Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON]звернулася в травні 2015 року до суду з позовною заявою до відповідача - Приватного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», Чернівецької філії ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору №CVX0GA0000000104 від 01.02.2008 року. В обгрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що 01.02.2008 р. нею було укладено з ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ «КБ ПриватБанк» кредитний договір №CVX0GA0000000104, у вигляді не поновлюваної лінії, умовами якого, зокрема п. 8.1 договору передбачено, що «…банк зобов'язується надати «Позичальникові», тобто [PERSON] кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 01.02.2008 р. по 01.02.2028 р. включно, у розмірі 49715,00 дол. США, з якого - 40000 доларів США було видано на споживчі цілі, - 9715.00 доларів США на штату страхових платежів; зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.00% та виданого кредиту щомісяця в Період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 8.2. даного Договору. Періодом оплати визначено було вважати період з «1» по «5» число кожного місяця, а погашення заборгованості за кредитним договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) було за домовленістю сторін визначено здійснювати щомісяця в період сплати позичальником, тобто [PERSON] та повинна була надати Банку кошти - щомісячний платіж у сумі 458,79 доларів США відповідно до графіку погашення кредиту, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії». Мотивуючи заявлені вищенаведені вимоги, вказуючи на рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України ..Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року № 1023-XII з наступними змінами, вважає, що дія вищенаведених нормативних актів поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. А, отже, зазначає, що з умов кредитного договору №СУХ0ОА0000000104 від 01.02.2008 року вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях, тобто оспорюваний договір є договором споживчого кредиту. В пункті ж 2.2.7. оспорюваного кредитного договору міститься умова, визнана п.2 ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» як несправедлива, а саме: позичальник (т.б. [PERSON]) надає Банку належним чином оформлений договір особистого страхування Позичальника, в якому передбачено письмове узгодження банком договорів страхування, у т.ч. вибір страхувальника, переліку страхових ліків, які підлягають страхуванню, пред'явлення Банку підписаних страхувальником договорів страхування і документів, які підтверджують сплату страхових платежів. письмовим узгодженням Банку є віза вповноваженого представника банку на договорах страхування; а отже, [PERSON] була позбавлена можливості самостійно вибрати страхову компанію, та була змушена укласти договір з третьою особою, визначеною кредитодавцем. Крім наведеного, посилається на те, що згідно вимог чинного закону про захист прав споживача, в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Однак, на її думку, ці вимоги закону дотримано відповідачем не було, а також норми, відповідно визначені як в п. 2.2.9, так і в пп. 2.3.8, 7.2 спірного кредитного договору суперечить постанові НБУ № 168 від 10.07. 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»; а отже, вважає, що дії відповідача як в процесі укладення так і виконання спірного кредитного договору були спрямовані на порушення прав її як споживача фінансових послуг та сприяли введенню її в оману щодо дійсної сукупної вартості кредиту, як однієї з істотних умов договору. Просить, заявлені позовні вимоги, а саме - про визнання кредитного договору №CVX0GA0000000104 від 01.02.2008 року укладеного між нею та ЗАТ КБ ПриватБанк задовольнити в повному обсязі і стягнути судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON], в її інтересах за довіреністю - представники [PERSON], [PERSON] позовні вимоги, підтримали в повному обсязі, просять їх задовольнити та у наданих суду поясненнях позивач посилалася на обставини аналогічно викладеним в позові. Представник відповідача ПАТ КБ Приватбанку, за довіреністю - Бацей Т.М. в судовому засіданні не визнала позову, заперечувала проти нього, та в наданих суду поясненнях посилалася на обставини аналогічно викладеним в письмових запереченнях наданих суду 23.06. 2015 року, вважає, що викладені обставини в позові не відповідають дійсності. Просить в задоволенні позову [PERSON] відмовити, застосувати строки позовної давності в порядку вимог ст.. 257, 267 ЦК України. Вивчивши і розглянувши матеріали справи, всебічно, повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються заявлені позовні вимоги, відповідно заперечення; заслухавши пояснення позивача, відповідно представників сторін, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, надані сторонами в їх сукупності, у межах заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, судом, належними доказами по справі установлено наступні факти і відповідні їм правовідносини; зокрема те, що 01.02. 2008 року між позивачем [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №CVX0GA0000000104 згідно умов якого, [PERSON] отримала через касу на строк з 01.02.2008 р. по 01.02.2028 р. включно, у розмірі 49715,00 дол. США, з якого - 40000 доларів США було видано на споживчі цілі, - 9715.00 доларів США на штату страхових платежів; зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.00% та виданого кредиту щомісяця в Період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу (а.с.10 - 15). Було визначено Графік погашення кредиту вищенаведеного додатком № 2 (а.с. 16 - 19), згідно якого [PERSON] з 05.03. 2008 року здійснювалося і по даний час здійснюється погашення кредитних грошових коштів, що було позивачем підтверджено в судовому засіданні. Аналогічне вбачається і з виписки про погашення по кредиту [PERSON] від 22.06. 2015 року № 2417754 (а.с. 47 - 49). Як вбачається з дослідженої виписки, останній платіж було здійснено [PERSON] в червні 2015 року (а.с. 49). Крім цього, [PERSON] не заперечувалося і того факту, що 01.02. 2008 року між нею і ЗАТ КБ ПриватБанком було укладено договір особистого страхування (а.с. 20) за її заявою (додаток № 1 до договору страхування (а.с. 21). Крім наведеного вище, судом також досліджено в засіданні і не заперечувалося позивачем підпис належний їй, в додатку № 1 до спірного кредитного договору, яким визначено загальну вартість кредиту (а.с. 54). Також, [PERSON] в засіданні було визнано той факт, що 05.01. 207 року нею з ПриватБанку було отримано сертифікат по програмі «Житло в кредит» з отриманням кредиту в сумі 40000 доларів США під залог житла, з ефіктивною відсотковою ставкою 12,59%, відсотковою ставкою по договору - 1,00% та ежемісячним платежем 458,79 доларів США (а.с. 51). Строк дії сертифіката зазначений до 01.04.2008р. В січні місяці 14 числа 2008 року, погодившись на отримання кредиту, [PERSON] було оформлено анкету - заяву (а.с. 52, 53) про видачу їй кредиту на суму 40.000 доларів США. При цьому в судовому засіданні позивач [PERSON] не заперечувала, що Сертификат вона отримала, з умовами кредитування вона була ознайомлена. Вищенаведеними доказами в їх сукупності судом установлено, що відповідно до пункту 7.5. оспорюваний кредитний договір визначає детальний опис загальної вартості кредиту і вказаний у Додатку №1 до кредитного договору. Пояснити в засіданні позивач чому нею до позовної заяви було подано додаток № 2 до спірного кредитного договору без додатку № 1 пояснити не змогла. Таким чином, докази досліджені судом свідчать про те, що ще перед укладенням 01.02. 2008 року кредитного договору №CVX0GA0000000104 відповідач в повній мірі виконав свій обов'язок в частині надання [PERSON] і в письмовій формі повну інформацію про умови кредитування (детальний розпис загальної вартості кредиту), та орієнтовану сукупні вартість кредиту. При цьому, судом звертається увага і на те, що позивачем кредитний договір оформлявся і відповідно грошові кошти були отримані [PERSON] під заставу майна, і на момент розгляду оспорюваного договору до втрати позивачем предмету застави нічого не призвело. Законодавцем визначено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Статтею 627 ЦК України, передбачено, зокрема, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 202 ч.1 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ст.215 ч.1 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ст.203 ч.3 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Визнання правочину недійсним з огляду на його вчинення всупереч вільному волевиявленню особи передбачено, зокрема, положеннями ст.ст. 229-233 ЦК України. Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач. Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 230 Цивільного кодексу України необхідним є наявність одночасно трьох підстав: - факту обману; істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману та наявність умислу в діях відповідача. Відповідно до ст. 230 ч.1 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст.229 ч.1 цього ж Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до зазначеної норми, є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. При цьому, законодавцем визначено, що обов'язковою умовою для визнання недійсним правочину, укладеного внаслідок обману, є істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Доводи позивача в частині в частині порушення ПАТ КБ ПриватБанком ч.5.ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", зокрема вважаючи, що укладений договір містить несправедливі умови, зокрема п.. 2.2.7. (страхування предмету іпотеки), спростовуються як вище дослідженими доказами по справі, так і вимогами закону. Так, статтею 7 Закону України "Про страхування" в Україні визначено види обов'язкового страхування, в тому числі п. 33 страхування предмету іпотеки від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування. Пункт 3 прикінцевих положення Закону України "Про іпотеку" (набирав чинності з 01.01.2004 р.) вносить зміни до певних законодавчих актів, в тому числі до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про страхування", дану частину доповнити пунктом щодо страхування предмета іпотеки від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування. Тобто вимога, про обов'язкове страхування предмету іпотеки встановлена на законодавчому рівні. Надалі при звернення до редакції п.2.ч.5.ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" установлено, що дана умова (п. 2.2.7 договору ) не є несправедливою, оскільки укладення договору страхування вимагається законодавством та витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача. При цьому, судом установлено в засіданні і даного не заперечувалося сторонами, що до кредитного договору - Додатку №1, Додатку № 2 є його невід'ємною частиною, і зокрема в додатку № 2 зазначені витрати на страхування предмету іпотеки та особистого страхування. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, позивач не надала суду докази на підтвердження своїх доводів щодо заявлених позовних вимог. Аналізом досліджених по справі доказів в їх сукупності спростовуються і доводи представників позивача [PERSON] відносно того, що їх довірителька внаслідок підписаного кредитного договору не отримувала кредитних коштів у іноземній валюті, в означеній сумі. Однак, судом було встановлено і даного не заперечувалося як позивачем так і представником відповідача, що дійсно [PERSON] через касу при укладенні кредитного договору отримала 40.000 доларів США, а не 49.715,00 доларів США, так як 9 715.00 доларів США це сума на сплату страхового платежу і оскільки позивач не сплачувала протягом строку визначеного Графіком погашення кредиту страхові платежі, Банк у відповідності до вимог здійснив це. Умовами визначеними сторонами при укладенні оспорюваного кредитного договору, а також і вимогами закону спростовуються доводи позивача, в її інтересах представників в частині вимог порушення умов договору пунктів 2.2.9., 2.3.8. та 7.2. - пункту 3.6. Постанови НБУ №168 від 10.07.2007р. Так, відповідно до п 7. 1 договору позичальник відповідно до Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (ст. 9) дає Банку згоду на збір, зберігання, використання, розповсюдження, передачу та отримання Банком в/від бюро кредитних історій інформації про себе, а саме доступ до своєї кредитної історії, як для укладання кредитного договору, так і на період його дії. Факт згоди підтверджується підписанням даного договору. Надалі в п. 2.2.9 договору визначаються загальні принципи відшкодування витрат (збитків), у разі наявності підтверджувальних документів, тобто виключно як витлумачено в ЦК України щодо загальних принципів відшкодування збитків та витрат, які можуть виникнути в майбутньому в ході виконання договору між сторонами. Аналогічно в п. 2.3.8. спірного договору говориться про відшкодування можливих (тобто наперед не визначених) витрат і дані витрати ніяким чином не можна трактувати як платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Пункт 7.2 передбачає проведення банком додаткового моніторингу у разі не виконання позичальником п. 2.2.11 договору (для здійснення останнього погашення звернутися в банк за інформацією про наявну заборгованість). Винагорода складає різницю між суми залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Дана операція ніяким чином не відноситься до поняття платежу на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Так, нарахування відсотків згідно п. 3.3. договору здійснюється в останню дату їх сплати, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожен календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування. Таким чином, при здійсненні останньої сплати чергового місячного платежу при повному погашенні договору обов'язково слід перевірити чи не має нарахованих, але не сплачених відсотків. Оскільки, період сплати платежу (п.8.1 договору) встановлений з 1 по 5 число щомісяца і в залежності від того коли вноситься останній платіж, тобто в 1 число чи 5 числа місяця будуть нараховані відсотки за певну кількість днів в залежності від того в яка число здійснений платіж. У разі недоплати по відсотках, платіж, який поступив насамперед направляється на погашення насамперед всіх інших платежів в тому числі і відсотків повністю, залишок направляється на тіло кредиту (черговість погашення п.3.2. договору). Відповідно через донарахування відсотків за декілька днів тіло кредиту не буде погашено повністю, що в свою чергу є не вважається закриття кредиту, тобто повним погашенням. І відповідно до умов договору банк має право на неповернутий залишок по тілу кредиту нараховувати всі визначені договором санкції. Пунктом 7.3. умов спірного кредитного договору визначено, що всі види платежів (за винятком кредиту, винагороди за проведення додатково моніторингу, неустойки), що вносяться позичальником за даним договором є відсотками в розумінні ЦК України. Таким чином, плата за резервування ресурсів сторонами договору визначена як відсотки. При укладенні договору Позивач був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та йому наданий кредит в обумовлені договором суми і строки. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін та спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ч.1 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Крім цього, умови пункту 3.9. кредитного договору CVX0GA0000000104 від 01.02.2008р. погоджені сторонами ще до укладення договору і виконуються до даного часу у строки визначені вказаним пунктом Вимогами ж ч. 3 ст. 251 ЦК України, передбачено строк правочину, а отже на думку суду відсутні будь - які протиріччя з вимогами закону. Хибними є і доводи позивача відносно того, що плата за резервування коштів суперечить вимогам ст. 1054 ЦК України. Згідно вимог ч. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору, а істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або е необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягну то згоди. Згідно ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Крім наведеного, в судовому засіданні представником відповідача заявлено вимогу про застосування строку позовної давності, мотивуючи доводи тим, що оспорюваний позивачем договір був укладений 01.02. 2008 року. Вважають, що [PERSON] ще в лютому 2008 року було відомо про наявність обставин, якими обґрунтовуються заявлені позовні вимоги, однак з 2008 року, а це більше 7 років остання не зверталася,хоча і мала можливість звернутися за захистом свого порушеного права, але цим правом не скористалася протягом цього часу, а навпаки сплачувала і продовжує сплачувати платежі за оспорюваним кредитним договором. Просять суд застосувати позовну давність в даній справі. Судом дійсно установлено і дане вбачається з доводів позивача [PERSON], що лютому 2008 року позивачу при укладенні кредитного договору їй інспектор ПриватБанку роз»яснював щось про умови договору, однак, вона договір не прочитала до кінця і підписала його, пояснила що мала можливість протягом усього часу звернутися до захисту, однак через різні причини цього не зробила. Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, про обставини оспорюваного договору не відповідності вимогам закону, вчиненого і на вкрай невигідних для неї умовах, як таких що зазначені [PERSON] як предмет договору остання знала чи могла довідатися на час укладення оспорюваної угоди. Щодо можливого вчинення правочину внаслідок обману за обставин на які посилається позивачка то за умови сумлінності та елементарної обачності [PERSON] могла і реально мала змогу перед оформлення 01.02. 2008 року (тобто перед укладенням та під час укладення угоди) дізнатися про умови договірних зобов»язань та перевірити їх. Таким чином, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою і для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України), однак в задоволенні заявлених позовних вимог [PERSON], суд вважає слід відмовити по суті, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених нею вимог. Відповідно до ст.ст. 212, 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно ї законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог. Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, в силу вимог ст. 88 ЦПК України, слід відмовити і щодо стягнення з відповідача на користь [PERSON] судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed