Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - Банк) звернулося до суду із позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №005-02504-260511 від 26.05.2011 року, яка станом на 21.04.2015 року складається з 13498,76 грн заборгованості за тілом кредиту, 3707,82 грн простроченої заборгованість за тілом кредиту, 6925,72 грн заборгованості за відсотками, а всього становить 24132,30 грн. ( а.с.1 т.1) Обґрунтовуючи позовні вимоги Банк посилається на те, що [PERSON] на підставі договору, який складається з договору на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної карти та обслуговування платіжної карти, з Тарифів та Правил надання банківських послуг, отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, визначеному в Тарифах, на строк, що відповідає дії картки. За умовами договору відповідач зобов'язаний був щомісяця, в строк, визначений у Правилах, здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитною лінією, яка виникла за попередній звітний місяць, а також здійснювати погашення в повному обсязі заборгованості за овердрафтом за попередній місяць, сплачувати суму процентів, нарахованих за попередній місяць та всю суму пені. Відповідач належним чином свої зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим станом на 24 квітня 2015 року утворилась заборгованість на загальну суму 24132,30 грн. У травні 2015 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - [PERSON] звернулась до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним з мотивів укладення оспорюваного договору її чоловіком [PERSON] без її згоди (а.с.31 т.1) Ухвалою суду від 05 червня 2015 року позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду із первісним позовом. Того ж дня ухвалою суду з Банку витребувані докази у справі, зокрема оригінали кредитної справи та завірені виписки по рахунку [PERSON] Вимога суду виконана лише 10 липня 2015 року. Ухвалою від 10 липня 2015 року у справі за клопотання [PERSON] призначено судово-економічну експертизу, провадження у справі зупинено. 24 вересня 2015 року судом не погоджені строки проведення експертизи в термін після травня 2016 року та відкликано справу з експертної установи. Ухвалою від 05 жовтня 2015 року справу скеровано для проведення експертизи до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. У серпні 2016 року справу повернуто до суду без виконання експертного дослідження, у зв'язку з ненаданням Банком первинних документів, на підставі яких відображені у виписках операції щодо руху коштів. Ухвалою від 22 серпня 2016 року провадження у справі відновлено. За клопотанням представника Банку розгляд справи було відкладено на 14 вересня 2016 року. Ухвалою суду від 14 вересня 2016 року з Банку повторно витребувані первинні документи з надання кредиту та погашення зобов'язань за платежами по спірному договору. В судове засідання, призначене на 05 жовтня 2016 року, представником Банку надано додаткову виписку по рахунку та повідомлено про відсутність будь-яких інших первинних документів за даним кредитним договором. 28 вересня 2016 року на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судових справи на розгляд суду передано справу за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання окремих положень кредитного договору недійсними. З даним позовом [PERSON] звернувся до суду у серпні 2015 року і справа була зупинена до проведення експертизи у справі за первісним позовом Банку (а.с.1-6 т.2). [PERSON] просив визнати кредитний договір недійсним, посилаючись на те, що цей договір споживчого кредиту був укладений з порушенням принципу рівності сторін та загальних засад цивільного законодавства - справедливості, добросовісності й розумності, зокрема, при його укладенні банк не провів розрахунки сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, чим фактично допустив обман споживача. Враховуючи невідповідність окремих положень договору вимогам статей 11 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів", просив визнати договір недійсним. За клопотанням сторін ухвалою суду від 18 жовтня 2016 року справи об'єднані в одне провадження. Ухвалою від 27 жовтня 2016 року у справі призначено судово-економічну експертизу, провадження у справі зупинено. Ухвалою від 21 грудня 2016 року провадження відновлено після отримання висновку судово-економічної експертизи. У січні 2017 року [PERSON] подано заяву про зміну позовних вимог, в якій він просить визнати недійсним пункт 1.5 Тарифів на обслуговування платіжних карток тарифний пакет «Класичний», що є невід'ємною складовою кредитного договору №005-02504-260511 від 26.05.2011 року, в решті позов просив залишити без розгляду. Ухвалою від 13 лютого 2017 року позов [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання в цілому кредитного договору недійсними залишено без розгляду. Вимоги [PERSON] про визнання пункту 1.5 Тарифів, як складової кредитного договору, недійсними, мотивовані тим, що передбачивши у договорі право нараховувати плату за обслуговування кредитного залишку, Банк не вказав які саме послуги надаються, чим допустив вільне трактування цього пункту та дозволив йому, як користувачу банківських послуг, вважати, що така плата не нараховується, якщо додаткова послуга не надається. Крім того, нарахування щомісячно комісії за обслуговування кредиту є прихованими процентами та збільшує реальну ставку за користування кредитом з 14,99 % до 54,59%. Такі дії Банку не відповідають вимогам ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому просив визнати зазначене положення договору недійсним. В ході судового розгляду справи представник позивача [PERSON] первісний позов Банку до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підтримав повністю та пояснив, що підписавши 26 травня 2011 року договір на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної карти та обслуговування платіжної карти, Тарифи на обслуговування платіжних карток «Класичний» та ознайомившись із Правилами надання банківських послуг фізичним особам [PERSON] погодився на отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,99 % річних ( п.1.4 Тарифів) та щомісячної плати за обслуговування кредитного залишку в розмірі 3,33 % (п.1.5 Тарифів). [PERSON] користувався кредитними коштами включно до червня 2014 року, отримав нову платіжну картку із строком дії до березня 2016 року. Прострочення сплати обов'язкового мінімального платежу розпочалось у березні 2014 року. З метою зменшення нарахувань щодо пені Банком у лютому 2015 року проведено списання нарахованої комісії та переведено її на рахунки відсотків. Також Банком в період з 01.03.2012 року по 06.01.2015 року за користування кредитними коштами нараховувалась лише комісія по п. 1.5 Тарифів, а в період з 02.02.2015 по 21.04.2015 тільки відсотки по п.1.4. Загальна сума заборгованості визначена у відповідності до умов договору, вимога про її стягнення заявлена в межах строків позовної давності, тому просив позов Банку задовольнити повністю. Судові витрати у справі просив стягнути з відповідача в доход держави, оскільки Банк на час звернення до суду із даним позовом був звільнений від сплати судового збору. Проти позову третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] представник Банку заперечив, пояснивши, що положення ст.65 Сімейного Кодексу України регулюють відносини розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного з подружжя на отримання кредиту. Також, представник Банку просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] про визнання окремих положень кредитного договору недійсними, мотивуючи тим, що [PERSON] підписав Тарифи, а тому погодився на нарахування йому не лише відсотків за користування кредитом, але й комісії у розмірі 3,33% щомісяця. Окрім того, [PERSON] пропущено строк позовної давності за цією вимогою. В ході судового розгляду справи відповідач [PERSON] позов Банку не визнав та пояснив, що ознайомившись із Тарифами зрозумів, що зобов'язується сплачувати за користування кредитними коштами 14,99 % річних (п.1.4 Тарифів). Плата за обслуговування кредитного залишку, яка названа у розрахунку боргу як комісія, в розмірі 3,33% щомісяця, може бути нарахована лише у разі надсилання виписок по рахунку (п.1.5 Тарифів). Жодного разу виписок по рахунку він не отримував, тому був переконаний, що щомісяця вносить обов'язковий платіж із розрахунку використаних за попередній місяць коштів та сплачує відсотки за користування кредитом. Лише після отримання копії позовної заяви Банку він дізнався про нарахування йому одночасно щомісячної комісії в розмірі 3,33 % та процентів в розмірі 14,99 % річних. При цьому, проценти нараховуються на загальну суму тіла кредиту, збільшеного на розмір комісії. Фактично комісія є прихованими процентами та реальна ставка по наданому кредиту становить понад 54,59 % річних. Вважає, що повернув банку більшу частину коштів, якими скористався та сплатив в повній мірі відсотки за їх користування. Просить у первісному позові відмовити, його позов задовольнити, при вирішенні позову третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] покладається на розсуд суду. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] додатково просив суд врахувати ту обставину, що Банк не надав суду первинних документів щодо руху коштів на рахунку [PERSON], а надав лише регістри, які в свою чергу не містять номерів кореспондуючих рахунків за дебітом і кредитом, що не дозволяє клієнту самостійно визначити, на погашення яких складових зобов'язання зараховувались кошти (на тіло, на відсотки, на пеню). Окрім того, відсутня єдина виписка по рахунку, суду надано декілька виписок, які сформовані за невідомим принципом, які обліковують різні операції, що також ускладнювало розуміння правильності розрахунку боргу за кредитним договором. Щодо невідповідності п.1.5 Тарифів вимогам ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» просив суд врахувати, що згідно п.7.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операції з їх використання, затв. постановою правління НБУ №233 від 30.04.2010 р., виписка про рух коштів за рахунком може надаватись власникові рахунку в банку, надсилатись поштою у вигляді текстового повідомлення на мобільний телефон, через банкомат, тощо. Щомісячна виписка про платіжні операції за договором має надаватись безкоштовно. Тому, передбачаючи плату за обслуговування кредиту у виді надсилання виписок по рахунку в розмірі, який перевищує розмір процентів по кредиту в кілька раз, Банк ввів споживача в оману, приховавши в такий спосіб реальну ставку за кредитом.Тому, вважає, що встановлена пунктом 1.5 Тарифів плата за обслуговування залишку кредиту в розмірі 3,33% щомісячних, є несправедливою умовою договору, а тому є недійсною з моменту укладення договору. Також, просив позов третьої особи із самостійними вимогами задовольнити. У позові Банку просив відмовити, застосувавши строки позовної давності. Третя особа із самостійними вимогами [PERSON] в ході судового розгляду справи заявлені вимоги підтримала повністю, просила суд визнати кредитний договір недійсним, посилаючись на те, що не знала про його укладення, не знала, що чоловік використовує спільні кошти на повернення кредиту, а визначена Банком до стягнення сума є непосильним тягарем для їхньої сім'ї. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, дійшов такого висновку. Відповідно до ст.ст 526, 599 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та припиняються проведеним виконанням. Статтями 1048, 1050, 1054 цього Кодексу передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів від суми позики згідно з умовами договору. Судом встановлено і це не заперечується сторонами, що 26 травня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладений кредитний договір, який складається з договору № 005-02504-260511 (далі - Договір) на відкриття поточного рахунку з використання платіжної карти та обслуговування платіжної карти, Тарифів на обслуговування платіжної картки тарифний пакет «Класичний» та Умов надання кредитної картки тарифний пакет «Класичний» (а.с. 68-75, а.с.112 т.1). За умовами Договору Банк, відповідно до наданого Клієнтом пакету документів, а також згідно з вимогами законодавства та Банку, відкриває Клієнту поточний рахунок з використання платіжної карти [NUMBER] в національній валюті України - гривні, випускає та надає в користування Клієнту платіжну карту, здійснює обслуговування Клієнта згідно переліку послуг на умовах, викладених в Тарифному пакеті Класичний, що міститься в додатку №1 до Договору (далі - Тарифи) та згідно з Умовами надання картки та Правил (п.1.2 ). Банк надає Клієнту кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії в загальному розмірі 100000 грн та на день укладення Договору встановлює ліміт на рахунку в сумі 10 000 грн., ліміт кредитної лінії розраховується Банком самостійно (п.1.3). Кредитування рахунку в межах кредитної лінії здійснюється протягом 364 календарних днів. Кожна наступна кредитна лінія надається після спливу строку надання попередньої та не потребує підписання додаткової угоди до цього Договору (п.1.5). Кошти кредитної лінії та власні кошти клієнта використовуються для розрахунків за товари чи послуги, що придбаваються Клієнтом у суб'єктів господарювання, та зняття готівки, виконання своїх зобов'язань перед Банком за цим Договором, та вчинення інших операцій (п.1.6). Клієнт сплачує Банку проценти за користування кредитною лінією та Овердрафтом за ставками, які зазначені в Тарифах (п.2.3). Клієнт зобов'язаний здійснювати оплату послуг, які надаються Банком при здійсненні розрахунково-касового обслуговування рахунку, в розмірах та порядку, визначених Тарифами і Правилами (п.3.3). Клієнт зобов'язаний щомісяця в строк, визначений Правилами, здійснювати погашення заборгованості у вигляді обов'язкового мінімального платежу, складові якого зазнаються у Тарифах (п.3.6). Згідно Умов надання кредитної картки, дата щомісячного погашення - до 15 числа кожного місяця. Частка щомісячного погашення - 5% від суми використаних коштів. Згідно Тарифів, обов'язковий мінімальний платіж складається з : частки обов'язкового погашення тіла кредиту, нарахованих процентів по п.1.4 Тарифів, плати за обслуговування кредиту по п. 1.5 Тарифів, овердрафту, процентів за овердрафт, штрафів за прострочену заборгованість та суми заборгованості за минулі періоди. Пунктом 1.4 Тарифів встановлені процентні ставки за користування кредитом на рівні 14,99% річних, 48% річних за недозволений овердрафт. Пунктом 1.5 Тарифів встановлено плату на рівні 3,33% щомісяця за обслуговування кредитного залишку, що включає в себе надання послуг інформування Держателя про стан кредитного залишку у вигляді телефонних дзвінків та надсилання щомісячних виписок по рахунку. Сторони не заперечують тієї обставини, що договірні відносини існували до березня 2016 року, на підтвердження чого суду надано копію платіжної картки із зазначенням строку дії картки до 03.2016 року ( а.с.36 т.1). Із змісту кредитного договору вбачається, що між сторонами було укладено договір споживчого кредиту. За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил, надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору, тощо). Відповідно до пункту 7.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України №233 від 30.04.2010 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) щомісячна виписка про платіжні операції за договором має надаватись безкоштовно. За умовами кредитного договору, укладеного між сторонами, плата за обслуговування кредиту передбачена різними пунктами Тарифів. Так, згідно пункту 1.5 Тарифів, за надсилання щомісячних виписок по рахунку нараховується плата в розмірі 3,33 % щомісяця. Згідно п.1.6 плата за обслуговування карткового рахунку становить 9,90 грн. Згідно п.4.1 Тарифів надання щомісячної виписки по рахунку включено до п. 1.6. Такі положення Тарифів є двозначними, споживач не може однозначно визначити, за які послуги Банку він повинен сплачувати щомісячну плату та в якому розмірі 3,33% чи 9,90 грн. Крім того, нарахування плати за послуги, що супроводжують кредит, є незаконними та суперечать положенням законодавства, яке регулює діяльність банків. На невизначеність природи плати за обслуговування кредиту вказує розрахунок заборгованості, наданий Банком, з якого вбачається, що в одні періоди комісія по п.1.5 Тарифів нараховувалась одночасно з процентами, в інші не нараховувалась, ще в інші нараховувалась замість процентів. Укладаючи спірний договір, [PERSON] своїм підписом засвідчив, що погоджується на реальну процентну ставку - 14,99 %, тобто, так, як це передбачено у п.1.4 Тарифів. Натомість, нарахування одночасно процентів по п.1.4 Тарифів та плати по п. 1.5 Тарифів, призводить до реальної ставки 54,59 %, що перевищує розумну межу компенсації за використання кредитних коштів, у зв'язку із чим ця умова договору є несправедливою. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України №6-80 цс13 від 25.09.2013 року та № 6-1746цс16 від 16.11.2016 року. Враховуючи наведене, суд вважає вимогу [PERSON] про визнання недійсним пункту 1.5 Тарифів на обслуговування платіжних карток Тарифний пакет «Класичний», що є додатком до кредитного договору №005-02504-260511 від 26.05.2011 року, укладеного між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», підставною та обґрунтованою. Заява представника Банку про застосування до вимог [PERSON] про визнання положень договору недійсними наслідків пропуску строків позовної давності та відмову у позові з цих підставі задоволенню не підлягає. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як пояснив [PERSON], укладаючи 26 травня 2011 року кредитний договір, він розраховував на добросовісну поведінку Банку, не передбачав і не міг передбачити приховування реальної процентної ставки за кредитом, жодного разу не отримував з банку виписок по рахунку, які б містили вказівку про нарахування комісії за ставкою 3,33% щомісяця, до березня 2014 року сплачував обов'язковий щомісячний платіж, дізнався про порушення свого права лише після звернення Банку до суду з позовом про стягнення заборгованості. Банком не надано суду доказів протилежного, тому

Outcome: partial