Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

Відповідно до п.9 1.1 Розділу XIІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Позовна заява по якій відкрито провадження по справі (а.с.9) мотивована тим, що в газеті "Голос Зіньківщини" від [INFO] року опубліковано неправдиву статтю під назвою «[INFO]». У даній статті були опубліковані фотографія батька позивача з датою народження та смерті, брата позивача та особисто його з датою народження, крім цього адреса проживання [PERSON] опублікована без його згоди. 12.07.2017 року позивач звернувся з письмовим запитом до редактора газети "Голос Зіньківщини" стосовно розміщеної статті під назвою «[INFO]», на що відповіді не отримав. [PERSON] посилається на те, що через дії відповідача він вимушений відповідати на безліч неприємних запитань від читачів цієї газети, у нього погіршився загальний стан здоров'я. У зв'язку з цим [PERSON] звернувся з позовом до суду в якому просив суд ухвалити рішення яким зобов'язати відповідача публічно вибачитися перед ним за розповсюдження неправдивої інформації, що паплюжать його честь та гідність, стягнути з відповідача судовий збір. Ухвалою суду від 17.10.2017 року відкрито провадження по справі ( а.с.14). Ухвалою суду від 30.11.2017 року прийнято до провадження заяву про уточнення позовних вимог [PERSON] до редакції газети "Голос Зіньківщини" про захист гідності,з метою забезпечення доступу особи до правосуддя, відстрочино [PERSON] до винесення судом рішення у справі, сплату судового збору за подання даної позовної заяви ( в частині позовної вимоги стягнення моральної шкоди в сумі 10000 грн.) ( а.с.32). Уточнена позовна заява мотивована тим, що позивач [PERSON] просить суд ухвалити рішення яким зобов'язати відповідача публічно вибачитися перед ним за розповсюдження неправдивої інформації, що паплюжать його честь та гідність, стягнути 10000 грн. моральної шкоди та судовий збір ( а.с.18). Ухвалою суду від 10.01.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання ( а.с.53). Ухвалою суду від 08.02.2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено судове засідання по справі ( а.с.65). Ухвалою суду від 12.03.2018 року уточнюючу позовну заяву [PERSON] до редакції газети "Голос Зіньківщини" про захист гідності повернуто позивачу (а.с.76). Ухвалою суду від 12.04.2018 року уточнюючу позовну заяву [PERSON] до редакції газети "Голос Зіньківщини" про захист гідності повернуто позивачу (а.с.93). В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, відповідач представник редакції газети "Голос Зіньківщини" за довіреністю [PERSON] уточнені позовні вимоги не визнала, послалася на заперечення, яке приєднано до матеріалів справи (а.с.20-21). Суд, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. 1, 4, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] року в м. Зіньків Полтавської області. З ксерокопії газети "Голос Зіньківщини" від [INFO] року вбачається публікація статті під назвою «[INFO]» в якій зображено фото пам'ятника з міського цвинтаря ( а.с.3). Позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. У абзацах 1, 2 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року роз'яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. У відповідності до вимог ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. В ст.68 Конституції України визначено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, ратифікованої Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР (далі - Конвенція), і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Отже, як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. У пункті 15 вказаної постанови роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу частиною першої статті 34 Конституції кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Як слідує із статті «[INFO]» розміщеній в редакції газети "Голос Зіньківщини" від [INFO] року авторами (редакцією газети) було використано фотографію надгробного пам'ятника з портретом, прізвищем ім'ям та по-батькові, датою народження позивача, та його близьких родичів, який встановлено в громадському місці, центральному цвинтарі, дана інформація є загальнодоступною та не може бути конфіденційною, крім цього повної адреси місця проживання не було вказано, в статті відсутні конкретні факти, а тому суд, вважає дані висловлювання в статті газети є оціночними судженнями, виходячи з наступного. Відповідно до статті 32 Конституції України судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Крім того, визначаючи спосіб спростування відомостей, суд відповідно до вимог статті 37 Закону про пресу та положень іншого відповідного законодавства може зобов'язати редакцію (видавництво) опублікувати спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення: у газеті - не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, в інших періодичних виданнях - у запланованому найближчому випуску. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК (пункт 26 постанови). Так, відповідно до ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Згідно до частини другої статті 47-1 Закону України « Про інформацію » оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У відповідності із положеннями статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно положень статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецендентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка згідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV(із змінами), є частиною національного законодавства передбачає, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить з принципу відповідно до якого свобода висловлювань також охоплює інформацію чи ідеї, які ображають, шокують чи дратують має, звичайно, також особливу важливість стосовно преси. Хоча преса не повинна переступати обмеження, встановлені, між іншим, "для захисту репутації інших", її завданням є, проте, передавати інформацію і ідеї щодо політичних питань і щодо інших питань, які представляють загальний інтерес. Преса здійснює суттєву функцію у демократичному суспільстві, і це є фактором особливої важливості для рішення Суду у справах про захист честі і гідності. Суд уважно ставиться до того факту, що журналістська свобода також охоплює можливі звернення до рівня перебільшення чи навіть провокації. Саме тому національна межа розуміння окреслюється інтересом демократичного суспільства у наданні можливості пресі виконувати належну їй по праву роль "сторожового собаки суспільства" у поширенні інформації, що представляє серйозний громадський інтерес. Зазначений правовий висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 травня 1999 року «Бладет Тромсо і Стенсаас проти Норвегії». У справі «Лінгенс проти Австрії» (рішення від 8 липня 1986 року) Європейський Суд з прав людини визначив, що для журналістів може бути неприйнятним позбавлення судовими рішеннями можливості вираження критичної оцінки, незважаючи на те, чи міг він чи вона довести свою правдивість. Відповідно до роз'яснень, які викладені у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Відповідно до частини першої статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Згідно положень статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем. Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб'єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми. В параграфах 40-42 рішення у справі «Українська Прес-Група» проти України» від 29 березня 2005 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що журналістська свобода передбачає використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних. При дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає "демократичного суспільства". Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі Lingens v. Austria, стор. 28, параграф 46). Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Аналізувавши наведені положення закону, а також прецедентні рішення Європейського суду з прав людини, суд вважає, що висловлювання у статті "[INFO]" є вираженням суб'єктивної думки і поглядів автора статті, а тому, суд вважає дану інформацію оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, та те що чинним законодавством не передбачений такий вид спростування недостовірної інформації, як принесення публічних вибачень за розповсюдження неправдивої та недостовірної інформації, викладеної у засобах масової інформації, а тому у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити за безпідставністю, разом з цим суд звертає увагу, що позивач [PERSON] для спростування неправдивої інформації (на його думку), викладеній у статті «[INFO]» до редакції газети не звертався. Що стосується уточнених позовних вимог [PERSON] стосовно стягнення моральної шкоди то суд виходить з наступного: У частині 1 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частина 3 статті 23 ЦК України закріпила, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди, визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Встановлені в ході судового засідання фактичні обставини та системний аналіз вищезазначених норм діючого законодавства дає суду підстави вважати, що позивач правомірно звернувся із позовною заявою до юридичної особи редакції газети "Голос Зіньківщини", оскільки автор спірної статті працює редактором газети "Голос Зіньківщини". Аналізуючи статтю «[INFO]», опубліковану в Зіньківській районній газеті "Голос Зіньківщини" від [INFO] року на яку вказує [PERSON], як на таку, що принижує його гідність та наносить шкоду його інтересам, суд приходить до висновку, що відсутній юридичний склад правопорушення, наявність сукупності обставин якого може бути підставою для задоволення позову. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відсутня сукупність таких обставин, які дають підстави визнати поширену інформацію недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати особисте немайнове право позивача. Суд, за характером спірної поширеної інформації вважає її оціночним судженням. Суд визнає за відповідачем конституційне право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Крім того, суд звертає увагу на те, що вимога позивача щодо принесення публічного вибачення не ґрунтується на діючому законодавстві. При таких обставинах суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню і в частині компенсації за завдану моральну шкоду. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати пов'язані з розглядом справи у разі відмови у позові покладаються на позивача. Оскільки ухвалою суду від 30.11.2017 року було відстрочено до винесення судом рішення у справі сплату позивачем судового збору за подання даної позовної заяви (в частині позовної вимоги стягнення моральної шкоди в сумі 10000 грн), а тому з урахуванням сплачених сум, з позивача слід стягнути судовий збір на користь держави за кожну позовну вимогу . На підставі наведеного,

Outcome: approved