Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

АТ КБ "Приватбанк" звернувся з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 27550 грн.60 коп., в тому числі 3093 грн.01 коп. - суми кредитних коштів, 4511 грн.93 коп. - нарахованих відсотків за користуванням кредиту, 18157 грн. 54 коп. - нараховоної пені, 500 грн - штрафу, 1288 грн.12 коп. - штрафу (процентна складова) та судових витрат у виді сплаченого судового збору. Свої вимоги обгрунтовував тим, що [PERSON] звернулася до АТ КБ "Приватбанк" з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписала заяву б/н від 07.06.2012 року відповідно до якої отримала кредит у розмірі 6000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Враховуючи, що відповідачка отримавши кредитні кошти, не повернула їх на визначених договором умовах, просив їх стягнути з відповідачки. До початку розгляду по суті 10.10.2018 року [PERSON] подано позов про захист прав споживачів, визнання договору споживчого кредиту неукладеним. Вказував, що з огляду на те, що його дружина [PERSON] не укладала договір кредиту з позивачем, дії КБ Приватбанк спрямовані на заволодіння його коштами, шляхом примусити сплати неіснюючий борг його дружиною. З огляду на те, що його дружина не підписувала договір споживчого кредиту, а лише отримала картку Приватбанку для проведення розрахунків, просив визнати неукладеним договір споживчого кредиту між його дружиною [PERSON] та позивачем. Ухвалою суду від 05.12.2018 року до участі у справі залучено третю особу, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON], прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до АТ КБ "Приватбанк" про визнання договору неукладеним. У судовому засіданні представник АТ КБ "Приватбанк" підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, якими обгрунтовувалися позовні вимоги, проти задоволення позову [PERSON] заперечував. [PERSON], який діяв від імені своєї дружини [PERSON] та від свого імені, проти позовних вимог первинного позову заперечував, вказавши, що його дружина не укладала кредитний договір, АТ КБ Приватбанк своїми діями порушує свободу договору, нав'язуючи надання послуг, на які не погоджувався клієнт, що є нечесною підприємницькою діяльністю. Крім того, вказував, що умови банківських послуг, на підставі яких, нібито, діє банківська установа надаючи банківські послуги, не були належним чином опубліковані, як того вимагає встановлений законодавством порядок. Крім того, докази, які були надані банком до позову не є належними доказами, так як не містять обов'язкових реквизитів документів. Просив суд не брати до уваги докази, які банком направлені на адресу суду з посиланням на ч.3 ст.84 ЦПК України з огляду на те, що позивачем за первісним позовом не направлено їх за адресою проживання відповідачки, а свідомо направлено за адресою, яка вказувалася під час отримання банківської картки, хоча з того часу місце її проживання змінилося. Суд вислухавши учасників судового розгляду та дослідивши докази надані сторонами, вважає, що первинний та зустрічний позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Щодо первісного позову суд виходить з наступного. Згідно з п. 1.7 Статуту АТ КБ «Приватбанк» рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» став правонаступником всіх прав та зобов'язань публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк». Як встановлено з оглянутої судом анкети-заяви [PERSON] про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку від 07 червня 2012 року вбачається, що [PERSON] ознайомившись з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами Приватбанку виявила бажання оформити на своє ім'я платіжну картку "Універсальна". З вказаної заяви вбачається, що [PERSON] у графі бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою "Універсальна"/GOLD власноручно проставлено прочерк (а.с. 184). З наданих двох розрахунків заборгованості, якими позивач обгрутновував свої вимоги вбачається, що станом на 31.10.2015 року [PERSON] мала заборгованість у розмірі 5972 грн. 84. за кредитом, 206,71 грн.-заборгованості за процентами, 206,66 грн. - неслачені проценти на поточну заборгованість, 0,05 грн. - несплачені проценти на прострочену заборгованість, всього 7967 грн.67 коп. та розрахунок станом на 11.07.2018 року, з якого бчається, що за за [PERSON] рахується заборгованість у розмірі 27550 грн.60 коп., в тому числі тіло кредиту - 3093 грн.01 коп., нараховані відсотки - 4511,93 грн., нарахована пеня - 18157,54 грн., заборгованість по судовим штрафам 1788 грн.12 коп., які підписані представником Приватбанку без вказання будь-яких даних, що його ідентифікують (а.с.5-9). Відповідно до умов кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», базова відсоткова ставка за користування кредитом становить 2,5 % на місяць, але протягом 55 днів пільгового періоду нарахування відсотків здійснювалось за ставкою 0,01% річних. Щомісячний платіж становить 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості, який відповідач зобов'язався сплачувати до 25 числа місяця, наступного за звітним. За несвоєчасне погашення заборгованості позичальник повинен платити пеню в розмірі 1/30 частини базової процентної ставки по договору за кожен день прострочення кредиту, а також пеню в розмірі 1% від заборгованості, але не менше 10 грн. на місяць, що нараховується 1 раз на місяць за наявності прострочення за кредитом або відсотками впродовж 5 або більше днів в разі виникнення прострочення на суму більше 50 грн. Згідно з цими умовами, в разі порушення строків платежів за будь-яким грошовим зобов'язанням більш ніж на 30 днів позичальник повинен сплатити штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Судом встановлено, що як на доказ укладення кредитного договору між банком та [PERSON] позивачем надана анкета-заява відповідача про бажання отримати послугу, яка визначена позивачем як отримання платіжної картки "Універсальна" та довідку про умови кредитування. Суд відхиляє ці докази як належні, достовірні та достатні на підтвердження існування договірних кредитних відносин між сторонами по справі, оскільки вони не містять відомостей про укладення саме кредитного договору. Позивачем не надано будь-яких інших доказів на підтвердження того, що відповідач виявив бажання отримати кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», що йому була надана відповідна кредитна картка, які, крім того, мають бути скріплені підписом позичальника. Суд не приймає у якості підвердження докази, що надані позивачем разом з відповіддю на відзив та відзив на позовну заяву [PERSON] з огляду на те, шр вказані документи не спрямовані за адресою, що були вказані відповідачкою [PERSON] та третьою особою [PERSON] у письмових заявах, направлених на адресу суду та банківської установи. Суд приходить до вказаного висновку з огляду на приписи ч.9 ст.84 КПК України, відповідно до якої копії доказів (крім речових доказів) що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копії іншим учасниками справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг таких доказів є надмірним, або вони подані в електронній формі, або є публічно доступними. Як вбачається з матеріалів справи відповідь на відзив з додатками, що отримано судом електронною поштою (вх № ЕП-1591 від 23.10.2018) (а.с.103-136, 140-158) спрямовані на ім'я [PERSON] на адресу, яка не відповідає тій, яка вказана нею у відзиві на позов. Також за тією ж адресою спрямовано й відзив на позовну заяву [PERSON] хоча у позовні заяві також була вказана інша адреса. Вказані дії судом розцінюються судом як недобросовісне використання процесуальних прав АТ КБ Приватбанк, що порушує право на можливість ознайомитися з поданими на адресу суду доказів та висловити свою позицію стосовно них. Судом також враховується, що згідно ст. 1 ЗУ «Про платіжні системи» платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для лініювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Тобто, з урахуванням вищевикладеного, вбачається, що використання платіжної картки можливе лише за наявності відкритого рахунку. Позивач не надав суду належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів та згідно якого можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу як кредитні кошти та встановити рахунок, на який були перераховані вищезазначені кошти. Умови та правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника, та саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№6-16цс15), від 22 березня 2017 року (6-2320цс16) та постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року (№ 61-787св18). Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до з ч. 7 наведеної статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України це не є обов'язком суду. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору, умов, на яких він укладався, в тому числі і щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами. Наданий позивачем розрахунок не може слугувати підтвердженням укладення кредитного договору, оскільки по суті є письмовим обґрунтуванням заявлених вимог. Суд зазначає, що стягнення відсотків і штрафних санкцій є похідним від основного зобов'язання. Оскільки судом не встановлено факту укладання кредитного договору, суми кредитної заборгованості, розміру відсотків, під які видавався кредит, та строку дії кредитного договору, суд вважає, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» є не доведеними, відповідно такими, що не підлягають задоволенню. Щодо зустрічного позову суд виходить з наступного. Відповідно до вимог зустрічного позову [PERSON]Є просить визнати договір між його дружиною та АТ КБ Приватбанк неукладаним посилаючись на те, що була фактична була відсутня згода на отримання кредитних коштів його дружиною [PERSON] До відносин за кредитним договором застосовуються положення, що регулюють договір позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. З огляду на вказані положення закону договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обов'язку позичальника повернути грошові кошти. Поняття договору позики визначено ст. 1046 ЦК, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передання предмета договору на підставі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК). Ця особливість реальних договорів визначена в ч. 2 ст. 640 ЦК, за якою відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, тобто договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передання позичальнику грошової суми. Суд вважає, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом Спір, який немає практичного значення, не повинен вирішуватися судом. Підтвердженням цього є й зміни, внесені до ст. 124 Конституції України (справи судами вирішуються лише в разі юридичного спору). Про неукладеність правочину як юридичну обставину справи може бути зазначено у мотивувальній частині судового рішення. Таким чином, з огляду на те, що судом не встановлено факт передання грошових коштів [PERSON] позовні вимоги про визнання його неукладним не підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed