Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

22 червня 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк" та просив суд визнати недійсним кредитний договір № NKTGGK09440013 від 23.11.2006 року, який був укладений між сторонами. В обґрунтування позову позивач вказав, що 23.11.2006 року між ним та відповідачем було укладено вищевказаний кредитний договір, згідно умов договору банк зобов'язався надати відповідачу кредитні кошти у вигляді непоновленої кредитної лінії у розмірі 38400,00 доларів США. З метою виконання зобов'язання за кредитним договором між сторонами було укладено іпотечний договір, згідно умов якого позивач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. Як вказує позивач, свої зобов'язання за кредитним договором він виконував належним чином, однак в зв'язку з тяжким матеріальним становищем в подальшому він не мав змоги виплачувати кредит. В зв'язку з цим банк звернувся до [PERSON] із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ознайомившись з матеріалами вищевказаного позову, позивач виявив що були порушенні його прав під час підписання договорів. Зокрема, при звернені позивача до банку із заявою-анкетою про видачу кредиту в ПАТ КБ «ПриватБанк» діяла затверджена форма переддоговірної роботи, яка в порушення ЗУ «Про захист прав споживачів» не була надана позивачу, що призвело до укладення останнім кредитного договору на невигідних для нього умовах. Також, позивачу кожного місяця позивач сплачував винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми наданого кредиту, тобто 76,8 доларів США, однак тлумачення поняття винагорода та фінансового інструменту у договорі не зазначено. Крім того, щосічно нараховувалась комісія в розмірі 64,00 доларів США, хоча умовами договору розмір вказаної комісії не зазначався, окрім того, відповідач не має правових підстав нараховувати комісію в іноземній валюті. Враховуючи вищевикладене позивач вказує, що відповідач під час укладання кредитного договору та виконання його умов, ввів в оману позивача та здійснює нечесну підприємницьку практику. Тому, позивач просить суд вимоги позову задовольнити. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали в повному обсязі та просили суд позов задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, оскільки кредитний договір був укладений за взаємною згодою сторін, позивач був ознайомлений з умовами кредитування, що підтверджується його підписом. Також, зазначив, що банк має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини: Судом встановлено, 23.11.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № NKTGGK09440013, згідно умов вказаного договору банк надав останньому кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 23.11.2006 року по 22.11.2016 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 38400,00 доларів США для придбання житла у розмірі 32000,00 доларів США, а також у розмірі 6400,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредтом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення податкового моніторингу, зідно з п.6.2 даного договору. Погашення заборглованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти у сумі 377,49 00 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії / п.1.1 Договору а.с.10/. Відповідно до пунктів 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4, позичальник забов'язується: використати кредит на цілі, які зазаначені в п.1.1 даного договору; сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п.1.1., 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 3.1, 3.2 даного договору, повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту; сплатити банку винагороду згідно п. 1.1, 6.2 даного договору; погашення кредиту зробити в порядку, сумах і строки, що передбачені п. 1.1, 2.3.3 цього договору. Пунктом 6.2 догвору передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених п.2.2.11 вказаного договору, банк зобов'язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. при цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривнемому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати /а.с.12 оборот/. З метою виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 23.11.2006 року було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого, останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] /а.с.13-15/. Вищевказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І., та зареєстровано в реєстрі за № 3982. Відмовляючи у задоволенні позову про визнання договору недійсним, суд виходив із наступного. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Посилання позивача, як на підстави недійсності кредитного договору на порушення банком вимог ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо неповідомлення позивача про умови надання кредиту, відсутність у повному обсязі інформації про умови кредитування, незазначення сукупної вартості споживчого кредиту, вартості послуг по оформленню договору про надання кредиту, про переваги і недоліки запропонованих схем кредитування, є необгрунтованим. Так, кредитний договір, укладений між сторонами, відповідає вимогам закону, дії сторін при укладені кредитного договору були направлені на виникнення правовідносин щодо видачі кредиту позивачу в іноземній валюті, та не суперечили ст.ст. 524, 533 ЦК України, ст.ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність»,Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Твердження позивача та його представника щодо ненадання інформації банком про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг по оформленню договору про надання кредиту, переваги і недоліки запропонованих схем кредитування,тобто, про порушення банком вимог ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" при укладені кредитного договору від 23.11.2006р., є безпідставними. Відповідно до анкети -заяви від 07.11.2006 року, перед укладенням кредитного договору позивач був ознайомлений та згоден із умовами кредитування, які були надані йому в письмовій формі, своїм підписом позивач підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування у ПрватБанку, а саме: мета, з якою кредит може бути потрачено, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути видано; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення кредиту (передік всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту, його обслуговування та повернення, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк на який кредит може бути отримано; варіанти поверненя кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та об'єми; можливість досторокового погашення кредиту і його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати процентів та державні субсидії, на які позичальник має право, та відомості про те, від кого позичальник може отримати більш детальну інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування /а.с. 75/. Умови, зазначені в кредитному договорі не суперечить вимогам положень ст. 7 ЦК України щодо звичаїв ділового обороту з урахуванням специфіки вказаного виду договору, а також принципу свободи договору відповідно до положень ст. 627 ЦК України. Належних доказів на підтвердження порушення права позивача на право вибору послуги, обмеження права на одержання необхідної інформації, суду не надано, оскільки в тексті оспорюваного договору містяться всі необхідні відомості щодо умов надання кредиту, які схвалені позивачем особистим підписом. Позивач також не був обмежений, як у виборі виду кредитування, так і вибору банківської установи. Також відсутні підстави для застосування положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо наслідків нечесної підприємницької практики, в зв'язку з недоведеністю вказаних в даній нормі підстав, оскільки наведені умови договору є чіткими і зрозумілими, а тому не містять омани, що могло би вплинути на свідомий вибір позичальника. Також доводи позивача про те, що договір кредиту, укладений під впливом обману, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, належних та допустимих доказів на підтвердження умислу в діях представників банку щодо навмисного введення позивача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, відповідачем не надано. А посилання позивача на те, що нарахування комісії у розмірі 64 долари США на місяць, є неправомірним, оскільки розмір комісії не передбачено договором, та комісія не може бути сплачена в іноземній валюті не можуть бути підставою для визнання недійсним договору. Так, по-перше, позивачем не надано доказів на підтвердження нарахування банком вказаної комісії, а по-друге, позивач зазначає, що банк здійснює таке нарахування всупереч вимогам кредитного договору. Позивач не зазначає про невідповідність умов кредитного договору в цій частині вимогам чинного законодавства. Тобто, підстав для визнання договору недійсним немає, при цьому позивач не позбавлений можливості оспорити таке нарахуння банком, та привести дії банку у відповідність до умов договору. Посилання позивача на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ є необґрунтованим, оскільки відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України обов'язковими для застосування є рішення Верховного Суду України, прийняті за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. На підставі викладеного, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимог, в зв'язку із чим, клопотання представника відповідача про застосування наслідків пропуску строків позовної давності не підлягає задоволенню. Понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed