Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

12 травня 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати незаконною відмову приватного нотаріуса Павлоградського міського нотаріального округу [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії з підстави неоднозначного розуміння рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської обл. та зобов'язати приватного нотаріуса Павлоградського міського нотаріального округу [PERSON] видати ПАТ КБ «ПриватБанк» дублікат договору купівлі-продажу від 24.12.2007 р. за реєстровим № 1695, що посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що рішенням Павлоградського міськрайопного суду Дніпропетровської обл. від 15.05.2012 р. задоволений позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON], Треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю ""Перша українська фінансова компанія", Відділ у справах громадянства , імміграції та паспортної реєстрації фізичних осіб Павлоградського МВ УМВС України в Дніпропетровській обл. про звернення стягнення на предмет іпотеки. За цим судовим рішенням Позивачу надано право продажу будинку № 299 по вул. Дніпровській в м. Павлоград Дніпропетровської обл. для задоволення вимог за кредитним договором № DN80FS0000221 від 24.12.2007 р. Позивач с іпотекодержателем зазначеного предмету іпотеки. Власником будинку є [PERSON]. Для продажу будинку банку необхідний правовстановлюючий документ, яким єдоговір купівлі-продажу від 24.12.2007 р. за реєстровим № 1695, що посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу [PERSON]. Враховуючи, що банк не був стороною зазначеного договору купівлі-продажу, даний документ у нього відсутній, однак без наявності цього документу банк не може укласти договір купівлі-продажу, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» угоди про відчуження, що підлягають реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується. Банк звернувся до відповідача з заявою про видачу дублікату договору купівлі-продажу від 29.12.2007 року. Відповідач відмовив у вчиненні цієї нотаріальної дії, аргументувавши це тим, що банк не є особою, від імені або в інтересах якої, вчинялися названі вище нотаріальні дії та він не є стороною відповідного правочину. Банк не погоджується з відмовою відповідача видати дублікат правовстановлюючого документу, оскільки на сьогодні існує акт застосування законодавства, яким є судове рішення від 15 травня 2012 року, відповідно до якого банку надані усі права, що необхідні для продажу квартири, яка перебуває в іпотеці. Якщо у банку немає правовстановлюючого документу на це майно з причини його втрати іпотекодавцем, то у банку виникає право на отримання дублікату такого документу. Це право випливає із резолютивної частини рішення суду від 15.05.2012 року. Тому банк звернувся до суду за захистом своїх прав. У судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить суд про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у який позов не визнає повністю. Вивчивши матеріали справи, перевіривши докази на належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, враховуючи наступне: Судом встановлено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.05.2012 р. у цивільній справі № 429/264/12 за позовом Публічного акціонерного товариства [PERSON] банк Приватбанк до [PERSON], [PERSON], треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю Перша Українська фінансова компанія, Відділ у справах громадянства, імміграції та паспортної реєстрації фізичних осіб Павлоградського МВ УМВС України в Дніпропетровській області про звернення стягнення та зустрічним позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства [PERSON] банк Приватбанкпро визнання угоди недійсною, первісний позов було задоволено, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ КБ Приватбанк відмовлено. Відповідно до резолютивної частини рішення суду, суд вирішив звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DN80FI00000221 від 24 грудня 2007 року в розмірі 305974 ( триста пять тисяч девятсот сімдесят чотири) грн. 66 коп. на предмет іпотеки: житловий будинок з господарчими спорудами, загальною площею 38,8 кв.м., жилою площею 20.2 кв.м., який розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Дніпровська, 299, що належить [PERSON], шляхом його продажу Публічним акціонерним товариством [PERSON] банк Приватбанк з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, а також наданням Публічному акціонерному товариству [PERSON] банк Приватбанквсіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; виселити [PERSON] з житлового будинку № 299, розташованого по вул.. Дніпровська, м. Павлограда, Дніпропетровської області без надання іншого жилого приміщення (а.с.5-6). Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2012 року визначено, з чого складається загальна сума заборгованості за кредитним договором № DN80FІ00000221 від 24 грудня 2007 року, вартість іпотеки (а.с.7). На час розгляду справи судом рішення суду від 15.05.2012 року набрало законної сили. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Нотаріуси у встановленому порядку в межах своєї компетенції вирішують питання, що випливають з норм міжнародного права, а також укладених Україною міждержавних угод. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси видають дублікати нотаріальних документів, що зберігаються у справах нотаріуса. Згідно ч.1 ст. 53 Закону України «Про нотаріат» у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні ч.5 ст.8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа. Ч.5 ст.8 цього Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на час винесення відповідачем [PERSON] про відмову у вчипненні нотаріальної дії від 25.02.2015 р., має наступну редакцію: «Подання нотаріусом в установленому порядку та у випадках, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", інформації центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, не є порушенням нотаріальної таємниці». На думку суду, у звязку із доповненням ст.8 цього Закону України «Про нотаріат» новими частинами згідно із Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 14.10.2014 р. відсилкова норма ч.1 ст. 53 Закону України «Про нотаріат» має застосовуватися не до ч.5, а, відповідно, до ч. 7 ст.8 цього Закону України «Про нотаріат», за якою довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. У разі смерті особи чи визнання її померлою такі довідки видаються спадкоємцям померлого. У разі визнання особи безвісно відсутньою опікун, призначений для охорони майна безвісно відсутнього, має право отримувати довідки про вчинені нотаріальні дії, якщо це необхідно для збереження майна, над яким встановлена опіка. Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із заявою про отримання дублікату договору купівлі-продажу житлового будинку не у зв'язку з втратою або зіпсуванням цього документа, а з метою продажу цього будинку як предмета іпотеки на підставі рішення суду, а так само що позивач не є юридичною особою, за дорученням якої або щодо якої вчинялися нотаріальні дії. Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; 9) в інших випадках, передбачених цим Законом. Наведений в ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» перелік підстав для відмови у видачі дубліката документа стосується осіб, які мають право на отримання дубліката документа, тобто перелічених у першому реченні ч. 7 ст. 8 Закону України «Про нотаріат», та підстав для його отримання, тобто лише у разі втрати або зіпсування документа, як це передбачено ч. 1 ст. 53 Закону України «Про нотаріат». Як вбачається із [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесеної приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу [PERSON] 25.02.2015 р., вих. № Б/02-31, позивач звернувся до відповідача з заявою про видачу дублікату договору купівлі-продажу від 24.12.2007 р. за реєстровим № 1695, який був посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу [PERSON]. Відмову у вчиненні нотаріальної дії відповідач, із посиланням на ст.ст. 8, 49, 50 53 Закону України «Про нотаріат», зумовлює тим, що дублікати нотаріально посвідчених документів видаються за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії, а позивач не є такою стороною даного правочину. (а.с.8). Стаття 124 Конституції України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. Так само, відповідно до\~вимог\~ст. 14 ЦПК України\~судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові, зокрема, для громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. У Рішенні Конституційного Суду України від 22 квітня 2014 року у справі № 1-5/2014 зазначено, що виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначені у законі дії, спрямовані на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невідємна частина судового розгляду (пункт 43\~Рішення у справі „Шмалько проти України\~від 20 липня 2004 року). Статтею 17 Закону України "Про визнання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За ст. 13 Конвенції кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. У рішенні у справах «[PERSON] Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 р., заява № 12742/87, та від та «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року, заява N 25921/02 Європейський суд вказує, що право власності може бути існуючим майном або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. При цьому, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права, є об'єктом правового захисту згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України. Поняття майно може стосуватися існуючого майна та майнових активів, зокрема права вимоги, на підставі яких заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання отримати реальну можливість користуватися майновим правом, як це визначено у рішеннях Європейського судуу справі Джей. [PERSON] (Оксфорд) [PERSON]» та «Джей. [PERSON] (Оксфорд) [PERSON]проти Сполученого Королівства \~від 30 серпня 2007 року, заява 4430202, справі «Малтзан та інші проти Німеччини (заяви №71916/01, 71917/01 и 10260/02), справі Копецький проти Словаччини від 28 вересня 2004 року, заява №44912/98. Крім того, у справі Сагхінадзе та інші проти Грузії від 27 серпня 2010 року, заява №18768/05, Європейський судпослідовно визначає, що поняття «майна» не обмежується «існуючими речами», але може також охоплювати активи, включаючи вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що він або вона має, принаймні, розумне і "законне сподівання", а сподівання є правомірним, якщо воно ґрунтується на нормі закону або на правовому акті, що стосується відповідного майнового інтересу. Відповідно до положень ч. 1 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» угоди про відчуження, що підлягають реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується. \~Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку»\~у\~разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема,\~спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Згідно із ч. 5 ст. 38 Закону\~дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Ч.10 ст.38 Закону визначено, що\~договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки. Із змісту вказаних положень Закону України «Про іпотеку» випливає, що в разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання іпотекодержателю права продати такий предмет іпотеки, укладений іпотекодержателем договір купівлі-продажу має відповідати всім вимогам законодавства, зокрема, і щодо форми договору купівлі-продажу. Відповідно до ст. 657 ЦК України\~договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно із п. 2.7 глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595,\~якщо рішенням суду або договором про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, посвідчення таких договорів здійснюється за загальними правилами посвідчення договорів відчуження. Пунктом 1.1 глави 2 розділу ІІ Порядку визначено, що\~правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, та, у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. За змістом п. 1.2 глави 2 розділу ІІ Порядку право власності на квартиру, що відчужується, може бути підтверджено, зокрема, нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу або його дублікатом. Таким чином, якщо рішенням суду передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то під час укладення такого договору купівлі-продажу іпотекодержатель зобовязаний надати оригінал договору купівлі-продажу предмета іпотеки або його дублікат. Відповідно до ч. 7 ст. 8 Закону України «Про нотаріат»\~довідки про вчинені нотаріальні дії\~та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. На підставі\~ст. 50 Закону України «Про нотаріат»\~нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження\~\~нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та\~\~інтересів якої стосуються такі дії чи акти. \~Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому примусове виконання обов'язку в натурі є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13, оскільки\~не суперечить положенням ст. 16 ЦК України. Зокрема, ч. 2 указаної статті передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Враховуючи, що судовим рішенням, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, позивачу надані всі необхідні повноваження для здійснення продажу майна, з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, відмова нотаріуса у видачі правовстановлюючого документу (дублікату договору купівлі-продажу), який у позивача відсутній, позбавляє останнього можливості укласти правочин щодо відчуження предмету іпотеки, оскільки надання такого документу нотаріусу при укладанні договору з покупцем передбачено чинним законодавством, позовні вимоги у відповідній частині підлягають задоволенню. Одночасно суд вважає за необхідне в задоволенні позовної вимоги про визнання незаконною відмови приватного нотаріуса Павлоградського міського нотаріального округу [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії з підстави неоднозначного розуміння рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської обл. відмовити у частині визначення підстав такої відмови, оскільки, по-перше, із змісту постанови про відмову у вчипненні нотаріальної дії, винесеної приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу [PERSON] 25.02.2015 р., вих. № Б/02-31, не вбачається саме неоднозначне розуміння рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської обл., а по-друге, відповідні обставини справи встановлюються та викладаються судом в мотивувальній частині рішення і є контекстним предметом розгляду спору, а отже їх визначення не може бути предметом самостійного розгляду та визначення у резолютивній частині рішення як спосіб захисту цивільних прав позивача. \~\~Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial