Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про визнання визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на наступне. 30 березня 2001 року між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , житловою площею 20,9 кв.м. (що складається з житлового будинку (літ.А): житлова кімната 1-3, площею 8.5 кв.м.; житлова кімната 1-2, площею 12.4 кв.м.; сіни (літ.а); приміщення 1-4, площею 3,9 кв.м.; тамбур (літ.а'); ґанок з козирком; підвал (літ.Г); водопровід № 8; частина вор.парканів № 1, 2, 3, 6, 7; вбиральня (літ.Ж), розташований на земельній ділянці, площею 600 кв.м. Істотні умови договору були виконані нею та продавцем, як сторонами, в повному обсязі, ніяких претензій з боку продавця до неї не було. Зазначений договір купівлі-продажу нерухомості було посвідчено на Товарній біржі «Українська», реєстраційний номер 136849. У п.11 вказаного договору було зазначено, що він підлягає реєстрації у Бюро Технічної Інвентаризації та місцем розташування Об`єкта Нерухомості. Також зазначено, що, на підставі ст.15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу», Договір зареєстровано на Товарній біржі «Українська» м.Київ. На договорі є реєстровий надпис Нікопольського міжміського бюро технічної інвентаризації , згідно якого 1/2 частина житлового будинку зареєстрована за нею та зроблено запис № 118 у реєстровій книзі № 131 від 10 квітня 2001 року. З часом вона звернулась до Нікопольського міжміського бюро технічної інвентаризації та на її замовлення виготовлено Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] станом на 07 листопада 2019 року, в якому зазначено її власником 1/2 частини вказаного житлового будинку. З моменту придбання вказаного житлового будинку, а саме - з 2001 року та по теперішній час - вона мешкає у вказаному будинку. Маючи на меті зареєструвати своє право власності на вказану частину житлового будинку, вона звернулася 17 грудня 2019 року з відповідною заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і отримала відмову у державній реєстрації, оскільки договір купівлі-продажу, виданий 30 березня 2011 року, виданий Українською товарною біржею, нотаріально не посвідчений, тому він не може бути підставою для внесення даних до державного Реєстра речових прав на нерухоме майно. Під час укладання зазначеного договору купівлі-продажу через товарну біржу та в подальшому вона була впевнена в правильності та законності укладення такої угоди купівлі - продажу, оскільки, відповідно до ст.1-5 Закону України «Про товарну біржу» у редакції, що діяла на момент укладення Договору купівлі-продажу, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року), нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Реєстрація Нікопольським міжміським бюро технічної інвентаризації за нею права власності на вказану частину житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на березень 2001 року не суперечила чинному законодавству. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п.5 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 року за № 1952-ІV, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Таким чином, вона як покупець повністю виконала умови договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, сплатила за придбане майно визначену договором суму, договір, у відповідності з вимогами ст.227 ЦК УРСР, був зареєстрований в Нікопольському міжміському бюро технічної інвентаризації, у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, тому вона, на підставі ст.ст.128, 153 ЦК УРСР і ст.49 Закону України "Про власність", набула право власності на спірну частину вказаного житлового будинку і правомірно володіє нею з дня придбання. Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно до статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Згідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР, за договором купівлі - продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Умови договору купівлі - продажу, визначені в ст.224 ЦК УРСР, було виконано. Згідно із ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ч.3 ст.9 ЖК України, громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. Згідно із ст.12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-ХІІ, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Враховуючи зазначені обставини, з метою забезпечення свого права вільно користуватися та розпоряджатися придбаним будинком, вона вимушена звернутись до суду. В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи у свою відсутність. Позивачка на задоволенні позовних вимог наполягала (а.с.48, 51), представник відповідача проти позову не заперечувала (а.с.52). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно до статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Згідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР, за договором купівлі - продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Умови договору купівлі - продажу визначені в ст.224 ЦК УРСР, було виконано. Згідно зі ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно з ч.3 ст.9 ЖК України, громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. Згідно зі ст.12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Як встановлено судом, 30.03.2001 року між позивачкою та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , житловою площею 20,9 кв.м. (що складається з житлового будинку (літ.А): житлова кімната 1-3, площею 8.5 кв.м.; житлова кімната 1-2, площею 12.4 кв.м.; сіни (літ.а); приміщення 1-4, площею 3,9 кв.м.; тамбур (літ.а'); ґанок з козирком; підвал (літ.Г); водопровід № 8; частина вор.парканів № 1, 2, 3, 6, 7; вбиральня (літ.Ж), розташований на земельній ділянці, площею 600 кв.м. (а.с.6-7). Істотні умови договору були виконані і позивачкою по справі, і продавцем, як сторонами, в повному обсязі, ніяких претензій у сторін один до одного не було. Зазначений договір купівлі-продажу нерухомості було посвідчено на Товарній біржі «Українська», реєстраційний номер 136849. На договорі існує реєстровий надпис Нікопольського міжміського бюро технічної інвентаризації , згідно якого 1/2 частина житлового будинку зареєстрована за позивачкою та зроблено запис № 118 у реєстровій книзі № 131 від 10.04.2001 року (а.с.6зв). На замовлення позивачки було виготовлено Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] станом на 07.11.2019 року, в якому зазначено її власником 1/2 частини вказаного житлового будинку (а.с.9-13). З моменту придбання вказаного житлового будинку позивачка мешкає у вказаному будинку. 17.12.2019 року позивачка звернулась з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і отримала відмову у державній реєстрації, оскільки договір купівлі-продажу, виданий 30.03.2011 року, виданий Українською товарною біржею, нотаріально не посвідчений і не може бути підставою для внесення даних до державного Реєстра речових прав на нерухоме майно (а.с.8). Однак, позивачка як покупець повністю виконала умови договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, сплатила за придбане майно визначену договором суму, договір, у відповідності з вимогами ст.227 ЦК УРСР, був зареєстрований в Нікопольському міжміському бюро технічної інвентаризації, у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, тому вона, на підставі ст.ст.128, 153 ЦК УРСР і ст.49 Закону України "Про власність", набула право власності на спірну частину вказаного житлового будинку і правомірно володіє нею з дня придбання. Згідно ст.15 Закону України "Про товарні біржі", не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю - продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Таким чином, реєстрація КП „НМБТІ" за позивачем права власності на спірну частину будинку на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого біржею, а не нотаріуса, станом на березень 2001 року не суперечило чинному законодавству. Відповідно до п.5 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 року за N 1952-IV, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. За таких обставин суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Враховуючи викладене та

Outcome: approved