Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

25.09.2019 до Печерського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Тедіс Україна», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Григорян Діана Гагіківна про визнання недійсними довіреності від 24.09.2019, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., виданої на бланку ННІ 632343, ННІ 632344, зареєстровану в реєстрі під № 234 та іпотечного договору від 04.10.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Папушею І.І. за реєстровим № 2505. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року було відкрито провадження у справі. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на праві приватної власності належать нежитлові приміщення з № 1 по № 21 (групи приміщень [ADDRESS] , загальною площею 536,5 кв.м., що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане 08.10.2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Тарнавською С.В., індексний номер: 45315588, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер витягу: 45315688 від 08.10.2015 року, виданий державним реєстратором прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Тарнавською С.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 745383980000, номер запису про право власності 11523510. 20 грудня 2018 року з відомостей, які містяться в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 150521803 від 20.12.2018, Позивач дізнався про те, що стосовно вказаних нежитлових приміщень державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкіним Олександром Васильовичем на підставі Іпотечного договору від 04.10.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Папушею І.І., реєстровий № 2505, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 44628588 від 14.12.2018 року та внесено запис про право власності 29462207, відповідно до якого право власності на нерухоме майно позивача зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Тедіс Україна». Згодом, позивач дізнався про те, що згаданий Іпотечний договір від 04.10.2018 № 2505 був укладений від його імені представником - [PERSON] , який діяв на підставі Довіреності від 24.09.2018, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. за реєстровим № 234. З відомостей, які містяться в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 152640263 від 15.01.2019 позивачу стало відомо, що 08.01.2019 право власності на спірне майно перейшло від Товариства з обмеженою відповідальністю «Тедіс Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Цільова комерція» на підставі договору купівлі-продажу № 1, посвідченого 08.01.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М., про що останнім прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 44982746 від 08.01.2019 та здійснено запис про реєстрацію права власності № 29789645. Окрім цього, стосовно спірного майна 14.01.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Цільова комерція» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Чорноморгідробуд» було укладено Договір іпотеки № 13, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Незнайко Є.В. На підставі цього договору, приватним нотаріусом КМНО Незнайко Є.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45042670, про державну реєстрацію іпотеки та здійснено запис про іпотеку № 29845621. Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що [PERSON] 30.04.2018 р. о 19:38 покинув територію України через термінал D Міжнародного аеропорту Бориспіль літаком, що слідував за рейсом PS 601 з напрямком руху Київ-Баку і на день подачі позову кордон України з напрямком на в`їзд не перетинав, тобто в день підписання оскаржуваної довіреності - 24.09.2018, перебував за межами України і не міг підписати вказану довіреність на уповноваження [PERSON] , а підпис від імені [PERSON] та рукописний запис « [PERSON] » у оскаржуваній Довіреності від 24.09.2018, яка видана на нотаріальному бланку ННІ 632343, ННІ 632344 та посвідчена приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г. за реєстровим номером 234 - виконані не [PERSON] , а іншою особою. 01.11.2019 представником ТОВ «Тедіс Україна» було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказував на необґрунтованість позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У своєму відзиві ТОВ «Тедіс Україна» стверджує про відсутність підстав визнання довіреності недійсною, оскільки при вчиненні нотаріальної дії нотаріусом було дотримано вимоги законодавства, фіктивність підпису позивача у довіреності від 24.09.2018 року не доведена належними доказами, оскільки Висновок експерта №19/17/3-153/СЕ/19 від 15.08.2019р., складений експертами Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного Центру міністерства внутрішніх справ України за результатами проведення почеркознавчої експертизи за зверненням адвоката Суркова Антона Вікторовича, що діяв від імені та в інтересах позивача, є недопустимим доказом у розумінні ч.1 ст. 78 ЦПК України. Також відповідач посилається на недоведеність неможливості [PERSON] перебувати на території України 24.09.2018 року та відсутність підстав для визнання недійсним договору іпотеки. 04.12.2019 позивачем було подано до Печерського районного суду м. Києва відповідь на відзив, в якій він наполягає на задоволенні позовних вимог. Зокрема, позивач зазначає, що твердження ТОВ «Тедіс Україна» про вчинення нотаріальної дії нотаріусом відповідно до вимог законодавства є лише презумпцією правомірності правочину. Саме оспорювання дійсності (правомірності) спірної довіреності і є предметом позову в даній справі, а тому будь-які доводи та докази на підтвердження цього не можуть бути відхилені як такі, та повинні бути оцінені судом. Позивач стверджує, що наданий відповідачем протокол допиту свідка [PERSON] від 01.07.2019 р. в кримінальному провадженні №12019100010004198 є недопустимим доказом у розумінні ст. 78 ЦПК України, оскільки отриманий з порушенням порядку, встановленим КПК України. Щодо недоведеності неможливості [PERSON] перебувати на території України 24.09.2018 року позивач зазначає, що наведені відповідачем доводи є припущеннями, а також не належать до предмету доказування по справі та не повинні враховуватися судом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2019 року було задоволено клопотання позивача про витребування доказів, а саме: - витребувано з матеріалів цивільної справи № 757/6152/19-ц, що перебувала у провадженні судді Печерського районного суду м. Києва Литвинової І. В., лист Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС України про надання інформації (вхідний штамп №136165 від 27.09.2019 р.) та лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 11.09.2019 №0.184-32751/0/15-19; - витребувано у ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» (код ЄДРПОУ 14348681, юридична адреса 01030, вул. Лисенка, б. 4, м. Київ) інформацію щодо того чи проходив реєстрацію та здійснював посадку на рейс PS 601 Київ - Баку 30 квітня 2018 року SAITOV MAGOMED-AMIN, чи дійсно SAITOV MAGOMED-AMIN, громадянин України, [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] виданий Печерським РУ ГУ МВС України в місті Києві, вилетів 30.04.2018 року з міжнародного аеропорту Бориспіль м. Києва та прибув до міжнародного аеропорту в м. Баку, Азербайджан. У випадку підтвердження факту перебування [PERSON] , громадянина України, [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] виданий Печерським РУ ГУ МВС України в місті Києві, на літаку рейсу PS 601 Київ - Баку 30 квітня 2018 року - надати інформацію про номер пасажирського місця SAITOV MAGOMED-AMIN у даному літаку. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року задоволено клопотання позивача та об`єднано в одне провадження цивільну справу №757/51501/19-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , ТОВ «Тедіс Україна», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Григорян Діана Гагіківна про визнання недійсними довіреності від 24.09.2019, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., виданої на бланку ННІ 632343, зареєстрованої в реєстрі під № 234 та іпотечного договору від 04.10.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Папушею І.І. за реєстровим №2505 з цивільною справою № 757/55704/19-ц за позовом [PERSON] до ТОВ «Цільова комерція», державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкіна Олександра Васильовича, ТОВ «Тедіс Україна», третя особа: ТОВ «Чорноморгідробуд» про витребування із володіння ТОВ «Цільова комерція» на користь [PERSON] нерухомого майна, а саме: нежитлових приміщень з №1 по №21 (група приміщень №13, літера А), що знаходяться в будинку номер [ADDRESS] , загальною площею 536,5 кв.м., які були предметом іпотечного договорі №2505 від 04.10.2018, а також договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №1 від 08.01.2019, укладеного між ТОВ «Тедіс Україна» та ТОВ «Цільова комерція», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М., шляхом передачі приміщень в натурі, а також про скасування рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкіна О.В. про державну реєстрацію права власності індексний номер 44628588 від 14.12.2018 на нежитлові приміщення з № 1 по № 21 (групи приміщень № 13, літера А), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 536,5 кв.м. за ТОВ «Тедіс Україна» з скасуванням запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 29462207 та з цивільною справою №757/45614/19-ц за позовом [PERSON] до приватного нотаріуса КМНО Незнайко Наталії Миколаївни, до приватного нотаріуса КМНО Незнайко Євгена Вікторовича, треті особи: ТОВ «Цільова комерція», ТОВ «Чорноморгідробуд», ТОВ «Тедіс Україна», ПП «СПМК-7» про скасування Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. індексний номер: 44982746 від 08.01.2019 року про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення з № 1 по № 21 (групи приміщень № 13, літера А), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 536,5 кв.м. за ТОВ «Цільова комерція» з скасуванням запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 29789645, внесений на підставі вищезгаданого рішення, а також про скасування Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. індексний номер: 45042670 від 14.01.2019 року про реєстрацію іпотеки на нежитлові приміщення з № 1 по № 21 (групи приміщень № 13, літера А), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 536,5 кв.м. з скасуванням запису про іпотеку номер 29845621, який внесений на підставі вищезгаданого рішення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2020 року задоволено клопотання представника позивача про заміну неналежного відповідача у цивільній справі №757/51501/19-ц, за позовною вимогою про скасування Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса КМНО Незнайко Н.М. індексний номер: 44982746 від 08.01.2019 року про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення з № 1 по № 21 (групи приміщень № 13, літера А) за ТОВ «Цільова комерція» з скасуванням запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 29789645 замінено первісного відповідача приватного нотаріуса КМНО Незнайко Наталію Миколаївну на належного відповідача - ТОВ «Цільова комерція», приватного нотаріуса КМНО Незнайко Наталію Миколаївну залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. За позовною вимогою про скасування Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. індексний номер: 45042670 від 14.01.2019 року про реєстрацію іпотеки на нежитлові приміщення з № 1 по № 21 (групи приміщень № 13 , літера А) загальною площею 536,5 кв.м. з скасуванням запису про іпотеку номер 29845621 замінено первісного відповідача приватного нотаріуса КМНО Незнайко Євгена Вікторовича на належного відповідача - ТОВ «Чорноморгідробуд», приватного нотаріуса КМНО Незнайко Євгена Вікторовича залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. За позовною вимогою про скасування Рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкіна О.В. про державну реєстрацію права власності індексний номер 44628588 від 14.12.2018 на нежитлові приміщення з № 1 по № 21 (групи приміщень № 13 , літера А), загальною площею 536,5 кв.м. за ТОВ «Тедіс Україна» з скасуванням запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 29462207 замінено первісного відповідача державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкіна Олександра Васильовича на належного відповідача - ТОВ «Тедіс Україна», державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкіна О.В. залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2020 року, клопотання представника позивача про призначення почеркознавчої експертизи задоволено, проведення експертизи доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (м. Київ, вул. Смоленська, 6) та зупинено провадження у справі. 19.02.2020 р. ТОВ «Тедіс Україна» було подано відзив на позовну заяву у справі №757/51501/19-ц (попередній номер справи № 757/55704/19-ц) в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] , які розглядаються у справі № 757/51501/19-ц, в повному обсязі. 19.02.2020 р. ТОВ «Тедіс Україна» було подано пояснення як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача щодо позову по справі №757/51501/19-ц (попередній номер справи № 757/45614/19-ц), в якому заперечує проти задоволення позовних вимог та просить долучити пояснення до матеріалів справи та врахувати при винесенні рішення по справі. 11.03.2020 року ТОВ «Тедіс Україна» було подано апеляційну скаргу на Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 20.02.2020 року про призначення експертизи у справі №757/51501/19-ц. 14.07.2020 року Постановою Київського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Приходька К.П., суддів Писаної Т.О., Журби С.О. апеляційну скаргу ТОВ «Тедіс Україна» залишено без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 20.02.2020 року залишено без змін. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року відновлено провадження у справі №757/51501/19-ц. 30.07.2020 р. у підготовчому засіданні представник позивача підтримав та просив суд врахувати раніше подані заяви про зміну підстав позову від 27.11.2019 р., подані по справах №757/55704/19-ц та № 757/45614/19-ц до їх об`єднання в одне провадження зі справою №757/51501/19-ц, судом протокольною ухвалою було прийнято до розгляду та враховано заяви про зміну підстав позову при розгляді справи по суті. 30.07.2020 р. ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справо до судового розгляду в відкритому судовому засіданні 06.08.2020 р. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві з врахуванням поданих уточнень. В судовому засіданні відповідач - [PERSON] , не заперечував щодо задоволення позовних вимог. Представники відповідача ТОВ «Тедіс Україна» заперечували щодо задоволення позову, оскільки вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та просили врахувати позицію у відзиві та поданих документах до суду. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, відповідно до приписів частини першої статті 223 ЦПК України, суд вбачає за належне та необхідне розглядати цю справу за їх відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що даний позов слід задовольнити повністю, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 24 вересня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. було посвідчено Довіреність від імені [PERSON] на уповноваження [PERSON] користуватися і розпоряджатися належним [PERSON] рухомим та нерухомим майно, в тому числі продати, обміняти, передавати в оренду (найм), заставу (іпотеку) належне йому будь-яке рухоме та нерухоме майно за будь-якою адресою у будь-якій країні світу. Згідно змісту вказаної довіреності, яка міститься в матеріалах справи, вона зареєстрована в реєстрі за № 234 та видана на бланку ННІ 632343, ННІ 632344. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є діє особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до визначення, яке міститься у ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Статтею 244 ЦК України визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Виходячи з положень ч. 3 ст. 244 ЦК України - довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно з положеннями ст. 245 ЦК України - форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Згідно з положеннями ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В свою чергу, ст. 203 ЦК України встановлюються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, тобто необхідний обсяг повноважень на вчинення правочину. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі. До такого висновку щодо застосування відповідних норм права дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 29 травня 2019 року по справі № 759/19365/15-ц. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлено ст. 215 ЦК України. Відповідно до листа Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС України про надання інформації (вхідний штамп № 136165 від 27.09.2019 р.), який витребувано з матеріалів цивільної справи № 757/6152/19-ц, що перебувала у провадженні судді Печерського районного суду м. Києва Литвинової І. В., [PERSON] , [INFO] , документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] , виданий 27.02.2012 органом видачі 8088 та другим діючим паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] , виданим 20.08.2014 органом видачі 8037. В свою чергу, на підставі даних, які містяться у листі Головного управління Національної поліції України у місті Києві 17903/12512312-19 від 27.05.2019 (т.3 а.с. 16), а також у листі Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України», вхідний штамп № 13067 від 30.01.2020 р. (т.4 а.с. 87), судом встановлено, що [PERSON] виїхав за межі території України 30.04.2018 о 19 год. 38 хв. з міжнародного аеропорту України «Бориспіль - D» рейсом PS 601 «Київ - Баку». Окрім цього, відповідно до відомостей з бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» за період з 01.03.2018 по 12:00 10.09.2019, що містяться у листі Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 11.09.2019 № 0.184-32751/0/15-19, які витребувано з матеріалів цивільної справи №757/6152/19-ц, що перебувала у провадженні судді Печерського районного суду м. Києва [PERSON] , громадянин України [PERSON] , [INFO] , власник паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] востаннє виїхав за межі території України 30.04.2018 о 19:38 з пункту пропуску - «Бориспіль - D» рейсом PS 601 «Київ - Баку» і станом на 12:00 10.09.2019 на територію України не повертався. Достовірність зазначених обставини підтверджується і листом Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України від 06.12.2019 р. наданим у відповідь на запит Київської місцевої прокуратури міста Києва від 13.11.2019 р. № 43-5047 вих. № 19 та листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 25.11.2019 р. у відповідь на запит Київської місцевої прокуратури міста Києва від 12.11.2019 р. № 43-5037 вих. № 19, що були надані до суду ТОВ «Тедіс Україна» разом з відзивом на позовну заяву від 19.02.2020 р. Описані документи, станом на дату їх складання, не містять інформації про перетинання Позивачем кордону України за напрямком на «в`їзд». Вказані дані свідчать про відсутність громадянина України - [PERSON] , [INFO] , на території України станом на 24.09.2018, тобто в день нотаріального посвідчення приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г. Довіреності від 24.09.2018, яка видана на бланку ННІ 632343, ННІ 632344 і зареєстрована в реєстрі за № 234, а відтак, про неможливість останнім уповноважити [PERSON] шляхом видачі довіреності та підписати її. Більше того, як вбачається із висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 7677/7678/20-32 від 04.05.2020, складеного за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, який міститься в матеріалах справи, підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис _(__)» на Довіреності від 24 вересня 2018 року (бланки ННІ 632343 та ННІ 632344) від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. та зареєстрована у реєстрі за № 234 - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Запис « [PERSON] » у графі «Підпис _(__)» на Довіреності від 24 вересня 2018 року (бланки ННІ 632343 та ННІ 632344) від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. та зареєстрована у реєстрі за № 234, - виконаний не [PERSON] , а іншою особою без наслідування почерку [PERSON] . Підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис _(__)» на Довіреності від 24 вересня 2018 року (бланки ННІ 632343 та ННІ 632344) від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. та зареєстрована у реєстрі за № 234, - виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] . Заперечення представників ТОВ «Тедіс Україна» проти врахування судом висновків судової почеркознавчої експертизи від 04.05.2020 р. під час оцінки судом доказів та їх врахування при прийнятті рішення по суті, зводяться до зауважень щодо порядку викладення змісту - описової частини висновку, обсягу, методик проведення судової почеркознавчої експертизи, оцінюються судом критично, оскільки ТОВ «Тедіс Україна» не надало суду належних та достатніх доказів, що підтверджували б помилковість висновків експертів та викликали сумніви у їх правильності та повноті. Враховуючи наведені вище норми матеріального права, фактичні обставини справи, встановлені судом на підставі доказів, які містяться у матеріалах справи, а також враховуючи відповідні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, суд задовольняє позовну вимогу про визнання недійсною Довіреності від 24.09.2018р., посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г., виданої на бланку ННІ 632343, ННІ 632344 і зареєстрованої в реєстрі за № 234. Оскільки, суд приходить до висновку про відсутність волевиявлення у позивача на видачу оспорюваної довіреності та порушенням вимог ст. 203 ЦК України. Крім того, враховуючи відсутність позивача на території України в момент нотаріального посвідчення його підпису на вказаній Довіреності і видачі оскаржуваної Довіреності на нотаріальному бланку, на думку суду, свідчить про те, що Довіреність від 24.09.2018р., посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г., видана на бланку ННІ 632343, ННІ 632344 і зареєстрована в реєстрі за № 234 видана не [PERSON] . Судом встановлено, що на підставі оспорюваної Довіреності від 24.09.2018, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., яка видана на бланку ННІ 632343, ННІ 632344 і зареєстрована в реєстрі за № 234, [PERSON] уклав від імені [PERSON] з Товариством з обмеженою відповідальністю «Тедіс Україна» (код за ЄДРПОУ: 30622532) Іпотечний договір від 04.10.2018, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Папушею І.І. та зареєстрований під № 2505 щодо нежитлових приміщень з № 1 по № 21 (групи приміщень № 13, літера А), які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно із ст. 18 Закону України «Про іпотеку», іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про Іпотеку» підставою припинення іпотеки є, зокрема, визнання договору іпотеки недійсним. Беручи до уваги правову позицію Верховного Суду України у постанові від 12.02.2014 у справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником, суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин. Оскільки позивач не вчиняв дій, спрямованих на виникнення у [PERSON] повноважень на представництво його інтересів та на укладення і підписання оспорюваного Іпотечного договору, не підписував та не видавав Довіреність від 24.09.2018, посвідчену приватним нотаріусом КМНО Григоряд Д.Г., видану на бланку ННІ 632343, ННІ 632344, яка зареєстрована в реєстрі за № 234, то у [PERSON] не було повноважень на укладення від імені [PERSON] Іпотечного договору від 04.10.2018, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Папушею І.І. та зареєстрований в реєстрі під № 2505. Водночас, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували вчинення позивачем дій, направлених на наступне схвалення оспорюваного договору. Врахувавши відсутність повноважень у [PERSON] на укладення оспорюваного Іпотечного договору, а також доводи позивача про відсутність у нього будь-якого волевиявлення, наміру чи мети зробити своє майно предметом іпотеки та укласти вказаний Іпотечний договір, суд дійшов висновку про наявність дефекту волі та правоздатності при укладенні Іпотечного договору № 2505 від 04.10.2018, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Папушею І.І., що у відповідності до статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання цього договору недійсним. Окрім цього, судом також встановлено, що стосовно нежитлових приміщень з № 1 по № 21 (групи приміщень № 13, літера А) за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 536,5 кв.м., які були предметом іпотеки за Іпотечним договором №2505 від 04.10.2018, державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкіним Олександром Васильовичем на підставі оспорюваного Іпотечного договору було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44628588 від 14.12.2018 та здійснено запис про право власності № 29462207 про реєстрацію права власності на вказане майно за Товариством з обмеженою відповідальністю «Тедіс Україна». Після цього, стосовно вказаного майна між ТОВ «Тедіс Україна» (код за ЄДРПОУ: 30622532) та ТОВ «Цільова комерція» (код за ЄДРПОУ: 35405979) було укладено договір купівлі-продажу № 1 від 08.01.2019, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Незнайко Н.М. На підставі цього договору купівлі-продажу, 08.01.2019 о 20:32:48 приватним нотаріусом КМНО Незнайко Н.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 44982746 та здійснено запис про реєстрацію права власності № 29789645 за ТОВ «Цільова комерція». У подальшому, стосовно вказаного спірного майна ТОВ «Цільова комерція» та ТОВ «Чорноморгідробуд» уклали Договір іпотеки від 14.01.2019, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Незнайко Є.В. та зареєстрований в реєстрі під № 13. На підставі цього договору, приватним нотаріусом КМНО Незнайко Є.В. 14.01.2019 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45042670, та здійснено запис про іпотеку № 29845621. Згідно вказаного Договору іпотеки, ТОВ «Цільова Комерція» (іпотекодавець) передає ТОВ «Чорноморгідробуд» (іпотекодержатель) в іпотеку нежитлові приміщення з № 1 по № 21 (групи приміщень № 13, літера А), які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 536,5 кв.м., як забезпечення виконання зобов`язань ПП «СПМК-7» за Договором підряду № 31/01-17 від 31 січня 2017 року. У межах даної справи заявлено позовні вимоги Позивача щодо скасування рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкіна О.В. про державну реєстрацію права власності індексний номер 44628588 від 14.12.2018 на нежитлові приміщення з № 1 по № 21 (групи приміщень № 13, літера А), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 536,5 кв.м. за ТОВ «Тедіс Україна» та запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 29462207, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса КМНО Незнайко Н.М. індексний номер: 44982746 від 08.01.2019 року про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення з № 1 по № 21 (групи приміщень № 13, літера А) за ТОВ «Цільова комерція» та скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 29789645, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. індексний номер: 45042670 від 14.01.2019 року про реєстрацію іпотеки на нежитлові приміщення з №1 по № 21 (групи приміщень № 13, літера А), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 536,5 кв.м., також скасувати запис про іпотеку номер 29845621, які підлягають задоволенню з огляду на наступне. На підставі досліджених доказів, що містяться в матеріалах справи судом встановлено, що між [PERSON] , який діяв як представник Позивача на підставі довіреності від 24.09.2018р. посвідченою ПН КМНО Григорян Д. Г., та ТОВ «Тедіс Україна» було укладено іпотечний договір від 04.10.2018 р., зареєстрований в реєстрі за номером 2505. На підставі даного договору іпотеки від 04.10.2018 р. державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкіним О. В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44628588 від 14.12.2018 р. про реєстрацію права приватної власності на об`єкти нерухомого майна за ТОВ «Тедіс Україна», код ЄДРПОУ 30622532, про що зроблено запис про право власності в Державному реєстрі прав № 29462207. Оскільки судом зроблено висновок, що договір іпотеки від 04.10.2018 р. № 2505 містить ознаки недійсного правочину, внаслідок недійсності довіреності, яка стала підставою для його укладання, то підлягає застосуванню положення ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 р. № 435-IV, в редакції чинній на час розгляду справи (далі- ЦК України), а саме: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Судом встановлено, що після набуття права власності на об`єкти нерухомого майна на підставі недійсного договору іпотеки від 04.10.2018 р. № 2505 ТОВ «Тедіс Україна» за відплатним договором відчужило їх на користь ТОВ «Цільова Комерція», код ЄДРПОУ 35405979, згідно з договором купівлі продажу від 08.01.2019 р. посвідченого ПН КМНО Незнайко Н. М. зареєстрованого в реєстрі за № 1. У зв`язку з вчиненням нотаріальної дії - посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08.01.2019 р. ПН КМНО Незнайко Н. М. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44982746 від 08.01.2019 р. про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна за ТОВ «Цільова Комерція», код ЄДРПОУ 35405979, про що зроблено запис про право власності в Державному реєстрі прав № 29789645. На підставі зазначених реєстраційних дій, та набутого права власності ТОВ «Цільова Комерція», діючи як Іпотекодавець, уклало з ТОВ «Чорноморгідробуд», як Іпотекодержателем, договір іпотеки від 14.01.2019 р. № 13. Пунктом 1.1. договору іпотеки від 14.01.2019 р. № 13 передбачено: відповідно до умов договору Іпотекодавець передає Іпотекодержателю в іпотеку наступне майно: нежитлові приміщення з № 1 по № 21 (групи приміщень № 13, літера А), загальною площею 536,5 кв.м., адреса об`єкту нерухомості [ADDRESS] . Згідно з пунктом 2.1. договору іпотеки від 14.01.2019 р. № 13 іпотека відповідно до іпотечного договору забезпечує повне виконання зобов`язань Замовника - Приватного підприємства «СПМК-7», що виникають та/або виникнуть у майбутньому з Договору підряду № 3101-17 від 31 січня 2017 року, укладеним між Замовником - Приватним підприємством «СПМК-7» , код платника податків згідно єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців: 36610868, а також змін до нього/них, якщо такі будуть укладені та будуть невід`ємною частиною вищезазначеного договору (надалі за текстом - «Договір підряду»). У зв`язку з вчиненням нотаріальної дії - посвідчення договору іпотеки від 08.01.2019р. ПН КМНО Незнайко Є. В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45042670 від 14.01.2019 р. про державну реєстрацію договору іпотеки, про що зроблено запис про іпотеку в Державному реєстрі прав №29845621, та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45042785 від 14.01.2019 р. про накладення заборони на нерухоме майно, про що зроблено запис про обтяження в Державному реєстрі прав №29935297. Оскільки і договір купівлі-продажу від 08.01.2019 р., за яким покупцем є ТОВ «Цільова комерція», і договір іпотеки від 14.01.2019 р., за яким Іпотекодавецем є ТОВ «Цільова комерція», а Іпотекодержателем - ТОВ «Чорноморгідробуд», є похідними правочинами від договору іпотеки від 04.10.2018 р., який визнаний судом недійсним, то такі договори також містять ознаки недійсного правочину, оскільки є такими, що вчинені на підставі недійсного правочину, а значить в силу положень ст. 216 ЦК України не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з їх недійсністю. Правовідносини в сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регламентуються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. № 1952-IV, Постановою Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25.12.2015 р. № 1127, Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» від 26.10.2011 р. № 1141. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. № 1952-IV, в редакції чинній на час розгляду справи (далі Закон № 1952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження. Згідно зі ст. 3 Закону № 1952-IV загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 2-1) одночасність вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва та державної реєстрації прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Статтею 4 Закону № 1952-IV визначено: 1. Державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва; 4) обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва: заборона відчуження та/або користування; іпотека інші обтяження відповідно до закону. У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення (ч. 1 ст. 5 Закону № 1952-IV). Частиною 1 ст. 10 Закону № 1952-IV визначено: державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом (стаття 11 Закону № 1952-IV). Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії (ч. 2 ст. 12 Закону № 1952-IV). За результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (ч. 1 ст. 26 Закону № 1952-IV). Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться в тому числі, на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. 2. Державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна; 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката; Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 312 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, що має наслідком набуття, зміну чи припинення речових прав, їх обтяжень одночасно із вчиненням такої нотаріальної дії, проводиться нотаріусом, яким вчинено відповідну нотаріальну дію, крім випадків, передбачених цією статтею. Нотаріус у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, що має наслідком набуття, зміну чи припинення речових прав, їх обтяжень одночасно зі вчиненням такої нотаріальної дії, самостійно формує та реєструє заяву про державну реєстрацію прав та проводить державну реєстрацію прав у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. № 3425-XII (далі - Закон №3425-XII) нотаріус за місцезнаходженням житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна або за місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладає заборону їх відчуження: за повідомленням іпотекодержателя. Згідно з п. 5.26 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 р. № 296/5 (далі - Порядок № 296/5) одночасно з посвідченням договору про іпотеку нотаріус, якщо це передбачено договором, за заявою іпотекодержателя накладає заборону на відчуження предмета іпотеки. Підпунктом 2 п. 1.2. Порядку № 296/5 заборона відчуження майна накладається: при посвідченні договору застави (іпотеки) житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, майнових прав на нерухоме майно, а також транспортного засобу, що підлягає державній реєстрації, або при посвідченні договору про внесення змін щодо предмета застави (іпотеки), якщо це передбачено договором. Відповідно до п. 32 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» від 26.10.2011 р. № 1141 (далі Порядок № 1141) до Державного реєстру прав вносяться відповідні відомості про обтяження речового права. Підстава для державної реєстрації обтяження за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав вноситься з переліку документів, поданих для державної реєстрації прав, та відображених у відповідній заяві. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону № 1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону 1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо скасування рішення державного реєстратора Прошкіна О.В. про державну реєстрацію права власності індексний номер 44628588 від 14.12.2018 р. на нежитлові приміщення за ТОВ «Тедіс Україна» та запису про право власності в Державному реєстрі прав за номером 29462207, скасування рішення приватного нотаріуса КМНО Незнайко Н.М. індексний номер: 44982746 від 08.01.2019 року про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення за ТОВ «Цільова комерція» та скасування запису про право власності в Державному реєстрі прав за номером 29789645, скасування рішення приватного нотаріуса КМНО Незнайко Є.В. індексний номер: 45042670 від 14.01.2019 року про реєстрацію іпотеки на нежитлові приміщення та запису про іпотеку в Державному реєстрі прав номер 29845621. Порядок № 1141, в редакції чинній на час розгляду справи, визначає процедуру функціонування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), його невід`ємної архівної складової частини та наповнення Державного реєстру прав відомостями про речові права на нерухоме майно, обтяження таких прав. Підпунктом 8 пункту 4 Порядку № 1141 визначено: ведення Державного реєстру прав передбачає: внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав, внесення відомостей про скасування рішень державного реєстратора. Під час формування заяви, разом з якою подається декілька документів для скасування, відомості про документ зазначаються щодо кожного такого документа. Записи про скасування державної реєстрації прав, відомості про скасування рішення державного реєстратора вносяться до Державного реєстру прав та записи Державного реєстру прав скасовуються виключно на підставі рішення державного реєстратора (п. 46 Порядку №1141). У Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав (п.п. 49, 51 Порядку № 1141). У зв`язку з тим, що судом встановлено, що і договір купівлі-продажу від 08.01.2019 р., і договір іпотеки від 14.01.2019 р. містять ознаки недійсності правочину внаслідок їх похідного характеру від первісного недійсного правочину - довіреності від 24.09.2018 р. та, укладеного на її підставі, договору іпотеки від 04.10.2018 р., суд вважає необхідним зазначити наступне: згідно зі статтею 74 Закону № 3425-ХІІ одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Підпунктом 5.1. Порядку № 296/5 передбачено зокрема: нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення: про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); пп. 6.1. про зняття заборони, а також про зняття судовими або слідчими органами та органами державної виконавчої служби накладеного ними арешту на майно нотаріус робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна. Відповідно до ч. 4 ст. 312 Закону № 1952-IV державна реєстрація припинення обтяження речових прав у результаті зняття нотаріусом заборони на відчуження нерухомого майна відповідно до Закону України "Про нотаріат" проводиться нотаріусом, яким знято відповідну заборону на відчуження нерухомого майна, одночасно з її зняттям. З огляду на зазначені приписи, суд робить висновок, що заборона на нерухоме майно накладена приватним нотаріусом Незнайко Є. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 45042785 від 14.01.2019 р., номер запису про обтяження 29845674 в Державному реєстрі прав, при посвідченні договору іпотеки від 14.01.2019 р., має виключно похідний характер від основного правочину (договору іпотеки від 14.01.2019 р.), для забезпечення якого вона була накладена. Таким чином, в разі спростування презумпції правомірності договору іпотеки відповідна заборона на нерухоме майно, накладена за таким договором іпотеки, втрачає будь яку законну силу не породжує наслідків, що зумовлені таким видом обтяження, та підлягає зняттю в порядку визначеному законодавством без звернення до суду. Задоволення зазначених вимог щодо скасування рішень щодо державної реєстрації прав кореспондується із практикою Верховного Суду, а саме в Постанові від 15 травня 2019 року по справі № 906/1169/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив: «З огляду на те, що позивач не може реалізувати своє право власності на спірне майно у зв`язку з існуванням документа, що посвідчує таке право за іншою особою - відповідачем-1, то права та інтереси позивача підлягають захисту у спосіб, що визначено останнім, а саме шляхом визнання недійсними та скасування рішення державного реєстратора та свідоцтва про право власності. При цьому порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту відповідно до статті 16 ЦК України, за частиною 3 якої суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Верховний Суд звертається до власних правових позицій в постановах від 10.04.2018р. у справі № 927/849/17, від 17.04.2019 у справі №916/641/18». Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду надав роз`яснення у постанові від 24.01.2020 р. по справі № 910/10987/18: «Згідно зі ст. 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає». Суд звертає увагу на те, що відповідачі заперечували щодо задоволення позовних вимог про скасування реєстраційних дій та реєстраційних записів проте не надали суду жодних доказів, які б підтверджували позицію відповідачів по справі та яких-небуть обґрунтувань з цього приводу. Всебічно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, об`єктивно та неупереджено дослідивши належні та допустимі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , зокрема в частині скасування рішень державних реєстраторів щодо реєстрації прав власності та іпотеки на об`єкти нерухомого майна підлягають задоволенню, що забезпечуватиме узгодження між висновками суду щодо неправомірності підстав набуття ТОВ «Тедіс Україна», ТОВ «Цільова Комерція» права власності на об`єкти нерухомості та укладення договорів іпотеки щодо даного майна, та відомостями про дані речові права, що містяться в Державному реєстрі прав, що, в свою чергу, сприятиме ефективному захисту прав Позивача та практичній реалізації судового рішення. Таким чином, суд приходить до висновку, що недійсність довіреності від 24.09.2018р. посвідченої приватним нотаріусом КМНО Григорян Д. Г. та виданої на бланку ННІ 632343, ННІ 632344, зареєстрованої в реєстрі за №234, договору іпотеки від 04.10.2018 р., зареєстрованого за номером 2505, призвели до того, що нежитлові приміщення з № 1 по №21 (групи приміщень № 13, літера А), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 536,5 кв.м. поза волею Позивача вибули з його володіння та за відплатним договором купівлі-продажу від 08.01.2019 р., зареєстрованого в реєстрі за № 1, були придбані ТОВ «Цільова Комерція» в ТОВ «Тедіс Україна», яке не мало права його відчужувати, що в подальшому призвело до укладення недійсного договору іпотеки від 14.01.2019 р., зареєстрованого в реєстрі за № 13, та одночасної реєстрації похідного від іпотеки обтяження - заборони на нерухоме майно, що є предметом договору іпотеки від 14.01.2019 р. Стосовно вимоги Позивача про витребування із володіння ТОВ «Цільова комерція» на користь [PERSON] нежитлових і приміщень що знаходяться в будинку номер [ADDRESS] , загальною площею 536,5 кв.м., суд зазначає наступне. Пленум Верховного Суду України у п. 10 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 05 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову. Виходячи з положень ст. 41 Конституції України, а також ст. 321 ЦК України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами правочину за ним, не повинні здійснюватися, а створені обов`язки та наслідки не підлягають виконанню. Також, ЦК України передбачає засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Всебічно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, об`єктивно та неупереджено дослідивши належні та допустимі докази, суд приходить до висновку, що похідна позовна вимога про витребування з чужого незаконного володіння ТОВ «Цільова Комерція» нежитлових приміщень з № 1 по № 21 (групи приміщень № 13, літера А), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 536,5 кв.м. підлягає задоволенню відповідно до приписів п.3 ч.1 ст. 388 Цивільного кодексу України. Відсутність згоди та волевиявлення [PERSON] на відчуження спірного нерухомого майна встановлена судом та підтверджується зібраними доказами. Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Аналіз положень статей 17, 33, 36 та 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. За таких обставин, вказана згода не може вважатися волевиявленням власника на вибуття майна з його володіння в розумінні статті 388 ЦК України. Схожого правового висновку, щодо застосування норм права дійшов Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року по справі № 127/8068/16-ц. Окрім цього, згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 29.03.2017 по справі №6-3104цс16, реституція, як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України), застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У зв`язку із цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Положення ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Верховний Суд України вказує на те, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Однак, в цьому ж рішенні Верховний Суд України надає роз`яснення щодо правильного способу захисту порушеного права, вказуючи наступне: разом з тим, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила, власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 17.12.2014 по справі №6-140цс, за положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому, норма ч.1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. До такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 18.01.2017 р. у справі №6-2723цс16. Дана практика правозастосування положень ст. 388 ЦК України підтримується Великою Палатою Верховного Суду, зокрема в Постанові від 29 травня 2019 року по справі № 367/2022/15-ц, Велика Палата Верховного Суду зазначила : «Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.» Окрім того, при задоволенні віндикаційних вимог позивача суд враховує наступне: державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-IV). Тому, суд приходить до висновку, що спосіб захисту прав Позивача в частині пред`явлення віндикаційних вимог є ефективним не тільки, з точки зору повернення майна у власність Позивача, від якого воно вибуло незаконно, але й забезпечення підстав для подальшого внесення запису про поновлення права власності позивача на нерухоме майно в Державному реєстрі прав. Велика Палата Верховного Суду в своєї Постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 визначила: «114. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). 141. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). 142. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). 143. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 144. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.» Відповідно до п. 67 Постанови КМУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25.12.2015 р. № 1127 для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника. Таким чином, вимога Позивача до ТОВ «Цільова Комерція» про витребування майна з незаконного володіння, як до останнього актуального власника такого майна, є обґрунтованою та підлягає задоволенню оскільки призводить до ефективного захисту порушених прав Позивача. Доводи відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову суд відхиляє, виходячи з наступного. ТОВ «Тедіс Україна» у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що підстав для визнання довіреності від 24.09.2018 року недійсною немає, оскільки у Єдиному реєстрі довіреностей міститься запис про посвідчення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. спірної довіреності від 24.09.2018 року (номер в реєстрі нотаріальних дій 234) виданої [PERSON] на [PERSON] . Також ТОВ «Тедіс Україна» зауважує, що зазначення на посвідчувальному написі на останній сторінці довіреності від 24.09.2018 року: «Довіреність підписана [PERSON] у моїй присутності. Особу встановлено, дієздатність перевірено» вказує на те, що при посвідчені довіреності від 24.09.2018 року нотаріусом було дотримано вимоги Закону та Порядку у зв`язку з чим підстав для визнання довіреності недійсною немає. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відтак, в силу припису статті 204 ЦПК України, правомірність правочину презюмуються, на чому і наголошує ТОВ «Тедіс Україна». У випадку встановлення недійсності правочину судом презумпція правомірності правочину діє в момент укладення правочину, оскільки він не порушує заборони конкретної норми закону (або в момент укладення правочину порушення закону залишається прихованим, невідомим іншим особам). Проте, його правомірність може бути оскаржена однією зі сторін або іншою заінтересованою особою, а відтак - правочин може бути визнаний судом недійсним. Таким чином, питання дійсності довіреності від 24.09.2018 року становить предмет позову у даній справі, тому сторони повинні надати свої докази на підтвердження або спростування її дійсності, а суд оцінює їх і приймає рішення у конкретній справі. Посилання ТОВ «Тедіс Україна» на посвідчення приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г. інших довіреностей від [PERSON] , судом не береться до уваги, оскільки цей факт не впливає на наявність волевиявлення позивача на видання довіреності від 24.09.2018 року та не стосується даної справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України 6. доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стосовно доводів відповідача про врахування протоколу допиту свідка [PERSON] від 01.07.2019 р. в кримінальному провадженні №12019100010004198 в якості доказу у даній справі суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Слідчий, прокурор попереджає осіб, яким стали відомі відомості досудового розслідування, у зв`язку з участю в ньому, про їх обов`язок не розголошувати такі відомості без його дозволу. Незаконне розголошення відомостей досудового розслідування тягне за собою кримінальну відповідальність, встановлену законом. На підтвердження допустимості протоколу допиту свідка [PERSON] як доказу у даній справі ТОВ «Тедіс Україна» при поданні до суду копії цього протоколу долучило копію листа Київської місцевої прокуратори № 1 від 04.06.2019 року на ім`я представника ТОВ «Тедіс Україна» Бебель О.О., який містить перелік наданих на ознайомлення матеріалів кримінального провадження №12019100010004198 від 18.05.2019 року. Втім, перелік, наведений у даному листі, не містить протоколу допиту свідка та будь якої іншої інформації з якої можна було б зробити висновок стосовно надання місцевою прокуратурою дозволу на ознайомлення з цим доказом. Оскільки в матеріалах справи відсутній письмовий дозвіл слідчого або прокурора на отримання протоколу допиту свідка та доручення його до матеріалів цієї справи, суд не бере до уваги даний доказ, адже він є недопустимим у розумінні ст. 78 ЦПК України. Також суд не приймає до уваги (критично оцінює) інші посилання ТОВ «Тедіс України» на матеріали досудових розслідувань, оскільки відповідно до ст. 82 підставою для звільнення від доказування може бути лише вирок суду. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 82 ЦПК України). Суд критично оцінює доводи ТОВ «Тедіс Україна» про те, що наявність у матеріалах кримінальної справи № 214/2450/19 копії довіреності від 01.04.2019 року, виданої [PERSON] та посвідченої Литвин Ю.В. т.в.о. нотаріуса м. Москва Цабрія В.Д., а також інформація із засобів масової інформації та зміст Ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 07.10.2019 року у справі № 1-кс/761/26550/2019 спростовує доводи позивача про неможливість [PERSON] бути присутнім на території України 24.09.2018 року та підписати довіреність виходячи з наступного. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Підписання [PERSON] довіреності від 01.04.2019 року, посвідченої Литвин Ю.В. т.в.о. нотаріуса м. Москва Цабрія В.Д. свідчить про те, що станом на 01.04.2019 року позивач ймовірно міг знаходитися у м. Москва. Факт знаходження [PERSON] 01.04.2019 року у м. Москва не відноситься до предмету доказування у даній справі та не спростовує/підтверджує перетинання [PERSON] державного кордону України. До предмету доказування в даній справі належить сам факт відсутності на території України [PERSON] станом на конкретно визначену дату - 24.09.2018 р. (дата укладення оспорюваної довіреності), що може свідчити про відсутність волевиявлення позивача на уповноваження представника за довіреністю вчиняти правочини від його імені та недійсності оскаржуваної довіреності, будь-які інші його переміщення по території інших країн світу не мають доказового значення для даної справи та не стосуються предмету доказування. Інформація із засобів масової інформації та Ухвали Шевченківського районного суду м. Києва стосовно відмови [PERSON] повідомити про дату, час та місце перетину кордону України в напрямку «в`їзд» та інші доводи ТОВ «Тедіс Україна» також не спростовують надані позивачем докази про його відсутність на території України в день підписання довіреності і є нічим іншим ніж припущеннями на яких не може ґрунтуватись судове рішення відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Натомість суд зазначає, що відповідно п. 2 до ст. 2 ЗУ «Про державну прикордонну службу України» № 661-IV від 03.04.2003р. зі змінами основними функціями Державної прикордонної служби України є: здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення. З цього слідує, що належним доказом факту перетинання особою кордону України є інформація відповідних спеціалізованих державних органів. При цьому, суд при оцінці наявності обставин, на які посилається Позивач, зокрема щодо відсутності [PERSON] 24.09.2018 р. на території України при посвідченні оспорюваної довіреності, виходить з того, що докази зібрані стороною позивача є більш вірогідними ніж докази надані ТОВ «Тедіс Україна» на їх спростування. Таку оцінку суд надає відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд погоджується з позицією ТОВ «Тедіс Україна» стосовно наявності причинно-наслідкового зв`язку між визнанням дійсності/недійсності довіреності від 24.09.2018 року та дійсності/недійсності іпотечного договору від 04.10.2018 року. Втім, суд не приймає твердження ТОВ «Тедіс Україна», що наявність корпоративних зв`язків між [PERSON] та [PERSON] спростовує необізнаність позивача про укладення іпотечного договору та наявність дефекту волі під час його укладання, як такі що є лише припущеннями. Сам факт існування корпоративних зв`язків не підтверджує наявність волевиявлення позивача на уповноваження [PERSON] діяти від імені та в інтересах позивача та укладати правочини, при цьому суд надає оцінку наявності ознак недійсності щодо кожного правочину окремо та незалежно від того скільки разів могли вчинятися тотожні правочини між тими самими сторонами. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також, ТОВ «Тедіс Україна» зазначає, що доводи позивача та ТОВ «Тедіс Україна» були досліджені під час розгляду справи № 214/2450/19 та підтверджують недостатність доводів позивача про що зазначено у постанові Дніпровського апеляційного суду від 11.12.2019 року по вказаній справі. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] у справі № 214/2450/19 про визнання договору про надання охоронних послуг неукладеним, суд виходив з того, що представником Позивача не надано беззаперечних доказів перетинання [PERSON] кордону України та на відсутності обставин, підтверджуючих, що підпис довірителя у довіреності від 24.09.2018 року посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. виконаний не [PERSON] , на підставі чого суд прийшов до висновку про наявність внутрішньої волі позивача на видачу такої довіреності та про наявність його волевиявлення на вчинення правочину. Втім, у даній цивільній справі Позивачем надано ряд нових доказів, які раніше в рамках справи № 214/2450/19 судом не досліджувались. Зокрема у справі № 214/2450/19 суд досліджував висновок експерта №54/19 за результатами проведення почеркознавчої експертизи, що виконана експертом ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» Фраймович Л.В. У даній справі позивач посилався на Висновок експерта №19/17/3-153/СЕ/19 від 15.08.2019р., складений експертом Державного Науково-Дослідного Експертно-Криміналістичного Центру Міністерства Внутрішніх справ України. Крім того, ухвалою від 20.02.2020 року було задоволено клопотання представника позивача про призначення почеркознавчої експертизи у цивільній справі 757/51501/19-ц, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (м. Київ, вул. Смоленська, буд. 6) та витребувано ряд доказів, що містились в матеріалах цивільної справи № 757/6152/19-ц, яка перебувала у провадженні судді Печерського районного суду м. Києва Литвинової І. В. Висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 04.05.2020 року № 7677/7678/20-32 підтверджує, що підпис від імені [PERSON] та рукописний запис « [PERSON] » у графі «Підпис _(__) на Довіреності від 24.09.2018 (бланки ННІ 632343 та ННІ 632344) від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , яка посвідчена приватним нотаріусом Григорян Д.Г. та зареєстрована у реєстрі за № 234 - виконані не [PERSON] , а іншою особою. Відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. З урахуванням наведеного, оцінка доводів позивача та ТОВ «Тедіс Україна» Дніпровським апеляційним судом у справі № 214/2450/19 не становить преюдиційного значення при розгляді даної справи та не є обов`язковою для суду. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до змісту ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності». Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98). Також у пункті 71 рішення у справі «Пелекі проти Греції» (Peleki v. Greece, заява № 69291/12) ЄСПЛ нагадав, що внутрішнє рішення суду може бути визначене як «довільне» з точки зору порушення справедливого судового розгляду лише в тому випадку, якщо воно позбавлене міркувань або якщо це міркування ґрунтується на явній помилці факту чи закону, допущеної національним судом, що призводить до «заперечення справедливості» (Moreira Ferreira v. Portugal (no 2), заява № 19867/12, пункт 85). З цього також випливає, що зобов`язання судових органів мотивувати свої рішення передбачає, що сторона судового розгляду може очікувати конкретної та чіткої відповіді на аргументи, що є визначальними для результату судового провадження. Водночас із цим слід зазначити, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Також ЄСПЛ зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України"). Виходячи з викладеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги, заявлені [PERSON] , підлягають задоволенню у повному обсязі. Окрім цього, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень частини першої статті 141 ЦПК України та вважає, що з відповідачів порівну підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору та витрат на проведення експертизи в розмірі 22 983 грн. 84 коп., на користь позивача. На підставі ст.ст. 16, 202, 203, 204, 215, 237, 244, 245, 321, 330, 387, 388, 628 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved