Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Чорногузівська сільська рада Вижницького району Чернівецької області, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування заповіту. У позові вказував, що є спадкоємцем по заповіту від 08.12.1993 року, оформленого його батьком [PERSON], який помер [INFO] року. Фактично прийняв спадщину у вигляді частини житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] який належав на праві приватної власності спадкодавцю. Від спадщини не відмовлявся. До нотаріуса із заявою про відкриття спадкової справи на протязі 6 місяців не звертався, оскільки не знав про наявність вищезазначеного заповіту і перебував у місцях позбавлення волі. Стверджував, що народився, зареєстрований та проживає [ADDRESS]. Крім нього до кола спадкоємців першої черги за законом входять інші діти спадкодавця: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. У відповідача є свідоцтво про право власності на весь житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, але йому згідно заповіту може належати 1/2 житлового будинку, тому вказане свідоцтво необхідно визнати в судовому порядку недійсним та скасувати, як незаконне. 25.05.2015 року на його запит Чорногузівська сільська рада надала відповідь №612 про те, що до 15.10.1994 року власником житлового будинку був [PERSON], а з 20.05.1995 року житловий будинок належить [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину, і в неї є свідоцтво про право власності серії СВУ [NUMBER] від 06.07.2010 року. Наявність права власності відповідача на все нерухоме майно суперечить волі заповідача та порушує його права, як спадкоємця, унеможливлюючи вчинення подальших дій по оформленню спадкового майна на нього за заповітом. Спадкодавець хотів, щоб частки його майна дістались його дітям: йому - 1/2 житлового будинку, 1/2 житлового будинку і підвал - [PERSON], літня кухня - [PERSON]. Однак відповідач порушила його права, заволодівши всім спадковим майном і не повідомивши його про вчинення будь-яких дій по оформленню на себе всієї спадщини. Йому невідомо, яким чином відповідач [PERSON], яка не фігурує в заповіті, стала власником усього спадкового нерухомого майна. Він має намір розпочинати свої дії із звернення до суду про визначення додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини, але якщо не буде скасоване свідоцтво про право власності на ім'я [PERSON], він не зможе оформити відповідні документи про своє право власності. Остаточно уточнивши позовні вимоги просив визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER], видане 24.02.2006 року [PERSON] та скасувати заповіт [PERSON] від 15.10.1994 року, який був оформлений від його імені секретарем Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області [PERSON].. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] заявлений позов підтримали, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини просили позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, в адресованій суду заяві просила справу розглядати у її відсутності і відмовити у задоволенні позову, позов не визнає. Також в адресованому суду запереченні на заяву про збільшення позовних вимог зазначила, що згідно заповіту від 1994 року їх батько, [PERSON], на випадок своєї смерті заповів їй та її рідній сестрі [PERSON] по 1/2 частці його майна, яке належатиме йому на день його смерті, який 15.10.1994 року посвідчив голова Чорногузівської сільської ради. [INFO] року [PERSON] помер і похований в с. Чорногузи. Тому вона мала право на спадкування, а її рідна сестра [PERSON] звернулась із заявою до шести місяців після смерті батька до державного нотаріуса Вижницької державної нотаріальної контори, і відмовилася від прийняття спадщини на її користь. Посвідчуючи заповіти у 1993 році та в 1994 році [PERSON] виражав свою волю, як спадкодавця, він усвідомлював значення своїх дій і перебував у стані, у якому міг розуміти значення своїх дій і керувати ними. Згідно свідоцтва про право на спадщину від 20.06.1995 року реєстровий №ДС-262, яке посвідчене Вижницькою державною нотаріальною конторою, вона успадкувала домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS]. Однак на даний час вона не є його власником, а тому позовна заява [PERSON] є безпідставною. Крім того вважає, що [PERSON] пропустив строк позовної давності. Просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] до неї, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та відмовити у скасуванні заповіту від 15.10.1994 року. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Чорногузівської сільської ради у судове засідання не з'явився, в адресованій суду заяві просив справу розглядати буз участі представника сільської ради, погодяться на аргументоване рішення, прийняте судом. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що у 2005 році на робочому місці підписував свідоцтво про право власності, яке було завірено печаткою згідно документів, наданих нотаріальною конторою. Вказане свідоцтво було видане на підставі заповіту, вчиненого у 1994 році. Підтвердив, що 15.10.1994 року секретар виконкому Чорногузівської сільської ради [PERSON]. попросила його піти до будинку [PERSON] з бланком заповіту, де попередньо було надруковано те, що просив батько [PERSON], оскільки вона себе погано почуває. Він запитав її, які дії робити і пішов до будинку [PERSON]. У бланку заповіту було друкарською машинкою закреслено слова (заповідає синові). У будинку [PERSON] лежав на ліжку хворий, з ним були його дочка [PERSON] та син [PERSON], який підняв батька до столу і сказав підписати. Дочка [PERSON] підсунула його руку до бланку заповіту, але його рукою не підписувала. Він запитав [PERSON], чи дійсно він хоче заповісти майно дітям, у тому числі [PERSON], який у той час відбував покарання у місцях позбавлення волі. [PERSON] відповів, що дочки приймуть рішення, коли він повернеться і підписав заповіт. У бланку заповіту так було і надруковано, що він був підписаний 15 числа у суботу. [PERSON] був при розумі. Він не чув, щоб [PERSON] у той день помер. Заповіт підписала [PERSON]. і поклала печатку. Він вважає, що мав право йти, але цей заповіт не повністю правильний. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що коли батько складав перший заповіт, прийшла додому секретар виконкому. Їй не було відомо, що батько писав, але почула від брата [PERSON], що батько будинок переписує на нього. Згодом довідалася, що батько склав заповіт на трьох дітей. Коли прийшла до батька, він сказав, що брат відключив газ і крутив йому руки. Пізніше [PERSON] купила у [PERSON] кухню. Батько лежав у лікарні, але вона його забрала додому. 15.10.1994 року побачила, що батько дуже хворий і викликала лікаря. Того ж дня прийшов [PERSON] робити заповіт. Сестра сказала, щоб вона віддала їй свою частину, а вона взамін їй допоможе. Батько перед смертю сказав, щоб не образити [PERSON] і її, а [PERSON] сказала, що дасть їм житло. Фактично [PERSON] їх обманула, оскільки обіцяла їм допомогти за те, що вони відмовляться від будинку. У неділю, [INFO] року, прийшов [PERSON] до будинку батька із готовим заповітом, який було надруковано 15.10.1994 року. Батько був лежачий, а тому брат [PERSON] підняв його за плечі, а вона підняла його руку, дала ручку в руку і він підписався у заповіті. Через дві години батько помер. Батько не знав, що [PERSON] у заповіті не вказали. Вона відмовилася від своєї частки у спадщині. [PERSON] у їх будинку не було. Суд, заслухавши позивача [PERSON], його представника [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Судом установлено, що [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 17.07.2015 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вижницького районного управління юстиції у Чернівецькій області. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входив житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в [ADDRESS], що підтверджується копією довідки викон кому Чорногузівської сільської Ради №30 від 22.05.1995 року, наданої 26.10.2016 року на запит суду Державним нотаріальним архівом у Чернівецькій області та копіями довідок виконкому Чорногузівської сільської ради №612 від 25.05.2015 року та №1319 від 01.07.2015 року. На день смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом були його діти: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується копією довідки виконавчого комітету Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №1319 від 01.07.2015 року. Згідно копії довідки виконавчого комітету Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №1481 від 17.07.2015 року [PERSON] з народження був зареєстрований та проживав у [ADDRESS]. З 20.03.1978 року по червень 1980 року вибував у м. Харків. З жовтня 2008 року по липень 2011 року знаходився у місцях позбавлення волі. З липня 2011 року по 17.07.2015 року проживав [ADDRESS] Згідно копії довідки виконавчого комітету Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №2079 від 18.07.2016 року [PERSON] заяву про відмову від спадщини після смерті його батька [PERSON] не писав. Зі слів [PERSON] в період з липня 1992 року по квітень 1995 року він відбував покарання у колонії суворого режиму №46 у м. Сарни Рівненської області. 08.12.1993 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого з його майна одну другу жилого будинку заповідав [PERSON], одну другу жилого будинку і підвал заповідав [PERSON], літню кухню заповідав [PERSON]. Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області 08.12.1993 року [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №17, що підтверджується копією його дублікату. 15.10.1994 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповідав (закреслено без застереження «своєму синові») своїм дочкам [PERSON] і [PERSON] в рівних частинах. Згідно копії заповіту, наданої 26.10.2016 року на запит суду Державним нотаріальним архівом у Чернівецькій області, він посвідчений 15.10.1994 року секретарем виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області [PERSON]., підписаний [PERSON] у її присутності, особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено та зареєстровано в реєстрі за №20, і станом на 22.05.1995 року не змінювався і не скасовувався. Реєстрація 15.10.1994 року заповіту [PERSON] під №20 у Реєстрі нотаріальних дій Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області підтверджується копією вказаного реєстру. Рішенням виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області №34 від 20.05.1994 року згідно статті 3 Закону України «Про державний нотаріат» покладено обов'язки по вчиненню нотаріальних дій на секретаря виконкому Чорногузівської сільської Ради народних депутатів [PERSON], а на період її відпустки чи хвороби на голову виконкому [PERSON]. На підставі оспорюваного заповіту 20.06.1995 року державним нотаріусом Вижницької державної нотаріальної контори Штефюк Н.В. на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину по заповіту, зареєстроване в реєстрі за №ДС-262 на спадкове майно, яке складається з жилого будинку, розташованого в с. Чорногузи Вижницького району, належного померлому [PERSON] на праві особистої власності на підставі довідки №30, виданої виконкомом Чорногузівської сільської Ради народних депутатів 22.05.1995 року, де жилий будинок зареєстрований в погосподарській книзі №7, особовий рахунок [NUMBER], стор. 84, що підтверджується копіями вказаних свідоцтва та довідки, наданих 26.10.2016 року на запит суду Державним нотаріальним архівом у Чернівецькій області. На підставі рішення виконкому №26 від 09.06.2005 року, взамін свідоцтва про право на спадщину від 20.06.1995 року, реєстровий №ДС-262, посвідченого Вижницькою держнотконторою, виконавчий комітет Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області 24.02.2006 року видав свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER], згідно якого [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в [ADDRESS], Вижницького району Чернівецької області, що підтверджується копією вказаного свідоцтва та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9939228 від 24.02.2006 року, виданого ДКП «Вижницьке РБТІ». Відповідно до пп.1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Оскільки спірний заповіт був складений та посвідчений у 1994 році, тому вирішуючи позовні вимоги про його недійсність слід керуватися положеннями ЦК УРСР 1963 року та нормативних актів, які діяли на той час. Відповідно до ст.47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу. У статті 48 ЦК УРСР 1963 року визначено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Згідно з ст.541 ЦК УРСР 1963 року заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції 02.09.1993 року, який введений у дію з 01.01.1994 року) у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 38 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів. Відповідно до ст.37 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції 02.09.1993 року, який введений у дію з 01.01.1994 року) у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів вчиняють нотаріальні дії, зокрема, посвідчують заповіти. Статтею 39 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції 02.09.1993 року, який введений у дію з 01.01.1994 року) передбачено, що порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Зокрема наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року №22/5 затверджено Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України. Пунктом 2 Інструкції передбачено, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. Пунктом 8 Інструкції передбачено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням виконавчого комітету, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстри нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії (на дому, в лікарні, на підприємстві, установі, організації та ін.) із зазначенням адреси, а також причини цього. Ці ж вимоги закріплені у ст.41 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції 02.09.1993 року, який введений у дію з 01.01.1994 року). Відповідно до п.10 Інструкції при вчиненні нотаріальних дій посадові особи виконавчих комітетів встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина. Ці ж вимоги закріплені у ст.43 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції 02.09.1993 року, який введений у дію з 01.01.1994 року). Пунктом 13 Інструкції встановлено, що нотаріально посвідчувані заповіти, доручення, заяви та інші документи підписуються у присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальну дію. Якщо заповіт, доручення, заява чи інший документ підписано за відсутності цих посадових осіб, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним. Ці ж вимоги закріплені у ст.45 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції 02.09.1993 року, який введений у дію з 01.01.1994 року). Відповідно до п.16 Інструкції не приймаються для вчинення нотаріальних дій документи, що мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережні виправлення, документи, текст яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також написані олівцем. Дописки, закреслені слова чи інші виправлення, які є на документах, що подаються для вчинення нотаріальних дій, повинні бути застережені підписом посадової особи і печаткою установи, підприємства, організації, що видали документи. При цьому виправлення повинні бути зроблені таким чином, щоб усе помилково написане, а потім закреслене чи виправлене, можна було прочитати так як воно спочатку було написане. Ці ж вимоги закріплені у ст.47 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції 02.09.1993 року, який введений у дію з 01.01.1994 року). Відповідно до п.17 Інструкції на нотаріально оформлюваних документах не заповнені до кінця рядки та інші вільні місця прокреслюються, дописки (приписки) і виправлення повинні бути застережені посадовою особою виконавчого комітету перед підписом заповідача чи довірителя та інших осіб, які підписали заповіт, доручення або заяву, і повторені в кінці посвідчувального напису. При цьому виправлення мають бути зроблені так, щоб все помилково написане, а потім закреслене, можна було прочитати. Наприклад, якщо в тексті заповіту слова "предмети звичайної домашньої обстановки і вжитку" виправлено на слова "жилий будинок", то виправлення слід застережити так: "Закреслені слова: "предмети звичайної домашньої обстановки і вжитку" не читати, написаному "жилий будинок" вірити". Це виправлення повинно бути підписано заповідачем (або іншою особою, яка на прохання заповідача підписала заповіт) у присутності посадової особи виконавчого комітету і повторені в кінці посвідчувального напису перед підписом вказаної посадової особи. Якщо виправлення зроблені в тексті нотаріально оформлюваного документа, який не потребує підпису осіб, що звернулися за вчиненням нотаріальної дії (наприклад, копія документа), вони повинні бути застережені і підписані цією посадовою особою виконавчого комітету в кінці посвідчувального напису. Якщо документ, що підлягає посвідченню або засвідченню, викладений неправильно чи неграмотно, посадова особа виконавчого комітету пропонує особі, яка звернулася, виправити його або скласти новий. На прохання особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії, документ може бути складений посадовою особою виконавчого комітету. Пунктом 33 Інструкції встановлено, що посадова особа виконавчого комітету посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 ЦК УРСР і особисто подані ними посадовій особі виконавчого комітету. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається. Заповіт повинен бути складений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його складення, підписаний особисто заповідачем (ст.541 ЦК УРСР). Якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними в пункті 13 цієї Інструкції. Ці ж вимоги закріплені у ст.56 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції 02.09.1993 року, який введений у дію з 01.01.1994 року). Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З досліджених доказів, а зокрема спірного заповіту від 15.10.1994 року та показів свідків [PERSON] та [PERSON], які були безпосередньо присутніми при його складанні, Судом установлено, що: заповіт фактично був складений та посвідчений 15.10.1994 року головою виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області [PERSON], а не як зазначено у ньому - секретарем виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області [PERSON]., на яку рішенням вказаного виконавчого комітету №34 від 20.05.1994 року покладено обов'язки по вчиненню нотаріальних дій, при цьому доказів перебування секретаря у відпустці чи на лікарняному на час його складання та посвідчення суду не надано; заповіт був складений та посвідчений 15.10.1994 року, однак підписаний заповідачем [PERSON] у день смерті [INFO] року; заповіт був посвідчений поза приміщенням виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області, однак в посвідчувальному написі на ньому і в реєстрі нотаріальних дій не записано місце вчинення нотаріальної дії, яка вчинялася у будинку [PERSON] із зазначенням адреси, а також причини цього; заповіт був підписаний [PERSON] у присутності голови виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області [PERSON], а не секретаря виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області [PERSON]., яка згідно заповіту вчиняла нотаріальну дію; виправлення, які містяться у заповіті - закреслено без застереження «своєму синові», не застережені посадовою особою виконавчого комітету перед підписом заповідача [PERSON] і не повторені в кінці посвідчувального напису. Тобто Судом установлено, що заповіт [PERSON], померлого [INFO] року, який посвідчений 15.10.1994 року секретарем виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області [PERSON]. та зареєстрований в реєстрі за №20 - складений та посвідчений з грубим порушенням порядку вчинення нотаріальних дій, встановленого ЗУ «Про нотаріат» (в редакції 02.09.1993 року, який введений у дію з 01.01.1994 року) та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року №22/5, а отже не відповідає вимогам ст.541 ЦК УРСР 1963 року і тому його потрібно визнати недійсним. Враховуючи установлені обставини та викладені вище вимоги закону Суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] про визнання оспорюваного заповіту недійсним є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Також, як установлено Судом, 20.06.1995 року державним нотаріусом Вижницької державної нотаріальної контори Штефюк Н.В. на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину по заповіту [PERSON] від 15.10.1994 року, який визнаний судом недійсним. Оскільки свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER], видане виконавчим комітетом Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області 24.02.2006 року взамін свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.06.1995 року, то і воно повинно бути визнане недійсним, однак в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку спадкового житлового будинку враховуючи наступне. Відповідно до ст.545 ЦК УРСР 1963 року недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах. Статтею 529 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ч.2 ст.544 ЦК УРСР 1963 року заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Тому заповіт [PERSON] від 08.12.1993 року в силу положень зазначеної статті скасований його ж заповітом від 15.10.1994 року. Як установлено Судом, на день смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом були його діти: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] відповідно до вимог ст.549 ЦК УРСР 1963 року прийняла спадщину, що підтверджується копією довідки виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів №30 від 22.05.1995 року, наданої 26.10.2016 року на запит суду Державним нотаріальним архівом у Чернівецькій області. [PERSON] відмовилась від спадщини, що підтвердила у судовому засіданні. [PERSON] заяву про відмову від спадщини після смерті його батька [PERSON] не писав, з його слів в період з липня 1992 року по квітень 1995 року він відбував покарання у колонії суворого режиму №46 у м. Сарни Рівненської області, а отже він не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про продовження строку для прийняття спадщини (ст.550 ЦК УРСР 1963 року). Спадкоємці [PERSON] та [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] не прийняли і на спадкове майно не претендували. Таким чином, [PERSON], яка прийняла спадщину, та [PERSON], у разі продовження строку для прийняття спадщини, відповідно до положень ст.548 ЦК УРСР 1963 року буде належати спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в [ADDRESS], Вижницького району Чернівецької області і відповідно до ст.529 ЦК УРСР 1963 року (виходячи з рівності часток спадкоємців першої черги за законом) їх частки у вказаній спадщині будуть становити по 1/2. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, порушене, невизнане або оспорюване право особи підлягає захисту у встановлений законом спосіб. Згідно п.10 ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частино 1 ст.393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Враховуючи встановлені обставини та викладені вище вимоги закону Суд приходить до висновку, що слід визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER], видане 24.02.2006 року виконкомом Чорногузівської сільської ради на ім'я [PERSON] в частині визнання за нею права власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в [ADDRESS], Вижницького району, що не буде порушувати спадкових прав інших спадкоємців, у тому числі і позивача [PERSON]. Тому позовна вимога [PERSON] про визнання недійсним спірного свідоцтва про право власності на нерухоме майно є обґрунтованою, але підлягає до часткового задоволення. Крім того відповідач [PERSON] у своєму запереченні зазначила, що [PERSON] пропустив строк позовної давності. Відповідно до ст.71 ЦК УРСР 1963 року (чинного на момент посвідчення спірного заповіту) позовна давність - це строк, у межах якого особа, право якої порушено, може звернутися до суду з вимогою про його захист. Позовні вимоги про визнання угод недійсними не належали до вимог, на які відповідно до ст.83 ЦК УРСР 1963 року не поширювалась позовна давність, до них застосовувався загальний строк позовної давності - три роки (ст.71 ЦК УРСР 1963 року). Відповідно до ст.76 ЦК УРСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно зі ст.80 ЦК УРСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Аналогічні положення містяться і в ст.ст.256, 257, 261, 267, 268 ЦК України (чинного на момент видачі спірного свідоцтва). Зокрема у ст.256 ЦК України зазначено, що позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена ст.257 ЦК України і становить три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 вказаної статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Судом установлено, що на заяву [PERSON] від 25.05.2015 року виконкомом Чорногузівської сільської ради надано відповідь №612 від 25.05.2015 року, згідно якої його повідомлено, що власником житлового будинку по [ADDRESS] до 15.10.1994 року був [PERSON] (помер [INFO] року, а/з №20); з 20.06.1995 року житловий будинок по [ADDRESS] належить [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину; у даний час у [PERSON] на житловий будинок є свідоцтво про право власності [NUMBER] від 06.07.2010 року. Про зміст оспорюваного заповіту [PERSON] дізнався під час розгляду справи у суді 18.10.2016 року після витребування його судом, що підтверджується матеріалами даної справи (а.с. 76). Тобто з досліджених доказів Судом установлено, що [PERSON] довідався про порушення відповідачем його прав на спадщину після смерті батька [PERSON] у травні 2015 року, а тому строк позовної давності ним не є пропущеним. Згідно копії посвідчення серія [NUMBER] від 30.11.2015 року [PERSON] є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни, інвалідів війни, а тому відповідно до п.8 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення із стягненням з відповідача на користь держави судових витрат по сплаті судового збору у сумі 826,80 грн. у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України - пропорційно до задоволених позовних вимог (551,20 грн. - за повністю задоволену позовну вимогу немайнового характеру «про визнання заповіту недійсним» та 275,60 грн. - за частково задоволену позовну вимогу немайнового характеру «про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно»). На підставі ст.ст.47, 48, 71, 80, 83, 529, 541, 544, 545, 548, 549 ЦК УРСР 1963 року, ЗУ «Про нотаріат» від 02.09.1993 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року №22/5, ст.ст.15, 16, 21, 256, 257, 261, 267, 268, 393 ЦК України,

Outcome: partial