Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

[PERSON] 20 листопада 2015 р. звернулась до Дружківського міського суду з позовною заявою до Відділа державної виконавчої служби Дружківського міського управління юстиції про звільнення майна з-під арешту, посилаючись на те, що на підставі вироку Краснолиманського міського суду Донецької області від 11 липня 2008 року з її брата [PERSON] було стягнуто на користь держави штраф у сумі 850 грн. В рамках виконавчого провадження постановою державного виконавця від 25 травня 2010 року з метою забезпечення виконання судового рішення було накладено арешт на все майно боржника. 29 вересня 2010 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу в зв"язку з неможливістю встановлення фактичного місцязнаходження боржника, а також вказаною постановою припинена чинність арешту майна боржника та скасовані інші заходи примусового виконання рішення. 25-30 грудня 2010 року [PERSON] помер. В теперешній час вона, як спадкоємець [PERSON] не має можливості розпорядитись спадковим майном, а саме, квартирою, розташованою в м.Дружківка вул. Чайковського,10-44, яка належала померлому на підставі договору міни від 24 квітня 2007 року. Просить зняти арешт за вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 11 липня 2008 року з майна, яке належало на праві власності [PERSON]. Позивач [PERSON] з'явилась у судове засідання, позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача ВДВС Дружківського МУЮ у судове засідання з'явився, пояснив, що виконавчий лист було повернуто до суду, усі виконавчи провадження за спливом строку зберігання знищені,не заперечує проти задоволення позовних вимог. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, вироком від 11 липня 2008 року Краснолиманського міського суду Донецької області було стягнуто з [PERSON] на користь держави штраф в сумі 850 гривень (а.с.7). 23 липня 2008 року державним виконавцем відділу [PERSON] була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (а.с.7) В рамках виконавчого провадження постановою АН № 565230/5/10 від 25 травня 2010 року державним виконавцем з метою забезпечення виконання судвого рішення було накладено арешт на все майно боржника, в тому числі квартиру [ADDRESS] (а.с.7) Відповідно до вимог ч.1 ст. 60 Закону України Про виконавче провадження від 21 квітня 1999 року 606-XIV, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], що підтверджується договором міни від 24 квітня 2007 року (а.с.12,15) Боржником по даному виконавчому провадженню був також [PERSON]. 25-30 грудня 2010 року [PERSON] помер, що підтверджується актовим записом № 49 від 17 січня 2011 року (а.с.8) Спадкоємцем після його смерті є позивач по справі [PERSON], що підтверджується листом державного нотаріуса № 1083/01-14 від 09 грудня 2015 року (а.с.31-32). Але, відповідно до Правового Висновку Верховного Суду України у спорі про витребування спадкоємцем від добросовісного набувача майна, яке вибуло з володіння спадкодавця в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушенні права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна. Як вибачається із матеріалів справи, позивач ще не прийняла спадщину та не здійснила його державну реєстрацію. Крім того, судом встановлено, що 29 вересня 2010 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, в якій зазначено про припинення чинності арешту майна боржника та скасуванні інших заходів примусового виконання рішення. Відповідно до ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); Частиною 1 статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених частиною першою статті 47 цього Закону, повертається до органу, який пред'явив виконавчий документ до виконання. Як встановлено, судом у державного виконавця були усі підстави повернути виконавчий документ стягувачу. Частиною 2,3 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" вказано, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред'явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно. В судовому засіданні позивач пояснила, що вона не зверталась до органів державної реєстрації із питанням зняття обтяження на спірне майно, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 25 травня 2010 року, суду не надано. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У судовому засіданні було встановлено, що позивачка не є власником майна, не було встановлено порушення прав позивачки, таким чином, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог трреба відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed