Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

24.06.2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовною заявою про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованості за кредитним договором за № № 014/0054/74/40660 від 17 листопада 2005 р. у розмірі 44232,04 дол. США, посилаючись на на невиконання відповідачами договірних умов. Представник відповідача [PERSON] надав заперечення на позовну заяву, та зустрічну позовну заяву до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», треті особи - [PERSON], [PERSON], про визнання договорів недійсними, просив визнати недійсними кредитний договір №014/0054/74/40660 від 17 листопада 2005 р. та іпотечний договір від 17 листопада 2005 р., які укладені між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON], виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запису про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором від 17 листопада 2005 року - квартиру за адресою: [ADDRESS], застосувати наслідки нездійснення правочину, провести реституцію за кредитним договором № 014/0054/74/40660 від 17 листопада 2005 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], посилаючись на те, що при укладені договору банк не повідомив їй про всі кредитні умови, банк не мав права видавати кредит, оскільки в нього не було на це повноважень, та укладати договір іпотеки, оскільки в іпотечній квартирі зареєстрований неповнолітній, а орган опіки та піклування не дав згоду на укладення договору. Представник відповідача за первісним позовом та третьої особи за зустрічним позовом [PERSON] проти первісного позову заперечив, а зустрічну позовну заяву підтримав з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві. Відповідач за первісним позовом та третя особа за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином. Представник третьої особи за зустрічним позовом [PERSON] проти первісного позову заперечив, зустрічну позовну заяву підтримав з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві. Третя особа за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином. Третя особа за зустрічним позовом приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гурська Оксана Віталіївна в судове засідання не з'явилась, повідомлена належним чином. Представник третьої особи за зустрічною позовною заявою - органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради - надав заяву про слухання справи за його відсутністю, при прийнятті рішення просив врахувати права та інтереси дитини. Суд, дослідивши наявні докази та матеріали справи, дійшов висновку, що позовна заява ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» підлягає частковому задоволенню, а зустрічна позовна заява задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17 листопада 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/0054/74/40660, відповідно до якого [PERSON] було надано кредит у сумі 30 000,00 доларів США строком до 17 листопада 2025 року із сплатою 13,5 % річних. Надання кредитних коштів проводилося згідно з вимогами п. 3.2 кредитного договору №014/0054/74/40660 від 17 листопада 2005 р. у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника. Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль' є правонаступником Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» відповідно до п. 1.3. Статуту, що зареєстрований 06.06.2012 р. 3 метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищв економіці України, між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] 22 квітня 2010 року була укладена додаткова угода №2 до кредитного договору, відповідно до якої сторони домовились збільшити строк виконання зобов'язання до 17 листопада 2035 року й Графік погашення кредиту та сплати інших платежів викладений в новій редакції в додатку, який є невід'ємною частиною додаткової угоди. Відповідно до п. 1.1., 3.4., 4. додаткової угоди [PERSON] зобов'язалася щомісячно повертати кредитні кошти згідно з графіком погашення та сплачувати банку відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 13,5 % річних. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Банк виконав свої зобов'язання щодо надання [PERSON] кредитних коштів. Однак, відповідачкою не виконуються умови кредитного договору, порушено зобов'язання зі сплати кредиту, станом на 29.05.2014 р. заборгованість за кредитом становить 32 942,17 доларів США, з яких прострочена заборгованість за кредитом складає 121,07 дол. США. Крім цього, [PERSON] не виконуються умови щодо сплати відсотків, станом на 29.05.2014 р. заборгованість зі сплати відсотків становить 2 379,26 доларів США. Відповідно до п. 10.1 кредитного договору № 014/0054/74/40660 від 17 листопада 2005 р., у випадку порушення відповідачкою графіку погашення кредиту та відсотків, встановлених договором, позивач нараховує [PERSON] пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Таким чином, станом на 29.05.2014 р. пеня за невчасну сплату кредиту та погашення відсотків становить 8910,61 доларів США. Таким чином, станом на 29.05.2014 р. загальна заборгованість [PERSON] перед позивачем за кредитним договором № 014/0054/74/40660 від 17 листопада 2005 року становить 44 232,04 доларів США (520 416,13 гривень), у тому числі: заборгованість за кредитом - 32 942,17 доларів США (387 584,13 грн.); заборгованість зі сплати відсотків - 2 379,26 доларів США (27 993,40 грн.); пеня за порушення графіку повернення кредиту та сплату відсотків -104 838,60 грн. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання та на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу. Згідно з ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Щодо заяви [PERSON] про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення штрафів та пені, суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто, пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, доки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється за кожен день (місяць), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин, включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону. Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку, про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Тому стягнення пені з відповідачів обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а саме в розмірі 1963 грн. 99 коп. У забезпечення належного виконання [PERSON] умов кредитного договору були укладені договори поруки від 17 листопада 2005 року, згідно з якими [PERSON] та [PERSON] виступили поручителями [PERSON] і взяли на себе зобов'язання перед банком відповідати за зобов'язаннями [PERSON], що виникають з умов кредитного договору, в повному обсязі цих зобов'язань. Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 554 Цивільного кодексу України та п. п. 2.1,3.1 договору поруки відповідачі несуть солідарну відповідальність перед позивачем на всю суму заборгованості, встановлену на момент подання позовної вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». 17 листопада 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір про забезпечення вимог іпотекодержателя за кредитним договором №014/0054/74/40660 від 17 листопада 2005 року, а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому. Предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира [ADDRESS]. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання кредитного та іпотечного договору недійсним, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, визначених цим Кодексом. За ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 постанови від 28.04.78 N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 227 ЦК України визначає, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. За ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Тобто, законодавець визначив, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту, як засіб платежу. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Таким чином, законодавством України чітко визначено правомірність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити в іноземній валюті та бути суб'єктом кредитних зобов'язань (правовідносин) в іноземній валюті. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, згідно з засвідченою належним чином банківської ліцензії №10 від 27 березня 1992 року, виданою Національним банком України, АППБ «Аваль» має право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (т. 2, а.с.51). Згідно з засвідченими належним чином дозволом №10-1 від 03 грудня 2001 року, виданим Національним банком України АППБ «Аваль» на право здійснення операції, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з додатком до цього дозволу (т. 2, а.с.52-54) та додатку до дозволу №10-1 від 03 грудня 2001 року «Перелік операцій, які має право здійснювати АППБ «Аваль», останній має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема, неторговельні операції з валютними цінностями, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті, ведення кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій з ними, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Згідно з п.1 ч.2 ст.5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на час видачі Національним банком України АППБ «Аваль» банківської ліцензії, дозволу та на час укладення кредитного договору) банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, як кредитні операції, здійнюються незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Пунктом 2.3 "Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій", затвердженого постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року №275, передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають права здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями. Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пунктах 10, 11 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року роз'яснено, що банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті, як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання), суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято "Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу", затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення, використання іноземної валюти, як засобу платежу, без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним, суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, у жодної зі сторін кредитного договору. Такими чином, суд дійшов висновку, що АППБ «Аваль» є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій та мав право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті, тому вимога про визнання недійсним спірного договору про надання споживчого кредиту 014/0054/74/40660 від 17 листопада 2005 р. з вказаної підстави задоволенню не підлягає. Частина друга статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі, між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації, суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону». Згідно з п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4 кредитного договору, кредитор, на положеннях та умовах цього договору, надає позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії (надалі кредит) з лімітом 30000,00 (тридцять тисяч) доларів США. Під терміном "невідновлювальна кредитна лінія" розуміється кредитна лінія, при якій при отриманні позичальником повної суми кредитних коштів і досягненні ліміту кредитування подальша видача кредитних коштів позичальникові припиняється незалежно від фактичної суми заборгованості за кредитом на протязі дії кредитного договору. Кредит надається на 240 місяців з "17" листопада 2005 року по "17" листопада 2025 року. Погашення кредиту та відсотків за користування кредитом здійснюється щомісячно згідно з Графіком погашення кредиту та відсотків за кредитом (додаток №1 до договору). Процентна ставка за користування кредитом складає 13,5 відсотків річних. Відповідно до заяви № 334 від 28 жовтня 2005 року про надання кредитного договору, [PERSON] зазначила, що з умовами надання кредиту ознайомлена, при отриманні кредиту в іноземній валюті з валютними ризиками ознайомлена. Отже, доводи зустрічного позову про те, що позивачеві при підписанні договору про надання споживчого кредиту 014/0054/74/40660 від 17 листопада 2005 року не було надано інформацію про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту не відповідає дійсності, адже спростовується змістом договору про надання споживчого кредиту 014/0054/74/40660 від 17 листопада 2005. Позивач за зустрічним позовом у судовому засіданні не довів, що відповідач не надав йому зазначену інформацію, а факт підписання позивачем кредитного договору, заява про видачу кредиту перед підписанням договору, свідчить про отримання [PERSON] усієї необхідної інформації перед підписанням договору. Відповідно до частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Умови кредитного договору викладені чітко та з повною інформацією стосовно умов кредитування. Позивач погодився з умовами кредитування, підписав кредитний договір, а також додаткові угоди до нього. На момент укладення оспорюваного договору, забезпечувальних договорів, додаткових угоди до кредитного договору та протягом 7 років з дня укладення договору кредиту позивач не заявляв додаткових вимог щодо його умов та частково їх виконував. При цьому, укладаючи додаткову угоду № 2 від 22 квітня 2010 року до кредитного договору погодився, що станом на цю дату залишок його заборгованості за кредитним договором становив 31693,96 дол. США та 170,00 дол. США - заборгованість за кредитом. Доказів, які б свідчили про наявність будь-якого впливу на позивача, чи введення його в оману працівниками банку, що могло б вплинути на його вільне волевиявлення при укладенні кредитного договору, [PERSON] не надала. Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи, що сторони були вільні у визначенні умов договору, зокрема, щодо валюти кредиту та нарахування відсотків за користування кредитом, укладення спірного кредитного договору в іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства, то зазначені позивачем за зустрічним позовом обставини не можуть бути підставою для визнання договору недійсним. Щодо заяви ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 357 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Спірний договори про надання споживчого кредиту та іпотеки були укладені позивачем та відповідачем 17 листопада 2005 року. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом 05.11.2014 року. Таким чином, строк позовної давності за позовом слід відраховувати з 17 листопада 2005 року, тобто з дати укладення договору, строк дії якої закінчився. Позивач вправі був звернутись до суду з позовом про визнання недійсним договору у строк до 17 листопада 2008 року, а звернувся лише 05.11.2014 року, отже, пропустив встановлений законом строк позовної давності, підстави для його поновлення відсутні, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Однак, відмова у позові за пропуском строку позовної давності можлива тоді, коли порушене право підлягає захисту, але пропущено строк позовної давності і підстави для його поновлення відсутні. У випадку безпідставності позовних вимог, суд відмовляє саме з цих підстав, а не з підстав пропуску строку позовної давності. Заява про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки поданий позов є безпідставним, а порушення прав позивача не доведено. У зв'язку з відмовою в задоволенні вимоги про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту 014/0054/74/40660 від 17 листопада 2005 року, укладеного між між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON], похідні вимоги про визнання недійсним іпотечного договору від 17 листопада 2005 року, виключення з реєстру обтяжень та заборон відчуження запису про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором від 17 листопада 2005 року - квартири за адресою: [ADDRESS], застосування наслідків нездійснення правочину, проведення реституції за кредитним договором 014/0054/74/40660 від 17 листопада 2005 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], також задоволенню не підлягають, оскільки залежать від задоволення первісної вимоги про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту за № 014/0054/74/40660 від 17 листопада 2005 року. Посилання позивача за зустрічним позовом на те, що при укладенні оспорюваного договору іпотеки були порушені права неповнолітньої особи - [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею у квартирі за адресою: [ADDRESS], оскільки не було надано попереднього дозволу органу опіки та піклування, є безпідставними. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України, дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини, закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлює заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з частинами четвертою та п'ятою статті 177 СК України, орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо внаслідок вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним. За таких обставин, вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто, до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення. Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: 1) дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків; 2) сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) діти - члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. [PERSON] не є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS]. Він набув право користування житлом, як член сім'ї власника, відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування житла в іпотеці, і на час вирішення справи такого права не позбавлено. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому, ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», статті 177 СК України, необхідно у кожному конкретному випадку: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного проживання. 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про право дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору, 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору. Оскільки оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права неповнолітнього, який продовжує користуватися квартирою, що є предметом іпотеки до теперішнього часу, суд дійшов висновку, що вказана вимога задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідачів підлягає стягненню у рівних частках 3654,00 грн.

Outcome: partial