Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який у подальшому уточнив та в остаточному варіанті просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 5329,79 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі з дня звільнення по день постановлення рішення, зобов'язати відповідача при виплаті заборгованості по заробітній платі застосувати Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 32000 грн. При цьому посилається на те, що при звільненні його з роботи відповідач не розрахувався з ним по заробітній платі, чим порушив вимоги КЗпП України та завдав позивачу моральну шкоду. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, приходить до наступного висновку. Як встановлено у судовому засіданні, позивач з 04.01.1999 року працював в 643 управлінні начальника робіт та наказом №29-к від 03.07.2013 року був звільнений з роботи за згодою сторін відповідно до п.1 ст.36 Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст.47 КЗпП України (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього кодексу. Згідно ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року (із змінами) розяснено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як встановлено в судовому засіданні, проведення відповідачем розрахунків з працівниками по заробітній платі на карткові рахунки в ПАТ КБ "Приватбанк" припинено з 17.01.2013 року і з цієї дати виплата заробітної плати працівникам проводилася через касу підприємства по відомостях на виплату грошей. Посадовий (місячний) оклад позивача, при дотриманні норми робочого часу, на момент звільнення становив 1800 грн. За період роботи позивача в 643 УНР з 01.01.2013 року по 03.07.2013 року, відповідачем сплачено позивачу у повному обсязі заробітну плату відповідно до табелів обліку робочого часу та компенсацію за два дні невикористаної відпустки на загальну суму 4200 грн. Таким чином, на дату звільнення [PERSON] розрахунки по заробітній платі з ним проведені відповідачем у повному обсязі. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог не надано належних та допустимих доказів щодо наявності з боку відповідача заборгованості перед ним по заробітній платі за період роботи з січня по липень 2013 року в розмірі 5329,79 грн., а тому позов в цій частині, а також похідні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, нарахування компенсації втрати частини доходів та стягнення моральної шкоди, не підлягають до задоволення у повному обсязі. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed