Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Новий» звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором № 107-07-В від 14.08.2007 року в розмірі 24299,20 грн., з яких: 24 175,23 грн. заборгованість по основній сумі боргу та 123,97 грн. заборгованість по сплаті відсотків, крім того просить стягнути з відповідача судових витрат по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 14.08.2007 р. між Акціонерним комерційним банком «Новий» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 107-07-В від 14.08.2007 року, за умовами якого, банк надав відповідачці кредит в розмірі 7 500,00 дол. США строком з 14.08.2007 р. по 13.08.209 р. та щомісячною сплатою 12,25 % річних, що підтверджується видатковим касовим ордером № 003 від 14.08.2007 р., однак відповідачка порушила взяті на себе зобов'язання за кредитним договором у частині щомісячного погашення кредиту та відсотків, зважаючи що строк повернення кредиту було встановлено на дату 13.08.2009 р. Представник позивача Заяц К.О. в судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Новий» в повному обсязі з підстав, викладених у позові, пояснила, що сторони, досягши згоди щодо умов кредитного договору підписали його, після чого позивач виконав повністю договірні зобов'язання зі своєї сторони, вважає, що невиконання відповідачкою умов кредитного договору надає позивачу право стягнути заборгованість за кредитним договором, додатково зазначила, що зі слів працівників ПАТ "Акціонерний комерційний банк "Новий" їй відомо, що деякий час погашав кредит та здійснював плату за користування кредитом ніби чоловік відповідачки. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] проти заявленого позову заперечував з підстав викладених в запереченнях проти позову, долучених до матеріалів справи (а.с.83-84), просив в позовних вимогах Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Новий» відмовити, посилаючись на те, що вимоги позивача не відповідають нормам чинного законодавства, оскільки позивачем у якості доказів часткової сплати відповідачкою заборгованості за кредитним договором до суду надані заява на переказ готівки від 27.01.2011р., від 28.02.2011р., від 21.04.2011р. та прибутковий касовий ордер від 22.07.2011р. №891_46, однак у 2011 році відповідачка не здійснювала жодних платежів з погашення заборгованості, крім того на жодному із зазначених документів відсутній підпис відповідачки на підтвердження внесення нею коштів на рахунок сплати кредиту та процентів за користування кредитом, а тому враховуючи, що остання проплата до каси банку проводилася саме відповідачкою 07.09.2009 році, а з позовом до суду позивач звернувся лише 05.02.2014 року, тобто поза межами загального трьохрічного строку позовної давності, просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши думку представника позивача Заяц К.О., представника відповідачки [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 14 серпня 2007 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір № 107-07-В, за умовами якого, відповідачці було надано грошові кошти у сумі 7 500,00 дол. США на споживчі потреби, строком користування по 13 серпня 2009 року зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 12,25 % річних.(а.с.4-5). Відповідно до вимог ст.ст. 1048, 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) та сплатити відсотки за користування коштами у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини першої статі 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтями 626, 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Як убачається зі змісту кредитного договору № 107-07-В від 14.08.2007 року позичальником є [PERSON], на яку покладаються всі права та обов'язки по кредитному договору, який набуває чинності з моменту його підписання і діє до моменту виконання сторонами всіх зобов'язань по договору. Отже за умов кредитного договору, саме на сторону по договору - позичальника [PERSON] покладається обов'язок, зокрема погашення заборгованості по кредитному договору № 107-07-В від 14.08.2007 року. Як встановлено в судовому засіданні, за кредитним договором № 107-07-В від 14.08.2007 року проводилися проплати, зокрема щодо погашення прострочених коштів згідно кредитного договору та прострочених відсотків за користування кредитом, що підтверджується заявами на переказ готівки від 09.02.2009 року, 20.02.2009 року, 09.04.2009 року, 14.04.2009 року, 24.04.2009 року, 21.05.2009 року, 23.07.2009 року, 07.09.2009 року, 03.09.2009 року, 03.02.2010 року, 24.06.2010 року, 26.07.2010 року, 30.11.2010 року, 27.01.2011 року, 28.02.2011 року, 21.04.2011 року, долучених до матеріалів справи представником позивача на підтвердження погашення заборгованості відповідачем по справі. (а.с. 47-59) В той же час, сторона відповідача вказала про те, що відповідачка [PERSON] проводила декілька проплат за кредитним договором № 107-07-В від 14.08.2007 року у 2009 році, останню з яких проведено 07.09.2009 року, що також підтверджується особистим її підписом на заявах на переказ готівки, та не заперечувалось представником позивача при розгляді справи. Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При аналізі заяв на переказ готівки від 09.02.2009 року, 20.02.2009 року, 09.04.2009 року, 14.04.2009 року, 24.04.2009 року, 21.05.2009 року, 23.07.2009 року, 07.09.2009 року, 03.09.2009 року, 03.02.2010 року, 24.06.2010 року, 26.07.2010 року, 30.11.2010 року, 27.01.2011 року, 28.02.2011 року, 21.04.2011 року, суд враховує ту обставину, що підписи платника, а саме [PERSON] на заявах різняться, при цьому сторона відповідача вказала, що починаючи з 07.09.2009 року [PERSON] не здійснювала жодного погашення кредиту, сторона позивача при цьому не заперечувала, що такий факт може мати своє місце, при цьому доказів на підтвердження погашення саме відповідачкою заборгованості по кредиту з 07.09.2009 року суду не надано. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. За загальним правилом (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як роз'яснено у пункті 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При вирішенні даного спору, суд, враховуючи наявність заяви представника відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності, приходить до висновку, що Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Новий» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості по кредитному договору № 107-07-В від 14.08.2007 року поза межами загальних строків позовної давності, враховуючи, що початок перебігу строку позовної давності починається у позивача з моменту невиконання позичальником зобов'язань по кредитному договору, тобто в даному випадку строк слід рахувати з 07.09.2009 року, днем проведення останньої проплати відповідачкою, враховуючи ту обставину, що погашення заборгованості по кредитному договору не проводилося чітко по графіку погашення заборгованості, який є додатком № 1 до кредитного договору, в той же час, з даним позовом до суду позивач звернувся лише 05.02.2014 року, що підтверджується відбитком поштового штемпеля на поштовому конверті про направлення позовної заяви до суду (а.с.22), що дає підстави суду відмовити у задоволенні позову, у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк "Новий" до [PERSON] про стягнення суми заборгованості є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат по сплаті судового збору, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed