній заяві прокурором зазначені недостовірні дані, які не мають нічого спільного з нормами законодавства і ґрунтуються на особистих міркуваннях та своєрідному трактуванні закону. В даному випадку, відповідач [PERSON] є членом сім`ї [PERSON] (оскільки, [PERSON] - є донькою [PERSON] , він - зять [PERSON] . Крім того, до ФГ «Дніпровські чорноземи» входять також син [PERSON] та свати - його мати та батько). Тобто, фермерське господарство «Дніпровські чорноземи», якому відповідачем було передано спірні земельні ділянки в суборенду, складається з членів однієї родини, в тому числі, й самого відповідача [PERSON] . Це було здійснено для належного бухгалтерського обліку. Всі податки, в тому числі, й за оренду землі та суборенду, вчиняються згідно чинного законодавства. Обгрунтування щодо необхідності надання вищевказаних земельних ділянок в оренду, було також надано при поданні документів. Також було надано й документи, що підтверджують відповідну профільну освіту орендаря [PERSON] та наявність машин для обробітку землі. Хоча нормами чинного законодавства взагалі не передбачено подачу даних документів, в зв`язку з кількома відмовами, в держгеокадастр було надано всі обґрунтування та документи. Копії вказаних документів також було надано й суду. 30.06.2020 року в рішенні Верховного Суду України було чітко зазначено, що при наданні земельної ділянки фізичній особі, земля автоматично передається до юридичної особи без проведення торгів. Крім того, про наявність договорів про оренду та суборенду спірних земельних ділянок прокуратурі було відомо давно, але оскаржити їх вони вирішили тільки зараз. Держземагентство винесло накази, які є в державному реєстрі речових прав, яке є відкритим. Прокуратура мала можливість отримати інформацію з цього реєстру. І в прокуратури була об`єктивна можливість дізнатись про порушене право держави, оскільки реєстр є абсолютно прозорим. Крім того, вказані копії наказів були направлені прокурору Костюченко в 2014 році. Тому, на їх думку, прокуратура пропустила строки позовної давності, про що ними подано відповідну заяву про відмову в задоволенні позовних вимог в зв`язку з пропуском строків позовної давності. Ще хочуть зазначити, що прокурор в позовній заяві чітко не зазначає, які саме норми чинного законодавства ними порушені і в чому вони полягають. Суд, заслухавши пояснення та доводи представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, надані особами, що беруть участь у справі на засадах змагальності та диспозитивності, вивчивши та оголосивши заяви по суті справи, які подані учасниками справи, та всі докази, давши наданим доказам в їх сукупності та взаємозв`язку відповідну оцінку, приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини другої цієї статті, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або в державних чи суспільних інтересах. Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1 статті 56 ЦПК України, у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому, органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб. Як зазначено у частині третій цієї статті, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках, встановлених законом. Також, Рішенням Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року визначено, що прокуратура уповноважена подавати позовні заяви в інтересах держави в особі органів місцевого самоврядування, якщо спірні відносини пов`язані з виконанням органами місцевого самоврядування делегованих їм законом повноважень органів виконавчої влади. Відповідно до змісту статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які, згідно з Законом № 3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. У пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року Європейський суд з прав людини зазначив, що, відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 року). Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого Королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону, предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні - це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. Судом встановлено, що рішенням № 2 від 21 березня 2016 року було зареєстровано створення юридичної особи - Фермерського господарства «Дніпровські Чорноземи», засновником якого виступила громадянка України [PERSON] (а.с.168-184). Відповідно до статуту, розділу 1, дане фермерське господарство створено з метою ведення фермерського господарства. Пунктом 1.3 вищевказаного статуту членами господарства є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] (а.с.169). 17 березня 2014 року [PERSON] звернувся до ГУ Держземагенства у Дніпропетровській області з заявою про можливість надання дозволу на розробку документації із землеустрою, відповідно до ст.25 ЗУ «Про землеустрій», для відведення земельної ділянки у користування на умовах оренди для ведення фермерського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами належного пункту Нікопольського району (а.с.199). З листа Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області від 01 грудня 2014 року вбачається, що на підставі наказів Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області, прийнятих з урахуванням проектів землеустрою, [PERSON] були відведенні земельні ділянки, які погодженні у встановленому законному порядку для ведення фермерського господарства (а.с.185-186). Відповідно до проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] земельних ділянок в оренду, цільовим призначенням яких є ведення фермерського господарства (а.с.189-194). Відповідно до договору позички сільськогосподарської техніки та іншого майна від 27 січня 2014 року, укладеного між ТОВ «Агрофірма «Кільчень» та [PERSON] , останньому була надана техніка, агрегати для обробки землі, про що також свідчить акт приймання-передачі до договору позички (а.с.202-206). Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень та змісту норм ст.ст.22, 31, 93, 124 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час подання заяв [PERSON] та прийняття відповідних розпорядчих документів органами державної влади), землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом статті 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Частинами другою та третьою статті 134 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться в разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Разом з цим, норми ст.123 ЗК України встановлюють загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли, згідно із законом, земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу. У відповідності до положень частини 2 статті 123 Земельного кодексу України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Як визначається нормами частини третьої та четвертої статті 123 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Частиною першою статті 186-1 Земельного кодексу України встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Разом з цим, нормами частин 4-6 статті 186-1 цього Кодексу визначено, що розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту, а щодо земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, розробник подає оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на погодження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а до органів, зазначених у частині третій цієї статті, - завірені ним копії проекту. Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. Відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім Земельного кодексу України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України. Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону. З системного аналізу положень ст.8 Закону України «Про фермерське господарство» слідує, що можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. У відповідності до частини першої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство», для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Системний аналіз норм даного закону вказує на те, що громадяни, які виявили бажання отримати земельні ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства, у поданій заяві зобов`язані обґрунтувати право на отримання землі, відповідно до кожної підстави. Саме наявність цього обґрунтування забезпечує раціональне та ефективне використання земель для розвитку фермерського господарства, запобігає виведенню земель сільськогосподарського призначення із державної власності та її отриманню на пільгових умовах. Частинами другою та четвертою статті 7 цього Закону передбачено, що заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується, відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом. Отже, спеціальний Закон України «Про фермерське господарство» визначав обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 ЗК України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Згідно частин 1,2 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд при оцінці наявних у справі доказів повинен виконувати положення ст.89 ЦПК України та враховувати висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Тобто, суд, аналізуючи заяву [PERSON] , яка була подана 17 березня 2014 року до Головного управління Держземагенства в Дніпропетровській області, приходить до висновку, що в ній наявне обґрунтування бажаних для отримання площ земельних ділянок, які розташовані на території Нікопольського району, враховані також перспективи діяльності створюваного в майбутньому фермерського господарства, яке буде вести спільно зі членами своєї родини та які безпосередньо є членами фермерського господарства, тобто заявником вказані відомості та інформація, які, в даному випадку, не є порушенням встановленої процедури набуття права оренди на землю для створення та ведення фермерського господарства. При цьому, на час подання громадянином вищевказаної заяв (клопотань) про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою та надання йому відповідних земельних ділянок в оренду для ведення господарства, ФГ «Дніпровські Чорноземи» створено не було, а тому, в даному випадку, підстав, які б вказували на те, що земельні ділянки будуть використовуватися ФГ «Дніпровські Чорноземи», були відсутні. Отже, сукупність вищевикладеного, враховуючи вказані вище положення законодавства, дає підстави дійти висновку, що [PERSON] при подачі заяв та клопотань були виконані всі вимоги закону про прийняття рішення про надання громадянину дозволів на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та про передачу в оренду відповідних земельних ділянок і ніяк не створили умови для формального використання процедури створення фермерського господарства, тобто як спрощеного порядку отримання в користування земель державної власності фізичній особі поза межами передбаченої законодавством обов`язкової процедури (без проведення земельних торгів), що дає підстави вважати позов необґрунтованим, оскільки підстави про визнання незаконним та скасування наказу відсутні. На підстави викладеного та

Outcome: dismissed