Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] міська рада звернулась до суду із позовом до [PERSON] про виселення особи, що самовільно зайняла жиле приміщення. В обгрунтуванні позовних вимог посилався на те, що територіальній громаді міста Дніпра, в особі [PERSON] міської ради, на праві комунальної власності належить квартира №1, що розташована за адресою: місто Дніпро, вулиця Просвітянська, будинок 16 А, на підставі рішення Виконкому міської Ради народних депутатів міста Дніпропетровська від 16.05.2005 року №1976 балансоутримувачем даного будинку є Комунальне підприємство «Експрес» [PERSON] міської ради. Відповідач [PERSON] займає квартиру №1, що розташована за адресою: місто Дніпро, вулиця Просвітянська, будинок 16 А. Згідно відомостей про вільний житловий фонд наданого Комунальним підприємством «Експрес» [PERSON] міської ради квартира №1, що розташована за адресою: місто Дніпро, вулиця Просвітянська, будинок 16 А, значиться вільною із 01.06.2005 року. Актом про самовільне заселення вільної квартири [ADDRESS] від 03.08.2017 року, складеним та підписаним головним інженером Шаповаловою 3.В., економістом, провідним спеціалістом [PERSON], паспортистом [PERSON] зазначено, що квартира [ADDRESS] не приватизована та підлягає повторному заселенню. Вказана квартира самовільно зайнята відповідачем із 01.06.2005 року без наявності будь-яких документів. Листом департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур [PERSON] міської ради від 06.12.2017 року №2/5-931 повідомлено, що відомості щодо зареєстрованих осіб за адресою: місто Дніпро, вул.Просвітянська, буд.16 А, кв.1, - відсутні. Позивач зазначив, що оскільки відповідач займає вказане житлове приміщення незаконно, заселившись до нього без відповідних правових підстав, тому підлягає виселенню із вищезазначеної квартири №1, що розташована за адресою: місто Дніпро, вулиця Просвітянська, будинок 16 А. Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. В обгрунтуванні позовних вимог посилався на те, що він із грудня 1988 року та до теперішнього часу проживає у квартирі №2, що знаходиться за адресою: місто Дніпро, вул.Просвітянська, б.16а. До грудня 1988 року четверо членів сім'ї позивача за зустрічним позовом: батько [PERSON], що помер 21.11.1997 року, мати [PERSON], що померла 03.04.2008 року, брат [PERSON], що помер 15.04.1993 року, проживали разом у квартирі №2 по вулиці Червоноармійській (Просвітянській), 16. Дана квартира №2 належала до відомчого житлового фонду державного підприємства "Придніпропровська залізниця», де на той час працював батько позивача - [PERSON], та за спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету підприємства була надана сімї позивача для заселення. Вказана квартира №2, загальна площа якої складала 47,6 кв.м., з яких жилої площі - 18,43 кв.м., була позбавлена зручностей та складалася із двох кімнат, одна з яких була темною (без вікон), через що сімя перебувала на обліку, як така, що потребує покращення житлових умов. З огляду на такі обставини у грудні 1988 року за письмовою заявою батька позивача - наймача квартири [ADDRESS], уповноваженою особою наймодавця (ДП Придніпровська залізниця") начальником Дніпропетровського відділення Придніпровської залізниці [PERSON] була надана письмова вказівка у вигляді резолюції начальнику дистанції цивільних споруд Нижньодніпровськ - Вузол про передачу в користування батькові позивача [PERSON], для покращення житлових умов спірної квартири №1, що знаходилась у сусідньому житловому будинку №16 «а» по вул. Червоноармійській. Дані обставини підтверджуються довідкою від 27.10.2007 року ДН-30/11, виданою начальником Дніпропетровської дирекції залізничних перевезень Придніпровської залізниці [PERSON]. Окрім того, у довідці зазначено, що обидва будинки відносилися до відомчого житлового фонду Придніпровської залізниці, а тому ордер на заселення квартири №1 у будинку №16 «а» по вул. Червоноармійській АНД виконкомом не видавався. Приєднання квартири №1 до квартири №2 по вул. Червоноарміській у місті Дніпропетровську можливо віднести до покращення житлових умов сімї «Шаталюк». Також позивач за зустрічним позовом зазначив, що після приєднання квартири №1 до квартири №2, в якій проживала вся сімя [PERSON], а зараз позивач за зустрічним позовом проживає разом із дружиною, було встановлено особовий рахунок 0430, по якому позивачем сплачувалися т а сплачуються комунальні послуги, що підтверджується квитанціями про їх сплату. На даний час у спірній квартирі №2 по вул.Просвітянській у місті Дніпрі проживають позивач за зустрічним позовом та його дружина [PERSON], відповідно до довідки про склад сімї №350 від 19.09.2016 року, виданої директором КП «Експрес» ДГС. Оскільки позивач за зустрічним позовом [PERSON] цілком законно, жодним чином не порушуючи права інших осіб, відкрито та безперервно користувався спірною квартирою №1 по вул.Просвітянській (колишня назва Червоноармійська) у місті Дніпрі напротязі більше понад 12 років, тому вважав себе таким, що набув право власності за набувальною давністю, тому просив суд визнати за ним право власності на спірну квартиру №1 та квартиру №2 по вул.Просвітянській у місті Дніпрі, за набувальною давністю. У відзиві на основний позов, наданому 23.03.2018 року, відповідач за основним позовом [PERSON] зазначив про законність проживання у спірній квартирі [ADDRESS], вважаючи позовні вимоги про виселення його та членів його сімї з підстав відсутності ордеру на вселення, необгрунтованими. Відповідач вказав, що рішенням адміністрації та профспілкового комітету «Придніпропровська залізниця» у користування батька відповідача - [PERSON] на склад сімї: дружина [PERSON], син [PERSON], син [PERSON] була виділена квартира [ADDRESS], загальною площею 47,6 кв.м., житловою площею 18,43 кв.м., яка відносилась до відомчого житлового фонду державного підприємства "Придніпропровська залізниця», де на той час працював [PERSON]. Із метою поліпшення житлових умов у 1988 році на підставі резолюції начальника дистанції цивільних споруд Нижньодніпровськ-Вузол НГЧ [PERSON] спірну квартиру №1 по вул.Червоноармійській у місті Дніпропетровську було приєднано до раніше виділеної квартири №2, внаслідок чого загальна площа житла становила 74,5 кв.м. із житловою площею 46,4 кв.м., якою продовжували користуватись сімя [PERSON] разом із дружиною [PERSON] та синами [PERSON] і [PERSON]. З моменту приєднання квартири [ADDRESS] до особового рахунку квартири №2 платежі за помешкання та комунальні послуги проводились за одним особовим рахунком № 0403. Оскільки відповідач [PERSON] відкрито та безперервно користувався спірною квартирою №1 по вул.Просвітянській у місті Дніпрі на протязі більше понад 12 років, та з боку позивача ніяких претензій не було, тому також просив застосувати строк позовної давності у три роки, відлік якого розпочався з дня передачі на баланс територіальної громади міста в особі МК ЖЕП «Експрес» житлових будинків відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 16.05.2005 року №1976, та на момент звернення із даним позовом 08.02.2018 року сплинув. Позивач за основним позовом у відповіді на відзив від 06.04.2018 року посилається на те, що в розумінні вимог ст.ст. 39, 52 Житлового кодексу Української PCP заява про приєднання особового рахунку від 12.12.1988 року та довідка начальника Дніпропетровської дирекції залізничних перевезень Придніпровської залізниці від 23.10.2007 року не є законними підставами для вселення, оскільки не є ордером. Оскільки спірні правовідносини є тривалими, тому не вважав наявним пропуск строку позовної давності, а відтак заперечував проти відмови у позові з підстав пропуску строку позовної давності. Незважаючи на те, що батьки відповідача [PERSON] отримали спірну квартиру ще у 1988 році, а після їх смерті відповідач [PERSON] постійно продовжував проживати у вказаному житловому приміщенні, користувався квартирою добросовісно та відкрито, безперервно володів спірним майном, позивач зауважив на відсутності підстав для визнання права власності за [PERSON] саме за набувальною давністю на підставі ст.344 ЦК України, з огляду на розяснення Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», п.9 якої зазначено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Таким чином, вважаючи, що відповідач, який володіє чужим майном при зазначених обставинах в усіх випадках не є власником, а тому не може набути майно у власність за давністю володіння. Окрім цього, враховуючи вимоги законодавства щодо порядку приватизації комунальної власності, що регулюються ст.ст. 345 ЦК України та ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до яких фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності; приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом; передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою усіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку; передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, тому представник позивача зауважив, що особа може набути право власності тільки у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] міської ради [PERSON] підтримала позовну заяву, просила її задовольнити, проти зустрічного позову заперечувала, просила у зустрічному позові відмовити, зазначивши, що територіальній громаді міста Дніпра, в особі [PERSON] міської ради, на праві комунальної власності належить квартира №1, що розташована за адресою: місто Дніпро, вулиця Просвітянська, будинок 16 А, на підставі рішення Виконкому міської Ради народних депутатів міста Дніпропетровська від 16.05.2005 №1976. Балансоутримувачем даного будинку є Комунальне підприємство «Експрес» [PERSON] міської ради. Відповідач [PERSON] займає квартиру №1, що розташована за адресою: місто Дніпро, вулиця Просвітянська, будинок 16 А. Згідно відомостей про вільний житловий фонд, наданого Комунальним підприємством «Експрес» [PERSON] міської ради, квартира №1, що розташована за адресою: місто Дніпро, вулиця Просвітянська, будинок 16 А, вільна із 01.06.2005 року. Актом про самовільне заселення вільної квартири [ADDRESS] А від 03.08.2017 року, складеним та підписаним головним інженером Шаповаловою 3. В., економістом, провідним спеціалістом [PERSON], паспортистом [PERSON] зазначено, що квартира [ADDRESS] А у місті Дніпрі не приватизована та підлягає повторному заселенню. Самовільно зайнята відповідачем із 01.06.2005 року без наявності будь-яких документів. [PERSON] адміністративних послуг та дозвільних процедур [PERSON] міської ради від 06.12.2017 року №2/5-931 повідомлено, що відомості щодо зареєстрованих осіб за адресою: місто Дніпро, вул.Просвітянська, буд.16 А, кв.1, -відсутні. Оскільки в розумінні вимог ст.ст. 39, 52 Житлового кодексу Української PCP заява про приєднання особового рахунку від 12.12.1988 року та довідка начальника Дніпропетровської дирекції залізничних перевезень Придніпровської залізниці від 23.10.2007 року не є законними підставами для вселення, оскільки єдиною підставою для заселення є ордер, тому вважала, що відповідач займає вказане житлове приміщення незаконно, заселившись до нього без відповідних правових підстав, а відтак підлягає виселенню із квартири №1, що розташована за адресою: місто Дніпро, вулиця Просвітянська, будинок 16 А. Також представник зауважила, що спірні правовідносини є тривалими, заперечувала проти відмови у позові з підстав застосування строку позовної давності, оскільки не вважала наявним його пропуск. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав просив суд у позові відмовити, свій зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити, додатково зазначивши, що із грудня 1988 року та до теперішнього часу проживає у квартирі №1, що знаходиться за адресою: вул. Просвітянська, б.16а, місто Дніпро, загальна площа 74,5 кв.м., житлова площа 46,4 кв.м. До грудня 1988 року четверо членів сім'ї: його батько [PERSON], що помер 21.11.1997 року, актовий запис 2093, мати [PERSON], що померла 03.04.2008 року, актовий запис 645, брат [PERSON], що помер 15.04.1993 року, проживали разом у квартирі №2 по вулиці Червоноармійській (нова назва Просвітянська) 16. Квартира №2 належала до відомчого житлового фонду державного підприємства "Придніпропровська залізниця», де на той час працював батько позивача - [PERSON], та за спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету підприємства була надана на склад сімї батьку відповідача [PERSON] для заселення. Вказана квартира №2, загальна площа якої складала 47,6 кв.м., з яких жилої площі - 18,43 кв.м., була позбавлена зручностей та складалася з двох кімнат, через що сімя перебувала на обліку, як така, що потребує покращення житлових умов. З огляду на такі обставини у грудні 1988 року за письмовою заявою батька відповідача [PERSON] - наймача квартири [ADDRESS], уповноваженою особою наймодавця ДП «Придніпровська залізниця" начальником Дніпропетровського відділення Придніпровської залізниці [PERSON] була надана письмова вказівка у вигляді резолюції начальнику дистанції цивільних споруд Нижньодніпровськ - Вузол про передачу в користування [PERSON] - батькові позивача, для покращення житлових умов спірної квартири №1, що знаходилась у сусідньому житловому будинку № 16 «а» по вул.Червоноармійській. Дані обставини підтверджуються довідкою від 27.10.2007 року ДН-30/11, виданою начальником Дніпропетровської дирекції залізничних перевезень Придніпровської залізниці [PERSON] Оскільки обидва будинки відносилися до відомчого житлового ДП «Придніпровської залізниці», тому ордер, на заселення кв. №1 у будинку № 16 «а» по вул.Червоноармійській АНД виконкомом не видавався. Приєднання квартири №1 до квартири №2 по вул.Червоноарміській у місті Дніпропетровську можливо віднести до покращення житлових умов сімї «Шаталюк». Також відповідач - позивач за зустрічним позовом [PERSON] зазначив, що після приєднання квартири №1 до квартири №2, в якій проживала вся сімя [PERSON], а зараз позивач за зустрічним позовом [PERSON] проживає разом із дружиною, було встановлено особовий рахунок 0430, по якому його родиною, а у подальшому ним особисто, сплачувались комунальні послуги, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг. Оскільки відповідач [PERSON] цілком законно, жодним чином не порушуючи права інших осіб, відкрито та безперервно користувався спірною квартирою №1 по вул.Просвітянській у місті Дніпрі напротязі більше понад 12 років, тому вважав себе таким що набув право власності за набувальною давністю. Представник відповідача за основним позовом позивача за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні основний позов не визнала та просила суд відмовити, зустрічний позов підтримала та зазначила, що батько відповідача [PERSON] працював на державному підприємстві "Придніпропровська залізниця» за спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету якого була надана на склад сімї [PERSON] квартира №2 по вул.Червоноармійській у місті Дніпррпетровську, загальною площею 47,6 кв.м., жилою 18,43 кв.м.. Дана квартира була позбавлена зручностей та складалася із двох кімнат, у звязку з чим сімя перебувала на обліку як така, що потребує покращення житлових умов, тому за заявою [PERSON] у 1988 році на підставі резолюції начальника дистанції цивільних споруд Нижньодніпровськ-Вузол НГЧ [PERSON] спірну квартиру №1 по вул.Червоноармійській у місті Дніпропетровську було приєднано, до раніше виділеної квартири №2, внаслідок чого загальна площа житла становить 74,5 кв.м. із житловою площею 46,4 кв.м. Оскільки [PERSON] цілком законно, не порушуючи права інших осіб, відкрито та безперервно користувався спірною квартирою №1 по вул.Просвітянській (раніше Червоноармійській) у місті Дніпрі напротязі більше понад 12 років, тому вважала, що відповідач [PERSON] набув право власності на вказану квартиру за набувальною давністю. Окрім цього, також вважала пропущеним строк позовної давності для звернення Дніпровскьої міської ради з даним позовом про виселення, оскільки рішенням Виконкому міської Ради народних депутатів міста Дніпропетровська від 16.05.2005 №1976 будинок №16а було передано на баланс Комунального підприємства «Експрес» [PERSON] міської ради, а тому саме з цього часу розпочався строк, упродовж якого позивач мав право звернутись із позовом до суду, оскільки відповідно до відомостей про вільний житловий фонд, наданого Комунальним підприємством «Експрес» [PERSON] міської ради, квартира № , що розташована за адресою: місто Дніпро, вулиця Просвітянська, будинок 16 А, вільна із 01.06.2005 року. Представник третьої КП «Експрес» [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, про час, день та місце судового розгляду повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги основного позову та вимоги зустрічного позову такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що батьку відповідача [PERSON], який працював на Державному підприємстві «Придніпровська залізниця», що підтверджується даними трудової книжки (а.с. 53) на склад сімї : дружина [PERSON], син - [PERSON] та син - [PERSON], 12.12.1988 року була виділена в користування квартира №2 по вул.Червоноармійській у місті Дніпропетровську загальною площею 47,6 кв.м., житловою площею 18,43 кв.м., що підтверджується, виданою начальником Дніпропетровської дирекції залізничних перевезень Придніпровської залізниці [PERSON] довідкою 23.10.2007 року №ДН-30/11 (а.с.54). У даній квартирі були відсутні відповідні житлові зручності у вигляді наявності водопостачання, каналізації, опалення. У звязку із цим сімя [PERSON] була вимушена перебувати на обліку, як сімя, що потребує поліпшення житлових умов. Пізніше у грудні 1988 році, з метою покращити умови проживання, за заявою батька відповідача - [PERSON] про приєднання до квартири №2 по вул.Червоноармійській у місті Дніпропетровську квартири №1 по вул.Червоноармійській у місті Дніпропетровську, резолюцією начальника Дніпропетровського відділення Придніпровської залізниці [PERSON]. було надано розпорядження начальнику дистанції цивільних споруд Нижньодніпровськ-Вузол, про передачу в користування заявнику [PERSON] квартири №1 житловою площею 24 кв.м., що знаходилась у сусідньому житловому будинку №16а по вул. Червоноармійській у місті Дніпропетровську, що підтверджується довідкою № ДН-30/11 від 23.10.2007 року (а.с.54). Окрім цього, згідно з даною довідкою №ДН-30/11 від 23.10.2007 року, виданою начальником [PERSON] дирекції залізничних перевезень Придніпровської залізниці [PERSON], зазначено про відношення квартири №1 по вул.Червоноармійській у місті Дніпропетровську до відомчого житлового фонду Придніпровської залізниці, у звязку із чим право на користування зазначеною житловою площею не було надано у вигляді ордеру на склад сімї. Після смерті брата відповідача [PERSON], померлого 15.04.1993 року, та батьків відповідача [PERSON], померлого 21.11.1997 року, і матері [PERSON], померлої 03.04.2008 року, у квартирі №2 по вул.Червоноармійській у місті Дніпропетровську залишився зареєстрованим відповідач [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON], що підтверджується даними довідки про склад сімї №350 від 19.09.2016 року, виданою директором КП «Експрес» ДГС [PERSON] (а.с. 56). Відповідно до наданих квитанцій про сплату комунальних послуг, судом встановлено наявність оплати комунальних послуг за період, починаючи з 2013 року по 2018 рік, що надавались для обслуговування квартири №2 по вул.Червоноармійській у місті Дніпропетровську, до якої було приєднано квартиру №1 по вул.Червоноармійській у місті Дніпропетровську, на відповідний особовий рахунок №0430 (а.с. 58-65), які здійснювались ще матірю відповідача [PERSON], а потім у подальшому самим відповідачем [PERSON] Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належність та допустимість доказів регламентуються ст.ст. 77, 78 ЦПК України за якими, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст.81\~ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.3 ст.397 Цивільного кодексу України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до ст.398 Цивільного кодексу України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Відповідно до ст.58 Житлового кодексу, єдиною підставою на вселення в житлове приміщення державного або громадського житлового фонду є ордер. Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Відповідно до п.10 розяснень Верховного Суду України від 26.05.2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)», у члена сім'ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування останнім виникає у зв'язку із включенням до ордера, а не у зв'язку із вселенням у це приміщення. Крім того, згідно з п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Дослідивши спірні правовідносини та застосовуючи відповідні норми права суд вважає, що позивачем за основним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неправомірності вселення саме відповідача [PERSON] у спірну квартиру №1 по вул.Червоноармійській (нова назва Просвітянській) у місті Дніпропетровську. Суд також звертає увагу на те, що позивач не оспорює взагалі правомірність вселення та користування сімєю [PERSON] разом із дружиною [PERSON], сином [PERSON] та сином [PERSON], починаючи з 12.12.1988 року квартирою №2 загальною площею 47,6 кв.м., житловою площею 18,43 кв.м., до якої було приєднано спірну квартиру №1 по вул. Червоноармійській у місті Дніпропетровську, житловою площею 24 кв.м., шляхом виділення її у користування сімї відповідача [PERSON], що виключає можливість виселення відповідача зі спірної квартири [ADDRESS] (нова назва Просвітянській) у місті Дніпропетровську, загальною площею загальною площею 74,5 кв.м. із житловою площею 46,4 кв.м. Згідно зі ст.252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Згідно вимог ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ст. 256 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи вищенаведені норми права та недоведеність позовних вимог за основним позовом, а також приймаючи до уваги тривалість спірних правовідносин, тому суд вважає відмовити у задоволенні заяви відповідача за основним позовом [PERSON] щодо застосування строку позовної даності. Способи захисту прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України, відповідно до якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання\~обов'язку\~в натурі; зміна\~правовідношення; припинення\~правовідношення; відшкодування\~збитків та\~інші способи\~відшкодування майнової\~шкоди; відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень\~частин другої - п'ятої статті 13\~цього Кодексу. Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст.319 ЦК України - власність зобов'язує. Відповідно до ст.322 власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. За ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно п.п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Як вбачається з п.9 вищевказаної постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року, можливість предявлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Пунктом 14 зазначеної постанови вказано, що виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Оскільки сімї позивача за зустрічним позовом [PERSON], зокрема його батьку [PERSON] було надано в користування квартиру [ADDRESS] на склад сімї з дружини та двох синів ще у 1988 році, до якої у подальшому була приєднана спірна квартира №1 по вул. Червоноармійській у місті Дніпропетровську, що знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду, судом приймаються до уваги межі позовних вимог позивача за зустрічним позовом [PERSON], яким заявлено визнання права власності на майно за набувальною давністю, що є передчасним та невірно вибраним судовим способом захисту, оскільки визнання права користування як квартирою №2 так і спірною квартирою №1 по вул.Просвітянській у місті Дніпрі передує набуттю права власності у визначеному законом порядку для позивача [PERSON] після його батьків. Пояснення свідків [PERSON], [PERSON]І та [PERSON] підтверджують обставини, викладені в обгрунтуванні своїх позовних вимог [PERSON], а саме: заселення сімєю [PERSON] у вказані квартири: квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] а у місті Дніпропетровську на підставі рішення профкому та з дозволу дирекції залізничних перевезень Придніпровської залізниці, де працював батько [PERSON]; проживання сімї [PERSON] тривалий час у вказаних квартирах та їх обєднання через неналежні умови для проживання у квартирі №2 по Червоноармійській, 16; проведення сімєю ремонтних та будівельних робіт, а також проживання у квартирі №1 по вул. Просвітянській, 16А [PERSON] разом з дружиною на теперішній час. Витрати по справі відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд вважає віднести за рахунок сторони, що її понесла.

Outcome: dismissed