Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-03 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на квартиру загальною площею 51,9 м2, розташованої за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу цього предмету іпотеки, виселення відповідача з квартири. Позов мотивовано тим, що між позивачем та [PERSON] укладено договір № PLL0GA0000000012 від 30.09.2008 року, за яким останній отримав кредит у розмірі 156 250 грн 00 коп. з кінцевим терміном повернення 30.09.2023 року та зобов'язався сплачувати відсотки, комісію, а також інші витрати. В забезпечення виконання зобов'язання за цим договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № PLL0GA0000000012 від 30.09.2008 року, за яким в іпотеку передана квартира загальною площею 51,9 м2, розташованої за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] свої зобов'язання за договором кредитування виконав не в повному обсязі, в зв'язку з чим станом на 09.04.2014 року в нього виникла заборгованість в сумі 107 092 грн 11 коп. Через невиконання умов кредитного договору № PLL0GA0000000012 від 30.09.2008 року позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 51,9 м2, розташовану за адресою: [ADDRESS] та виселити [PERSON] з вищезазначеної квартири . В свою чергу, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання незаконним з 09.01.2009 року збільшення відповідачем процентної ставки за користування кредитом, стягнення з відповідача в зв'язку з цим збитків в сумі 32 636 грн 52 коп., зобов'язати банк видати довідку про одержання в повному обсязі виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, визнати кредитний договір таким, що припинив свою дію з 14.06.2013 року, визнати іпотечний договір таким, що припинив свою дію, зобов'язати відповідача повернути оригінали правовстановлюючих документів, переданих згідно акту прийому-передачі від 30.09.2008 року. 29.07.2014 року ухвалою суду вищезазначені позови об"єднанні в одне провадження. В судовому засіданні представник ПАТ "Приватбанк" в особі Ребрик С.М. позов підтримала, позов [PERSON] не визнала. Представник відповідача і одночасно третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, в особі [PERSON] позов ПАТ "Приватбанк" не визнав, позов третьої особи прохав задовольнити. Суд, дослідивши матеріали, докази справи, вважає, що в позові ПАТ "Приватбанк" до [PERSON] слід відмовити, а позов [PERSON] до ПАТ "Приватбанк" слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.09.2008 року між позивачем (банк) та [PERSON] (позичальник) укладено кредитний договір № PLL0GA0000000012 (надалі- кредитний договір). Відповідно до п. 8.1. цього договору банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти на строк з 30.09.2008 року по 30.09.2023 року включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 182 500 грн 00 коп. на наступні цілі: у розмірі 156 250 грн на споживчі цілі, з них 150 000 грн 00 коп. на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 4 500 грн 00 коп. на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 1 000 грн 00 коп. - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 750 грн 00 коп. - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 26 250 грн 00 коп. на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п. п. 2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,67 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 6,60 % річних від суми зареєстрованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2. даного договору. Того ж дня між позивачем та [PERSON] укладено договір іпотеки (надалі- договір іпотеки), за яким в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором [PERSON] передано в іпотеку належне їй нерухоме майно: 2-кімнатну квартиру загальною площею 51,9 м2, розташовану за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] передала банку правовстановлюючі документи на квартиру. Позивач зазначає, що за кредитним договором станом на 09.04.2014 року в нього виникла заборгованість в сумі 107 092 грн 11 коп., що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд вважає, що доводи позивача є безпідставними. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності розумності та справедливості. Положення ст. 526 ЦК України передбачають, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки може мати місце у випадку, якщо позивач не виконав або неналежно виконав основне зобов'язання. Між тим, кредитний договір укладено за строк з 30.09.2008 року по 30.09.2023 року, а тому наявність заборгованості у боржника станом на 09.04.2014 року (на думку банку) не є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, дослідивши розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданим позивачем (а.с. 7-9) судом встановлено, що позичальник достроково погасив кредит: після тривалих розрахунків станом на 14.06.2013 року [PERSON] не мав заборгованості за кредитним договором. Аналогічно і 18.06.2013 року [PERSON] не мав заборгованості за кредитним договором. Проте, згідно цього ж розрахунку 10.07.2013 року у позивача виникла заборгованість в сумі 73 821 грн 57 коп., на яку в майбутньому банк нарахував штрафні санкції. Судом встановлено, що вказана сума коштів є донарахована банком винагорода за резервування ресурсів за весь час дії договору до 2023 року. На думку банку, за умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний сплатити суму вказаної винагороди за весь час користування кредитом, тобто до 2023 року, незалежно від того, що кредит було погашено достроково. Таким чином спір зводиться до встановлення того, чи правильно банк здійснив нарахування цих коштів. Вирішуючи поставлене питання, суд виходить з наступного. Відповідно до п. п. 4.1 - 4.5 Кредитного договору для виконання зобов'язань за цим договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту до даного договору і надає позичальнику право на їх використання. За надане право позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, визначеному у ст. 8.1 Кредитного договору. Нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за кредитом, при цьому винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів за фактичну кількість днів резервування ресурсів, виходячи із 360 днів у році. Дата погашення у часовий інтервал нарахування винагороди не включається. Розрахунок винагороди за резервування ресурсів здійснюється щоденно з моменту підписання Договору. При останньому погашенні винагорода за резервування ресурсів нараховується на весь час резервування (до дати погашення кредиту), при цьому сумою зарезервованих ресурсів вважається сума вказана у графіку погашення кредиту (Додаток № 2 до Договору). Винагорода за резервування ресурсів сплачується щомісяця з щомісячним платежем за кредитом від дня нарахування згідно ст. 4.2 Кредитного договору. У випадку повного погашення кредиту винагорода сплачується одночасно з останнім платежем за кредитом. Відповідно до правового висновку, викладеного в ухвалі ВССУЦКС від 12.06.2013 року в аналогічній справі за участю того ж банку: встановлення передбаченої кредитним договором суми винагороди за резервування ресурсів обмежується терміном до дати повного погашення кредиту, при цьому відсутні будь-які додаткові умови, що пов'язують дату повного погашення кредиту із графіком його погашення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що винагорода за резервування не є одноразовою сталою величиною, а нараховується у відсотках на суму резервованих коштів за певний період, відтак нарахування вказаної винагороди здійснюється лише до дати погашення кредиту, в тому рахунку і дострокового погашення. За логікою ж позивача, винагорода за договором є сталою величиною, яка встановлюється під час укладання угоди шляхом її розрахунку відносно первісної суми кредиту, а виплачується частинами до повного погашення в 2023 році. Проте, такі висновки спростовуються тим, що розрахунок заборгованості позичальника банк здійснює таким чином, що зменшення суми тіла кредиту пропорційно зменшує і суму виплати винагороди за резервування. Такі розрахунки протирічать доводам позивача відносно того, що сума винагороди є сталою. Таким чином, суд приходить до висновку, що при достроковому погашенні кредиту відсутні підстави нараховувати винагороду до дати погашення кредиту згідно з графіком його погашення. Крім того, суд вказує на те, що зміст пунктів кредитного договору, які регулюють питання нарахування винагороди за резервування ресурсів не дають можливості визначитися з правовою природою цього нарахування. Так, буквально трактуючи пункти 4.1.-4.5. кредитного договору позивач робить висновок про те, що з першого дня дії договору банк резервує кошти в сумі кредиту, за що позичальник повинен сплачувати відсотки. Як зазначено вище зменшення тіла кредиту автоматично зменшувало суму зарезервованих коштів та зменшувало суму винагороди за резервування. Відтак, згідно доводів позивача фактично вказана винагорода нараховується на те ж саме тіло кредиту, що і інші відсотки за користування кредитом, тобто є додатковими відсотками. На думку суду, таке трактування умов договору не відповідає дійсному його змісту. Системний аналіз змісту кредитного договору дає підстави для висновку про те, що позичальник отримав не кредит в твердій сумі, а невідновлювальну кредитну лінію в сумі 182 500 грн 00 коп., яка може бути використана позичальником в перший же день в повній сумі або використовуватися поступово частинами. Банк несе відповідальність перед своїм клієнтом, а тому на випадок, якщо позичальник вирішить використати кредитну лінію частинами, постійно резервує суму кредиту на частину невикористаного позичальником кредиту. В цьому випадку банк знерухомлює ці кошти, що позбавляє його можливості отримувати від них прибуток. Саме за такі послуги клієнт і зобов'язаний сплачувати винагороду банку для того, щоб компенсувати втрати за невикористані кошти. За таких підстав, отримавши в перший же день кредит у повному об'ємі, позичальник позбавив банк необхідності резервування коштів, а тому їх нарахування банком є безпідставним. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення не підлягає задоволенню. Щодо позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання незаконним збільшення процентної ставки, стягнення збитків, визнання кредитного договору таким, що припинив свою дію визнання іпотечного договору таким, що припинив свою дію, зобов'язати повернути оригінали правовстановлюючих документів. На думку суду, цей позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що листом від 25.12.2008 року № 20.1.3.2/6-30409 відповідач повідомив позивача, що в зв'язку з зміною курсу долару більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США на момент укладення договору, відповідно до умов договору йому було збільшено відсоткову ставку за договором до 23,40 % з 01.02.2008 року. Цей лист надіслано позивачу 08.01.2009 року. На думку позивача такі дії є незаконними. Суд не погоджується з висновками позивача. Так, відповідно до п. 2.3.1. кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладання даного договору, зміні облікової ставки НБУ, зміні розміру відрахувань у страховий фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті. У грудні 2008 року був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким було внесено зміни до Цивільного Кодексу України та Закону «Про банки і банківську діяльність» про те, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. Якщо у кредитному договорі банк встановив умову про право банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку, то така умова є недійсною. Цей закон набрав чинності 10.01.2009 року. Тому, враховуючи принцип незворотності дії законів у часі, інших правових актів, рішення банку про підвищення розміру процентів за кредитним договором в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10.01.2009 року. Тобто рішення банків про зміну розміру процентів, прийняті до 10.01.2009 року, є правомірними. Крім цього, з 01.02.2009 року і до моменту повного 14.06.2014 року погашення кредиту позивач сплачував банку підвищену процентну ставку, тим самим погодившись з вищезазначеною підвищеною процентною ставкою. Відтак, позовні вимоги про визнання незаконним збільшення процентної ставки та стягнення збитків не підлягають задоволенню. Разом із тим, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про визнання кредитного договору припиненим з 14.06.2013 року. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 21.05.2012 року способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України), слід дійти висновку про те, що у випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Як стверджує позивач та вбачається з розрахунку заборгованості, наданого банком станом на 14.06.2013 року позичальник повністю погасив заборгованість за кредитним договором. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З урахуванням викладеного, позовні вимоги про визнання кредитного договору № PLL0GA0000000012 від 30.09.2008 року припиненим є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, за умовами іпотечного договору термін його дії - до повного виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором (п. 28). Проте, позовні вимоги про визнання іпотечного договору припиненим та повернення правовстановлюючих документів не підлягають задоволенню, оскільки вони заявлені не стороною договору [PERSON], а [PERSON], право на звернення з позовом якого в цьому випадку відсутні. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в дохід держави підлягає стягненню 243 грн 60 коп. судового збору.

Outcome: partial