Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в ході розгляду справи яку було зменшено та просить стягнути з відповідачів заборгованість за договором про надання споживчого кредиту, процентів нарахованих за користування кредитом та пені. Свої вимоги мотивує тим, що 01 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» ( з 21.12.2009 р. ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №1136624900, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в іноземній валюті в розмірі 43219 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 01.07.2015 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 14 %. 29 травня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1, якою досягнуто згоди, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладенні, а саме №11366249000, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме №11366249001, а також про зміну графіку погашення кредиту. В подальшому, 21 липня 2010 року між позивачем та [PERSON] було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору, якою досягнуто згоду, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладенні, а саме №11366249000, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме №11366249002; про зміну кінцевого терміну повернення кредиту, а саме, [PERSON] зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 03.09.2015 року згідно з графіком погашення кредиту, якщо тільки не буде застосовано інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору; з 21.07.2010 року за користування кредитними коштами у строки встановлені договором, встановлено процентну ставку в розмірі 14,5 % річних. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки №214619 від 01.07.2008 року. Згідно якого остання, як поручитель [PERSON], взяла на себе обов'язок відповідати за зобов'язаннями позичальника, що випливають з кредитного договору. При цьому відповідно до умов договору поруки позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. 29 травня 2009 року та 21 липня 2010 року між позивачем та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 та додаткову угоду №2 відповідно з якими, [PERSON] надала згоду забезпечувати порукою змінене основне зобов'язання за кредитним договором. Банк свої зобов'язання виконав, кредит надав, але відповідачі свої зобов'язання належним чином не виконали, кредит та відсотки не сплачують. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання представник позивача не з'явився, на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримує. Відповідачі в судове засідання на неодноразові виклики не з"являлись, хоча про місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України, шляхом розмішення оголошення в газеті «Урядовий кур'єр». Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів відповідно до ст.ст. 224-227 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення, про що не заперечував представник позивача. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №1136624900 відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в іноземній валюті в розмірі 43219 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 01.07.2015 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 14 %. 29 травня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1, якою досягнуто згоди, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладенні, а саме №11366249000, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме №11366249001, а також про зміну графіку погашення кредиту. Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» №514-VІ від 17.09.2008 року були внесені зміни в статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування банку стало - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». Згідно з положеннями ЦК України та Закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи АКІБ «УкрСиббанк». 21 липня 2010 року між позивачем та [PERSON] було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору, якою досягнуто згоду, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладенні, а саме №11366249000, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме №11366249002; про зміну кінцевого терміну повернення кредиту, а саме, [PERSON] зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 03.08.2015 року згідно з графіком погашення кредиту, якщо тільки не буде застосовано інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору; з 21.07.2010 року за користування кредитними коштами у строки, встановлені договором, встановлено процентну ставку в розмірі 14,5 % річних. Відповідно до п. 1.5 кредитного договору банк надав позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок [PERSON] [NUMBER] у банку для подальшого їх використання за цільовим призначенням. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором, банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно п. 4.1. кредитного договору, за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит, відповідач [PERSON] сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквівалентну) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. Відповідно до листа Національного банку України №13-210/7871-22612 від 07.12.2009 року вбачається, що операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу на здійснення операції з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». У зв'язку із чим, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов'язання або односторонню зміну його умов. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки №214619 від 01.07.2008 року. Згідно якого остання, як поручитель [PERSON], взяла на себе обов'язок відповідати за зобов'язаннями позичальника, що випливають з кредитного договору. При цьому відповідно до умов договору поруки позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. 29 травня 2009 року та 21 липня 2010 року між позивачем та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 та додаткову угоду №2, відповідно з якими [PERSON] надала згоду забезпечувати порукою змінене основне зобов'язання за кредитним договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: "Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк." Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник має повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позивачем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.ст. 553-554 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним своїх зобов'язань і відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. У разі невиконання або неналежного виконання [PERSON] своїх зобов'язань за цим договором, банк має право вимагати дострокового погашення кредиту позичальником у повному обсязі разом зі сплатою всіх сум, належних до сплати на дату пред'явлення вимоги, включаючи проценти за кредитом, пеню та штрафи відповідно до цього договору. Судом було встановлено, що при укладенні кредитного договору, позивачем було дотримано положення ст.ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Що підтверджується п.1.1 договору про надання споживчого кредиту №11170949000 (а.с.6). Суд дійшов до висновку, що відповідачі були попереджені про валютні ризики, крім того, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ч.1 ст. 12 ЦК). Станом на 21.12.2015 року заборгованість відповідачів по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом, становить 11 492,31 доларів США, з яких: -10 787,87 доларів США - кредитна заборгованість; -704,44 доларів США - заборгованість по процентам. Відповідно до ст.ст. 192, 533 ЦК України грошові зобов'язання на території України повинні бути виконані в гривнях. Використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України по зобов'язанням можливе лише у разі дотримання порядку та умов, передбачених законом. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як було встановлено судом, відповідно до вимог ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» позивач на момент укладання кредитного договору мав ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями. Таким чином, позивач правомірно надав кредит в іноземній валюті відповідачу. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2013 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець просить стягувати кошти в іноземній валюті, суд в резолютивній частині зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч.3 ст.533 ЦК України. Пеня не підлягає стягненню в іноземній валюті та має бути стягнута у гривневому еквіваленті, оскільки згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання ( ч. 3 ст. 549 ЦК України). Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін ( ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань"). Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. При цьому ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня. Виходячи із того, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, тобто встановлення максимального розміру пені пов"язано з розміром облікової ставки Національного банку України, а чинним законодавством України Національному банку України не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти, суд дійшов до висновку, що пеня має розраховуватись лише у грошовій одиниці України -гривні. Заборгованість по пені за несвоєчасне погашення заборгованості станом на 21.12.2015 року становить 105 071,38 грн., з яких: - 102 082,40 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; - 2 988,98 грн. - пеня за прострочення сплати процентів. Таким чином, вимоги про стягнення з відповідачів суми заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1185 грн. з кожного. На підставі викладеного, та

Outcome: approved