Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування квартири за адресою: [ADDRESS], укладеного 28.04.2014 року недійсним. В обгрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що 18.05.2014 року помер їх батько [PERSON], після його смерті вони дізналися, що 25.04.2014 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON], а вже 28.04.2014 року уклав із нею договір дарування, відповідно до якого передав в дар квартиру [ADDRESS]. Батько довго хворів на рак легенів, хвороба прогресувала та його стан здоров*я різко погіршувався. Внаслідок хвороби він був прикутий до ліжка та повністю залежний від оточуючих, він марив та був у стані галюцинацій. Батько проходив курс лікування та приймав сильнодіючи ліки, які відпускалися лише за рецептом. Також до хвороби [PERSON] отримав травму голови під час служби у Збройних силах, знаходився на психіатричному обліку і кожного року проходив курс лікування. 20.04.2014 року батько почував себе погано до нього викликали швидку, після прибуття лікарі діагностували кому. Таким чином вважають, що є всі підстави вважати, що спірний договір дарування був укладений батьком у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Також батько хворів на смертельну хворобу та був залежний від оточуючих, тому спірний договір міг бути укладений під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах. В зв*язку з чим просили визнати договір дарування недійсним. В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили позов задовольнити, надали пояснення анаголічні викладеним у позові. Представники відповідача заперечували проти позову посилаючись на те, що під час укладення договору дарування [PERSON] міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, що встановлено висновком експертів, укладаючи договір дарування він зробив своє волевиявлення та подарував квартиру дружині, яка піклувалась за ним. Під час укладання договору з [PERSON] спілкувався нотаріус і якщо б він побачив, що останній не усвідомлює значення своїх дій, він би не посвідчив договір. До укладання договору дарування нотаріус посвідчував довіреність і [PERSON] виявив бажання укласти договір дарування, для цього нотаріс зібрав необхідні документи і вони призначили дату укладення правочину. Позивачами не надано жодних доказів, що до [PERSON] був застосований фізичний або психічний тиск, або те, що правочин був здійснений під впливом тяжкої обставини. Останній місяць життя з [PERSON] не було ані дітей, ані його рідного брата, про нього піклувалась його дружина, але це не може бути розцінене як застосування фізичного або психічного тиску з її боку. Третя особа приватний нотаріус ХМНО [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що ним був укладений спірний договір дарування, оскільки [PERSON] хворів та не міг самостійно прийти до нотаріальної контори, він укладав договір вдома. 25.04.2014 року він посвідчував довіреність і [PERSON] виявив бажання укласти договір дарування, для цього він та [PERSON] надали всі необхідні документи, в офісі він підготував текст договору, зробив витяг і коли були зроблені всі необхідні дії для укладення договору, він прийхав до [PERSON] для здійснення правочину. Перед укладанням договору він спілкувався з [PERSON], роз*яснював йому всі права та наслідки укладання такого виду договору, під час спілкування він зробив висновок, що [PERSON] знаходився в нормальному стані, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Суд дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. З матеріалів справи вбачається, що 28.04.2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, відповідно до умов якого, [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS], зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], реєстровий номер № 444. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 25.04.2014 року в Комінтернівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 218. 09.04.2014 року [PERSON]був складений заповіт, відповідно до якого він заповідав все своє майно в рівних частках по 1/3 кожному: [PERSON], [PERSON], [PERSON] заповіт посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], реєстровий номер № 1238. Згідно ухвали суду від 27.11.2014 року була призначена і проведена посмертна судово-психіатрична експертиза, згідно висновків якої встановлено, що [PERSON] при житті в тому числі і 28.04.2014 року вивляв ознаки хронічного психічного розладу в формі органічного розладу особистості, по своєму психічному стану на момент укладення договору дарування 28.04.2014 року [PERSON] був здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В силу ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В порядку ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Статтею 225 ЦК України, встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Згідно з положеннями ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, у кожній справі про визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до\~ст.717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, шо встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Статтею 719 ЦК України\~передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до положень\~ст. 215 ЦК України\~та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п.7\~постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року\~правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6\~ст. 203 ЦК України. Як зазначив Верховний Суд України в п. 21\~постанови Пленуму "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 6 листопада 2009 року, при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Стаття 233 ЦК\~передбачає можливість визнання недійсними правочинів, вчинених особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі\~статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Також, необхідно враховувати, що договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що знали [PERSON] як добру та позитивну людину, про його хворобу вони дізнались приблизно за два місяці до смерті, незважаючи на хвобору [PERSON] майже до останнього дня життя продовжував працювати та знаходився в нормальному стані, у них ніколи не викликав сумнівів його психічний стан. [PERSON] піклувалась про нього. Вони знали, що у [PERSON] є діти, однак вони їх майже не бачили, з [PERSON] вони майже не спілкувались. Свідки часто відвідували [PERSON] і [PERSON] вдова, в гостях. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що 09.04.2014 року їй подзвонила [PERSON] та повідомила, що [PERSON] погано. Вона знає, що [PERSON] складав заповіт на [PERSON] та двох дітей, яким заповідав всім по 1/3 частині. 20.04.2014 року [PERSON] не впізнав племінників та не міг себе обслуговувати, потребував сторонньої допомоги. Після 09.04.2014 року вона з [PERSON] не спілкувалась. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що [PERSON] був його братом, він знав, що брат склав заповіт на [PERSON] та двох дітей, всім заповідав про 1/3 частині. Брат казав йому, що в ньго «щось з головою», з 19.04.2014 на 20.04.2014 року в нього була кома. Про одруження з [PERSON] [PERSON] йому нічого не казав, він не міг його не покликати на весілля, вже після поховання він дізнався, що вони з [PERSON] уклали шлюб. Також пояснив, що після 20.04.2014 року [PERSON] потребував стороннього догляду та після 20.04.2014 року він з братом не спілкувався. Суд аналізуючи пояснення свідків, прийшов до висновку, що не довіряти свідченням [PERSON], [PERSON], [PERSON] у суду підстав немає, вони не протирічать матеріалам справи та висновку експертів, свідки не є заінтересованими у результаті розгляду справи особами. До свідчень [PERSON] та [PERSON] суд відноситься критично, їх пояснення про те, що [PERSON] потребував сторонньої допомоги не свідчать про його психічний стан, свідкок [PERSON] з 20.04.2014 року, а свідок [PERSON] з 09.04.2014 року особисто не спілкувались з [PERSON] [PERSON], що [PERSON] раніше залишав заповіт, відповідно до якого [PERSON], [PERSON], [PERSON] заповідав по 1/3 частині квартири, а потім він уклав договір дарування не свідчить про його психічний стан, а проявляє його волевиявлення. Також в судовому засіданні пояснення надавав приватний нотаріус ХМНО [PERSON], який підтвердив, що під час укладання договору дарування [PERSON] вислював свою волю, в нього не виникло жодної підозри щодо його психічного стану, він повністю розумів значення своїх дій та керував ними. Договір [PERSON] укладав добровільно, жодного тиску на нього не здійснювалось. Надані суду копії медичних документів свідчать про те, що [PERSON] хворів на невиліковну хворобу, однак в матеріалах справи мається висновок експертів, де зазначено, що під час укладання договору дарування [PERSON] міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У суду немає підстав не довіряти висковку експертів, оскільки він зроблений спеціалістами в області психіатрії, під час проведення експертизи були досліджені всі медичні дані на підставі яких було зроблено висновок, крім того експерти були попереджені про кримінальну відповідальність, таким чином всі посилання позивачів на те, що [PERSON] вчинив правочин як недієздатна особа є безпідставні. Також позивачі посилались на те, що правочин був здійснений [PERSON] під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, оскільки останній знаходився в пригніченому стані в зв*язку з невиліковною хворобою, потребував сторонього догляду та залежав від [PERSON], суд не може прийняти до уваги такі посилання, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та показаннями свідків. Судом встановлено, що [PERSON] майже до останнього дня життя працював та намагався вести звичний спосіб життя. Те, що його дружина [PERSON] здіснювала за ним догляд не може вказувати на психічний або фізичний тиск з її боку, оскільки вони знаходились у шлюбі та вона як дружина піклувалась про нього. Доводи позивачів в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли. Суд приходить до висновку, що [PERSON] дійсно мав намір передати у власність [PERSON] належну йому спірну квартиру, а відображення його волевиявлення у формі договору дарування свідчить про відповідність умов оспорюваного правочину внутрішній волі [PERSON], а отже підстав для задоволення позову\~немає. На підставі викладеного ,

Outcome: dismissed