Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за договором позики, в якому зазначив, що 19.08.2016 між ТОВ "Веллфін" та відповідачкою в електронній формі було укладено договір позики № 65403, відповідно до умов якого відповідачка отримала грошові кошти в сумі 2400 гривень 00 копійок на картковий рахунок на умовах строковості, зворотності, платності та зобов`язання позичальника сплати відсотки за користування позикою. Однак [PERSON] не виконує взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредиту та сплаті відсотків і станом на 12.09.2019 наявна заборгованість перед ТОВ "ВЕЛЛФІН" в розмірі 103 056 гривень 00 копійок, яку в добровільному порядку сплатити не бажає, що спонукало позивача звернутися до суду з відповідним позовом. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглядати справу без його участі, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач, в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена вчасно, належним чином. У поданому відзиві просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю. Водночас відзив на позов надійшов з порушенням ч.4 ст.178 ЦПК України, а саме: позивачем не надано доказів підтверджуючих надсилання копії відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи. Тому, суд не приймає до увагу поданий відповідачем відзив, оскільки, відповідно до ч.9 ст.83 ЦПК України визначено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Суд вважає, що у справі є достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, а тому справу можливо розглянути по суті у відсутності сторін та винести очне рішення у справі . Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам необхідно враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, доходить до таких висновків. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Матеріали справи свідчать, що 03 липня 2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] було укладено договір позики № 65403, відповідно до умов якого позикодавець зобов`язується надати позичальникові грошові кошти в розмірі 2400 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. З роздруківки заявки з офіційного веб-сайту ТОВ «Веллфін», яка містить всі ідентифікуючі дані щодо позичальника, а також фото останнього, вбачається, що позивач у встановленому пунктами 4.1, 4.2 Правил порядку оформив заявку для отримання позики шляхом заповнення всіх полів заявки, які відмічені як обов`язкові для заповнення. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У ст. 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ст.11 Закону України « Про електронну комерцію » пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII). Положення Закону №675-VIII передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1 статті 3 Закону № 675-VIII. Таким чином, 19.08.2016 [PERSON] ,оформивши у встановленому п. п. 4.1, 4.2. Правил надання грошових коштів у вигляді позики на сайті ТОВ «ВЕЛЛФІН» заявку для отримання позики у розмірі 2400,00 грн на строк 30 днів, шляхом заповнення всіх полів заявки із зазначенням даних банківської картки, на яку просила перерахувати кошти, що підтверджується роздруківкою заявки з офіційного веб-сайта товариства погодилася з умовами договору позики, оформленому сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. У п. 3.1 Договору позики, сторони погодили, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься відповідно до графіка розрахунків . За встановлених обставин укладення Договору позики та не виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення позики та нарахованих відсотків за користування коштами, суд вважає, що наявні підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики - 2400,00 грн, із заборгованості за відсотками - 48384,00 гривень, із заборгованості за простроченими відсотками - 52272,00 гривень. Перевіряючи підстави нарахувань суми заборгованості, суд зазначає, що за положеннями ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абз. 2 ч. 1 ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти до висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження №4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18. Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами договору позики № 65403 від 19.08.2016 ТОВ «ВЕЛЛФІН», як фінансова установа, надало позичальнику суму позики, а остання зобов`язувалася повернути відповідно до пункту 1.2. Договору у 30-денний строк. Розрахунок заборгованості свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування позикою за період з 19 вересня 2016 року по 12 вересня 2019 року, який виходить за межі строку кредитування. Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому суд вважає, що заявлена позикодавцем ТОВ "Веллфін" вимога в частині стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками в розмірі 48384, 00 гривень та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 52272,00 гривень, за період з 19 вересня 2016 року по 12 вересня 2019 рокує безпідставною та задоволенню не підлягає. Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок позивача з виплати відсотків за користування позикою триває виключно протягом встановленого договором 30-денного строку тобто з 19.08.2016 по 18.09.2016. Згідно з розрахунку проведеного судом вбачається, що 30 днів користування позикою позивачем мають бути сплачені проценти у розмірі 1296 гривень (2400,00 грн. х 30 днів х 1,8%). Таким чином, заборгованість відповідачки за період з 19.08.2016 по 18.09.2016 складає 3696, 00 гривень (2400, 00 грн + 1296, 00 грн). Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому вважає, що заявлена позикодавцем ТОВ "Веллфін" вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками у розмірі 48384,00 грн та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 52272,00 грн, за період з 19.09.2016 по 12.09.2019 є безпідставною та задоволенню не підлягають. Таким чином, позикодавець ТОВ «ВЕЛЛФІН» відповідно до ст.1048 ЦК України має право стягнути заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 18.09.2016. Після закінчення строку його дії, у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Інших доказів на обґрунтування своїх доводів відповідач не надала та не заявляла клопотання про їх витребування. Враховуючи викладене, суд на підставі наданих доказів, з додержанням норм матеріального та процесуального права, доходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. ТОВ «ВЕЛЛФІН» при зверненні до суду першої інстанції сплатив судовий збір у розмірі 1 921 гривень, що документально підтверджено платіжним дорученням № 843 від 13.09. 2019 (а. с. 8). Таким чином, з [PERSON] на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 68 гривень 89 копійок (103056 грн. 00 коп. - заявлені позивачем вимоги : 3696 грн. - задоволені позовні вимоги = 27,88 частина задоволених вимог; 1 921 грн. : 27,88 = 68 грн. 89 коп.). На підставі викладеного і

Outcome: partial