Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-29 00:00:00

Фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Приватний виконавець виконавчого округу Київської області Ніколаєв Сергій Вікторович про стягнення заборгованості в порядку регресу. Свої позовні вимоги мотивує наступним. 22 лютого 2016 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «DAF TE95XF», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , працюючого водієм у ФОП [PERSON] , та автомобіля «MAN 8.163» номерний знак [NUMBER] , належному [PERSON] . У результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілю «MAN 8.163» номерний знак [NUMBER] завдано механічні пошкодження, та завдано майнової шкоди. Винним у скоєнні ДТП визнано [PERSON] . Постановою Верховного суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.08.2019 року було частково задоволено Касаційну скаргу [PERSON] та вирішено: стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] 158 452,82 грн на відшкодування майнової шкоди та стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] 551,20 грн судового збору за подачу позовної заяви, 1 742,98 грн за подачу апеляційної скарги та 1 901,43 грн судового збору за подачу касаційної скарги. Приватним Виконавцем виконавчого округу Київської області Ніколаєвим Сергієм Вікторовичем, в межах зведеного виконавчого провадження № 60212152, до якого входило виконавче провадження № 60209612 та № 60211152 з примусового виконання виконавчого листа № 369/4994/16-ц виданого 23.09.2019 року Києво- Святошинським районним судом Київської області про стягнення з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] 158 454, 82 грн. на відшкодування майнової шкоди та виконавчого листа № 369/4994/16-ц виданого 23.09.2019 року Києво- Святошинським районним судом Київської області про стягнення з ФОП « [PERSON] на користь [PERSON] 551,20 грн. судового збору за подачу позовної заяви, 1 742,98 грн. за подачу апеляційної скарги та 1901, 43 грн. судового збору за подачу касаційної скарги. В межах зведеного виконавчого провадження № 60212152 від ФОП « [PERSON] » на рахунок приватного виконавця Ніколаєва Сергія Вікторовича надійшли грошові кошти у розмірі 178 915,47 грн.. На адресу Відповідача 15.11.2019 року була направлена вимога про повернення заборгованості у розмірі 178 915 грн. 47 коп., проте відповіді та погашення заборгованості з боку Відповідача на рахунок Позивача відсутні. Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд: стягнути з Відповідача - [PERSON] на користь Позивача - фізичної особи підприємця [PERSON] в порядку регресу сплачені ФОП « [PERSON] » на рахунок приватного виконавця Ніколаєва С.В.. грошові кошти у розмірі 178 915,47 грн. (сто сімдесят вісім тисяч дев`ятсот п`ятнадцять грн. 47 коп.) Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 липня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання 02.12.2021 учасники справи не з`явилися. Про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не відомі. Представник позивача подав до суду заяву про проведення розгляду справи у його відсутності. Позов пітримав та просив суд задовольнити. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, знаходить що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 22 лютого 2016 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «DAF TE95XF», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля «MAN 8.163» номерний знак [NUMBER] , належному [PERSON] . У результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілю «MAN 8.163» номерний знак [NUMBER] завдано механічні пошкодження, та завдано майнової шкоди. На момент настання страхової події автомобіль «DAF TE95XF» за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 05 лютого 2016 року було застраховано у ПАТ «СК «Скайд». Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності y вигляді штрафу. В подальшому [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення майнової шкоди. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.03.2017 у задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Скайд", фізичної особи підприємця [PERSON] , 3-тя особа: [PERSON] про стягнення майнової шкоди - відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2017 року залишено без змін. Постановою Верховного суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.08.2019 року було частково задоволено касаційну скаргу [PERSON] та вирішено: стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] 158 452,82 грн. на відшкодування майнової шкоди та стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] 551,20 грн. судового збору за подачу позовної заяви, 1 742,98 грн. за подачу апеляційної скарги та 1 901,43 грн. судового збору за подачу касаційної скарги. У Постанові Верховного суду встановлено, що шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Відповідно до акту про результати документальної позапланової невиїзної перевірки від 14 липня 2017 року, наданого ГУ ДФС у Київській області, 17 лютого 2016 року між ФОП [PERSON] (замовником) та [PERSON] (виконавцем) було укладено договір на разове виконання функцій водія з 17 по 26 лютого 2016 року. У зв`язку з ДТП, яка сталася 22 лютого 2016 року з вини виконавця, договірні умови виконані не були, а договір розірвано згідно пункту 11 даного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Тобто за наявності вини працівника юридичної особи у завданні шкоди фізичній особі, і в разі, якщо така шкода завдана під час виконання трудових (службових) обов`язків, така шкода має бути відшкодована працедавцем. Згідно Постанов приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєва Сергія Вікторовича від 07.11.2019 року про закінчення виконавчого провадження №60209612 та №60211152, відповідно до яких з ФОП [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] 158 454, 82 грн. на відшкодування майнової шкоди, 551,20 грн. судового збору за подачу позовної заяви, 1 742,98 грн. за подачу апеляційної скарги та 1901, 43 грн. судового збору за подачу касаційної скарги. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. На підставі ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної, підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до абз. 3 п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 29.12.92 р. "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. При цьому, строк позовної давності для звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди становить 1 рік з дня її виявлення. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати роботодавцем певних сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Право регресної вимоги Позивача до Відповідача виникло з 07.11.2019 р., тобто з дати здійснення оплати суми боргу та постанови про закінчення виконавчого провадження. Відповідно до ч. 5 п. 6 та п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року N 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" визначено, що фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ч. 1 ст. 1991 ЦК України). При цьому Постанова Пленуму Верховного Суду України N 14 від 29.12.92 р. "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" визначає, що судовому розгляду підлягають: заяви власника підприємства або уповноваженого ним органу до працівника про відшкодування шкоди в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток,- а також в розмірі, що не перевищує цей заробіток (перевищує, але законом встановлена відповідальність в межах середнього місячного заробітку), якщо відшкодування не може бути проведене за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу шляхом відрахування із заробітної плати (наприклад, у випадку припинення працівником трудових відносин з даним підприємством, у зв`язку із закінченням строку на видання розпорядження про відрахування). Згідно ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Як передбачено п. 3 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Оскільки, відповідно до зведеного виконавчого провадження № 60212152, до якого входило виконавче провадження № 60209612 та № 60211152 з примусового виконання виконавчого листа № 369/4994/16-ц виданого 23.09.2019 року Києво- Святошинським районним судом Київської області, з ФОП [PERSON] стягнено на користь [PERSON] 158 454, 82 грн. на відшкодування майнової шкоди та виконавчого листа № 369/4994/16-ц виданого 23.09.2019 року Києво- Святошинським районним судом Київської області про стягнення з ФОП « [PERSON] на користь [PERSON] 551,20 грн. судового збору за подачу позовної заяви, 1 742,98 грн. за подачу апеляційної скарги та 1901, 43 грн. судового збору за подачу касаційної скарги. Таким чином, за встановлених у справі обставин, позивач, будучи новим кредитором, з огляду на фактичне відшкодування, завданої відповідачем в результаті ДТП матеріальної шкоди, набув право регресної вимоги до відповідача, а відтак, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково, відповідно до суми коштів які були сплачені відповідно до зведеного виконавчого провадження № 60212152, до якого входило виконавче провадження № 60209612 та № 60211152 з примусового виконання виконавчого листа № 369/4994/16-ц виданого 23.09.2019 року Києво- Святошинським районним судом Київської області, а саме підлягають стягненню 162 650, 43 грн.. З огляду на часткове задоволення позову та вимоги ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір, у розмірі пропорційно задоволеним позовним вимогам. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи наведене,

Outcome: partial