Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивач ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом про виселення відповідача [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: [ADDRESS], а також просить стягнути з відповідача судові витрати по справі. Свої позовні вимоги Позивач обгрунтовує тим, що 07 серпня 2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] (надалі Третя особа 1) був укладений кредитний договір №ROR0GA00000069, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 108650,00 грн. строком до 07 серпня 2018 року, а Третя особа 1 зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. З метою забезпечення зобов'язань по вказаному кредитному договору 07 серпня 2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк та [PERSON] (надалі Відповідач) був укладений договір іпотеки №ROR0GA00000069, згідно умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 92,60 кв. м, житловою площею 55,50 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Майно належить Відповідачу на підставі свідоцтва про право власності. Проте, Третя особа 1 порушив умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів. Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 20 січня 2014 року, яке набрало законної сили, за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" звернуто стягнення на вказаний предмет іпотеки. Тому, Позивач вважає, що в силу вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення відповідачів. В судове засідання представник позивача не з'явився, проте до початку судового розгляду до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. До початку судового засідання від Відповідача до суду надійшло заперечення проти позову, в якому він просить відмовити в задоволені позову, оскільки з 18.10.2013 року у житловому будинку, який є предметом, зареєстрована та проживає малолітня [PERSON] 2001 року народження, а тому таке виселення буде протирічити ст.12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей". Крім того зазначив, що даний житловий будинок був придбаний не за рахунок кредитних коштів, що були отримані за кредитним договором та в забезпечення якого, було укладено іпотечний договір. Крім того, Позивачем, в порушення вимог ст.109 ЖК УРСР, в позовній заяві не ставиться питання про надання іншого постійного житла. В судове засідання відповідач не з'явився, проте від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі, позов не визнає з підстав, викладених у запереченні проти позову. Від представника третьої особи [PERSON] до початку розгляду справи по суті надійшла заява про розгляд справи без його його участі, у задоволенні позову просить відмовити. Від представника третьої особи [PERSON] до початку розгляду справи до суду дійшла заява про розгляд справи без її участі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши та проаналізувавши докази по справі, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 серпня 2008 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та Третьою особою 1 був укладений кредитний договір №ROR0GA00000069, за умовами якого Банк зобов'язався надати Третій особі 1 кредитні кошти на строк з 07.07.2008 року по 07.08.2018 року включно у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 108650 грн. (а.с.5-7). З метою забезпечення зобов'язань по вказаному кредитному договору 07 серпня 2008 року, між Позивачем та Відповідачем був укладений договір іпотеки №ROR0GA00000069, згідно умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 92,60 кв. м, житловою площею 55,50 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Майно належить Відповідачу на праві власності па підставі свідоцтва про право власності (а.с.8-10). У квітні 2013 року ПАТ КБ "Приватбанк" звертався до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON], в якому просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ROR0GA00000069 від 07.08.2008 року, звернути стягнення на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], шляхом його продажу з укладенням від імені відповідача договору купівлі - продажу, а також просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у даному житловому будинку. Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 20 січня 2014 року позов було задоволено частково. Ухвалено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ROR0GA00000069 від 07.08.2008 року в розмірі 168802,11 грн. звернути стягнення на будинок загальною площею 92,60 кв.м., житловою площею 55,50 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). В частині позовних вимог про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: [ADDRESS], судом відмовлено з підстав передчасності, а також з тих причин, що це не відповідає встановленій у даному випадку процедурі повідомлення відповідача про виселення. Рішенням колегії судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 25 квітня 2014 року, за наслідками перегляду рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 20 січня 2014 року, вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ROR0GA00000069 від 07.08.2008 р., укладеним між ПАТ КБ « Приватбанк» та [PERSON] у розмірі 168 802,11 грн. ( сто шістдесят вісім тисяч вісімсот дві ) грн. 11 коп. , що складається з : 87671,39 грн. - заборгованість за кредитом; 41956,05 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5971,26 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 24927,12 грн. гривень - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем, який міститься в матеріалах справи; 250 грн. - штраф (фіксована частина); 8026,29 грн. - штраф (процентна складова), звернути стягнення на будинок загальною площею 92,60 кв.м., житловою площею 55,50 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] і належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 17.10.1974 р. та є предметом іпотеки за договором від 07.08.2008 р., укладеним з ПАТ КБ « Приватбанк», шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "Приватбанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. В решті рішення залишено без зміни (а.с.12-14). З вищезазначеного вбачається, що вимога Позивача про виселення Відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: [ADDRESS], вже розглядалась судом, однак у її задоволенні було відмовлено, з підстав її передчасності та такій, що не відповідає встановленій у даному випадку процедурі повідомлення відповідача про виселення. Повідомленням №30.1.0.0/2-487 від 26.05.2014 року, ПАТ КБ "Приватбанк" надіслав Відповідачу вимогу добровільно звільнити нерухоме майно, житловий будинок, загальною площею 92,60 кв.м., житлова площа 55,50 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], разом із усіма незареєстрованими у предметі іпотеки членами сім'ї та іншими мешканцями, яку останній отримав 18.06.2014 року (а.с.15-18). Відповідно до частини першої та другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 вказаного Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Отже, відповідно до статей 39, 40 Закону та ст. 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилих приміщень, які є предметами іпотеки, у зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, одночасно надається інше постійне жиле приміщення тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України за виключними обставинами від 21 жовтня 2015 року, 11 листопада 2015 року (справи №6-1033цс15, № 6-1484цс15, № 6-1630цс15), що відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Крім того у постанові №6-1033цс15 значиться, що при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Із матеріалів справи вбачається, що житловий будинок, на який рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 20 січня 2014 року звернуто стягнення, придбаний Відповідачем не за рахунок кредитних коштів, а належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 17.10.1974 р., про що свідчить зміст п.35.3 договору іпотеки (а.с.8-10). При цьому, відомостей щодо наявності іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане відповідачу одночасно з виселенням, представником ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано. На підставі вищенаведеного, з огляду на те, що банком не надано відомостей про наявність постійного жилого приміщення, яке має бути надане відповідачу одночасно з виселенням, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Що стосується посилання відповідача у запереченні про те, що його виселення та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: [ADDRESS], буде порушувати інтереси [PERSON] 2001 року народження, яка там зареєстрована та проживає, то суд приходить до висновку, що такий висновок відповідача є хибним та не може бути підставою для відмови у позові. Як вбачається із висновку органу опіки та піклування - Дубровицької райдержадміністрації №751/1-12 від 03.12.2015 року з метою захисту житлових прав дитини, діючи в інтересах дитини, Орган опіки та піклування вважає недоцільним виселення непонолітньої [PERSON], 2001 року народження з житлового будинку, який розташовай за адресою: [ADDRESS] (а.с.139). Згідно відомостей про реєстрацію місця проживання від 05.12.2015 року, наданих Дубровицьким РС УДМС України в Рівненській області за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.138). Як вбачається із копії будинкової книги та відомостей про реєстрацію місця проживання, [PERSON], [INFO], зареєстрована в будинку [ADDRESS] 18.10.2013 року (а.с.53,54-55). Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Статтею 177 СК України, ст.12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", ст.17 Закону України „Про охорону прав дитини", якими визначено, що одним з правочинів, які не можуть вчинятися батьками або особами, що їх замінюють, без попереднього дозволу органу опіки та піклування щодо майнових прав дитини, що є невід'ємною частиною на користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Відповідно до роз'яснень викладених в п.44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Як вбачається із п.14.9 договору іпотеки від 07.08.2008 року, при укладанні цього договору іпотекодавцем враховані інтереси дітей та інших членів сім'ї і осіб, які мають право користуватися даним предметом іпотеки (при їх наявності). Особи, які мешкають або зареєстровані у предметі іпотеки (при їх наявності), дали згоду на їх виселення у разі звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.8-10). Частиною 3 ст. 29 Цивільного кодексу України, визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з яким вона проживає. Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 15.10.2001 року її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.52). Як встановлено із матеріалів справи, на момент укладання договору іпотеки від 07 серпня 2008 року малолітня [PERSON] 2001 року народження, не була зареєстрована в житловому будинку [ADDRESS] і не користувалася ним, а зареєструвалась в житловому будинку, після укладання договору іпотеки без згоди на це іпотекодержателя - банку. З цього слідує, що на момент укладання договору іпотеки, малолітня дитина [PERSON], 2001 року народження, не набула права користування житловим будинком у законному порядку, а отже її права на випадок виселення порушені не будуть. При цьому, сама по собі позиція служби у справах дітей про врахування прав та інтересів малолітньої у такому випадку, не є достатньою підставою для відмови у позові. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed