Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

[PERSON] 24 березня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ "Комерційний банк "ПриватБанк" про стягнення безпідставно набутих грошових коштів і відшкодування моральної шкоди. Позивач в своєму позові та в ході судового засідання посилався на те, що в березні 2015 року скористався банкоматом і перевірив надходження коштів на його рахунки для виплати пенсії та соціальної допомоги, які відкриті в ПАТ КБ "ПриватБанк" і дізнався, що на рахунках кошти відсутні; для з'ясування обставин відсутності коштів звернувся до відділення банку і дізнався, що кошти в нього списані банком в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору від 22 червня 2006 року, де він був поручителем. Вважає вказане списання коштів протиправним, оскільки вказані кредитний договір і договір поруки дійсно укладалися, але їх строк закінчився ще в 2011 році тому строк стягнення пройшов, йому не надавалися вимоги про погашення заборгованості, а згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України порука вважається припиненою на підставі закону, розпорядження про таке списання коштів він не давав. Звернувся до банку (відповідача) з питанням неправомірного списання вказаних коштів з його рахунків, отримав відповідь, що таке списання проведено правомірно, але позивач вважає вказані кошти своїми і наполягає на їх виплаті, поверненні відповідачем йому. На звернення позивача і його представника до відповідача з питанням повернення йому списаної суми отримано відмову. Позивачу завдана матеріальна і моральна шкода, він (позивач) поніс витрати, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії банку протиправними і просив, з урахуванням уточнення, стягнути з відповідача вказану неправомірно списану і неправомірно набуту банком суму в розмірі 5502 грн. 81 коп. і моральну школу 7000 грн., задовольнивши уточнений позов у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що ними дійсно позивач має рахунок в банку і з цього рахунку були списані кошти в рахунок погашення заборгованості позивача перед банком по вказаному кредитному договору, де позивач є поручителем, про що є документальне підтвердження. Строк дії кредитного договору і договору поруки не закінчився і діє до повного виконання зобов'язання, позивач спочатку погоджувався з позицією банку, коли було вказано це при оформленні договору, але згодом думку змінив і заявив свій позов. Проти стягнення з них коштів вони заперечують, оскільки ці кошти списані правомірно. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 13 березня 2015 року позивач [PERSON] скористався банкоматом і перевірив надходження коштів на його рахунки по виплати пенсії та соціальної допомоги, які відкриті в ПАТ КБ "ПриватБанк" і дізнався, що на рахунках кошти відсутні; для з'ясування обставин відсутності коштів звернувся до відділення банку і дізнався, що кошти в нього списані банком в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору від 22 червня 2006 року, де він був поручителем. Вважає вказане списання коштів протиправним, оскільки вказані кредитний договір і договір поруки дійсно укладалися, але їх строк закінчився ще в 2011 році тому строк стягнення пройшов, йому не надавалися вимоги про погашення заборгованості, а згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України порука вважається припиненою на підставі закону, розпорядження про таке списання коштів він не давав. Звернувся до банку (відповідача) з питанням неправомірного списання вказаних коштів з його рахунків, отримав відповідь, що таке списання проведено правомірно, але позивач вважає вказані кошти своїми і наполягає на їх виплаті, поверненні відповідачем йому. На звернення позивача і його представника до відповідача з питанням повернення йому списаної суми отримано відмову. Позивачу завдана матеріальна і моральна шкода, він (позивач) поніс витрати, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: "1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…". Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 22 червня 2006 року між ЗАТ (зараз ПАТ) КБ "ПриватБанк" та ТОВ "Дніпроцентрбуд" був укладений кредитний договір № 938, відповідно до умов якого ТОВ "Дніпроцентрбуд" отримав кредит у розмірі 181641.60 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22 червня 2011 року. На теперішній час зобов'язання за цим кредитним договором № 938 ТОВ "Дніпроцентрбуд" не виконані у повному обсязі, існує прострочена заборгованість. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору ТОВ "Дніпроцентрбуд" зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Виконання зобов'язання ТОВ "Дніпроцентрбуд" за кредитним договором № 938 забезпечено договором поруки від 22 червня 2006 року, укладеним з поручителем [PERSON] (позивач), відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків, (п. 2 договору поруки) Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якшо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Частиною 4 статті 559 Цивільного кодексу України встановлено: порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. П. 11 договору поруки встановлено, що договір поруки діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором. Отже, сторонами у договорі встановлено строк договору поруки. Договір поруки є чинним на дату списання грошових коштів з [PERSON], оскільки обов'язки ТОВ "Дніпроцентрбуд" по сплаті заборгованості за кредитом, заборгованості за відсотками, пені за кредитним договором № 938 не виконані у повному обсязі. Зазначена правова позиція підтверджується також судовою практикою. Так, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові від 26 жовтня 2011 року по справі № 20/053-11 зазначає, що згідно ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним принципам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. В силу ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Виходячи з приписів першого речення частини четвертої ст. 559 ЦК України, строк поруки може бути встановлений в самому договорі поруки, що, відповідно, виключає можливість застосування інших строків, встановлених вказаною нормою. Отже, як вбачається з п. 11 договору поруки, сторони погодили строк припинення поруки, пов'язавши його з наступною подією - порука припиняється з припиненням всіх зобов'язань позичальника по кредитному договору № 938 від 22 червня 2006 року, що в силу викладеного виключає застосування до них правовідносин шестимісячного строку, встановленого в ч. 4 ст. 559 ЦК України. Як вже зазначалося, договір поруки містить умови, що визначають строк його дії: договір поруки вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором. Таке визначення строку дії договору цілком відповідає нормам ст.ст. 251, 252, 530, 631 ЦК України. Згідно з ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Згідно з ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Таким чином, строк договору цілком правомірно встановлювати шляхом визначення терміну його початку та закінчення, й строк договору при цьому буде визначатися саме роками, місяцями, тижнями, днями, що сплинуть з початку строку до його закінчення, - а термін може бути визначений вказівкою на подію, яка має неминуче настати. В силу ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, визначення терміну закінчення строку дії договору вказівкою на повне виконання зобов'язань за договором є цілком правомірним. Таким чином, згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України підстави для припинення договору поруки відсутні. Отже, договір поруки б/н від 22 червня 2006 року, укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ КБ "ПриватБанк", є чинними, банк здійснив списання грошових коштів згідно з умовами п. 7 Договору поруки правомірно. ПАТ КБ "ПриватБанк" на адресу [PERSON] згідно з п. 5 договору поруки була направлена вимога про сплату заборгованості за кредитним договором. Згідно з п. 6 договору поруки, поручитель зобов'язаний виконати обов'язки, зазначені в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору. Однак [PERSON] не сплатив суму заборгованості за кредитним договором № 938 від 22 червня 2006 року. Згідно з умовами п. 7 договору поруки від 22 червня 2006 року, укладеного між сторонами, у випадку порушення поручителем зобов'язання, передбаченого п. 6 цього договору, кредитор та поручитель прийшли до згоди, що кредитор має право в рахунок погашення боргу за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунку у Приватбанку. Також слід наголосити, що відповідно до приписів ст. 204 ЦК України, встановлена презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір поруки від 22 червня 2006 року не визнано недійсним чи припиненим в судовому порядку. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. ст. З та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Ст. 1071 ЦК України передбачено списання коштів з рахунку клієнта на підставі: розпорядження клієнта; рішення суду, а також у випадках, установлених законом або договором між банком і клієнтом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Поряд з цим, необхідно зазначити, що нормами ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Але в судовому засіданні і це підтвердження не знайшло. Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, договором депозитного вкладу відшкодування моральної шкоди не передбачено. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим саме він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. В даному випадку виключень законом не встановлено. Наявність вини є необхідною складовою для розгляду питання щодо відшкодування моральної шкоди. Відповідно до положень вказаної статті, компенсація моральної шкоди може здійснюватися за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини Банку. Позивачем не були надані докази наявності моральних страждань, пов'язаних з списанням грошових коштів в рахунок погашення заборгованості та наявності причинного зв'язку між спірними операціями і станом здоров'я позивача, у справі відсутні докази, якими підтверджується причинний зв'язок між станом здоров'я позивача та викладеними ним у позовній заяві обставинами. Таким чином, позивачем не доведено вину банку та підстави для відшкодування моральної шкоди, щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Однак, позивачем не дотримано зазначених вище вимог, оскільки позовна заява не містить обгрунтований розрахунок розміру моральної шкоди, тому не зрозуміло, із чого виходив позивач при розрахунку спричиненої йому моральної шкоди. Отже, позивачем заявлено позов про відшкодування йому немайнової (моральної) шкоди, але будь-яких даних про те, що внаслідок дій відповідача спричинена шкода здоров'ю позивачу, суду не надано, тому, підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди немає. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ПАТ "Комерційний банк "ПриватБанк" про стягнення безпідставно набутих грошових коштів і відшкодування моральної шкоди відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення безпідставно набутих грошових коштів і відшкодування моральної шкоди в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed