Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

В січні 2016 року [PERSON] звернувся до відповідача за даним позовом. В обґрунтування позовним вимог посилався на те, що 11.01.2012року з ним стався нещасний випадок на виробництві, що призвело до ушкодження здоров»я. Висновком МСЕК від 03.09.2012року йому вперше встановлено стійку втрату працездатності у розмірі 40% , дирекцією Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань у м. Харцизьку Донецької області призначено страхові виплати. При повторному огляді у МСЕК 07.10.2013 року втрата непрацездатності 40% встановлена по 01.11.2015 року. В липні 2014 року у зв»язку з проведенням АТО Фонд припинив виплату відшкодування шкоди, з липня 2014 року по листопад 2015 року заборгованість по страховим виплатам складає 59500 грн., яку просив стягнути на свою користь. Оскільки незаконним припиненням виплат відшкодування шкоди були порушені гарантовані Конституцією України його права, що призвело до моральних страждань, просив стягнути моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він до теперішнього часу перебуває на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань, має право на отримання страхового відшкодування, яке йому не виплачується . Законом України в «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування» від 14.01.1998 р визначено підстави припинення страхових виплат, постанова про припинення страхових виплат йому не видавалась. Посилання суду на постанову Кабінету Міністрів України №531 від 01.10.2014 року «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов»язкове державне соціальне страхування» та постанову правління Фонду № 20 від 11.12.2014 року вважає незаконним. Зазначає, що припинення страхових виплат порушує гарантоване Конституцією України право на соціальний захист. Оскільки ні воєнний, на надзвичайний стан в Україні чи на окремих територіях Донецької області не запроваджено, то обмеження прав людини є недопустимим. Позивач в судове засідання апеляційного суду не з»явився, в наданій апеляційному суду заяві просить розглянути справу без його участі вх..ЕП-1929/16 від 04.04.2016р. ( а.с.81). Про розгляд справи повідомлений належним чином, про що свідчить телефонограма, зареєстрована в журналі телефонограм №1 за №2202, яку 10.05.2016 року отримав представник позивача. ( а.с. 103) Представник відповідача Русін В.С. надав письмову заперечення на апеляційну скаргу, в судовому засіданні апеляційного суду просив відхилити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції залишити без змін. ( а.с. 85) Про розгляд справи, призначеної після перерви на 17.05.2016 року, відповідач повідомлений телефонограмою від 10.05.2016 року, зареєстрованою в журналі №1 за №2203, яка отримана його представником за довіреністю, що перебуває у відповідності до вимог ч.6 ст.74 ЦПК України. Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи , перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав . Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01 жовтня 2014 року «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 20 від 11 грудня 2014 року і виходив з того, що права позивача не порушені, оскільки відповідач нарахував [PERSON] страхові виплати за спірний період, які не виплачені у зв'язку з тим, що позивач не є переміщеною особою з району проведення антитерористичної операції. Проте погодитись з таким висновком суду не можна з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування станом на момент виникнення спірних правовідносин визначав Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який з 01 січня 2015 року діє в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII та має назву «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Згідно з підпунктом «в» пункту 1 частини 1 ст. 21, ст. 28 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції до 01 січня 2015 року), у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, виплачуючи йому, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого. Статтею 40 Закону № 1105-XIV (в редакції до 01 січня 2015 року) було передбачено, що страхові виплати потерпілому провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв'язку із страховим випадком. З 01 січня 2015 року зазначені норми встановлені частинами 1, 5 та 6 ст. 47 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року № 77-VIII). Судом встановлено, що 11.01.2012 року з [PERSON] при виконанні трудових обов'язків стався нещасний випадок, висновком МСЕК від 03 вересня 2012 року потерпілому вперше встановлено 40% втрати професійної працездатності. При повторному огляду у МСЕК 07 жовтня 2013 року потерпілому встановлено 40% втрати працездатності на строк до 01 листопада 2015 року. Відповідачем були призначені страхові виплати, перерахування яких зупинено з липня 2014 року у зв»язку з проведенням АТО. 19.01.2015 року позивач звернувся до відділення ВД Фонду у м. Красноармійську з заявою про виплату страхових виплат як особі, що є переміщеною з тимчасово окупованої території та стала на облік в м. Красноармійську. Представник відповідача визнає, що позивач [PERSON] до теперішнього часу перебуває на обліку у Відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьку, яке на підставі п.3 Постанови Кабінету Міністрів України № 595 переміщено із зони проведення АТО і на теперішній час є зареєстрованим в м. Слов»янську. На період з липня 2014 року по грудень 2014 року та з 14 липня 2015 року по 01 листопада 2015 року позивачу проводилось нарахування щомісячних страхових виплат, але страхові суми не виплачувались. З січня 2015 року по 13 липня 2015 року виплата страхових сум проводилась потерпілому за місцем тимчасового переміщення в м. Красноармійськ с. Удачне, вул. Восточна, буд 14. Факт нарахування страхових виплат підтверджується довідкою відповідача 0563№0, згідно з якою розмір нарахованих, але не виплачених сум за період липень 2014року по грудень 2014 року складає 19579,32 грн. ( а.с.27), а за період з 14 липня 2015 року по 01 листопада 2015 року складає 2044,46 грн. (а.с.30) Підстави припинення страхових виплат визначаються статтею 27 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року (Закон № 16/98-ВР), згідно з якою виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов'язків щодо загальнообов'язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами. Крім того, підстави припинення страхових виплат встановлені і спеціальним Законом, а саме: ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року № 77-VIII), яка за змістом відтворює норми статті 38 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин - травень 2014 року і діяли до 01 січня 2015 року. Так, страхові виплати і надання соціальних послуг може бути припинено: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з'ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов'язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством. За приписами п. 1.18 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, який затверджений постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань від 27.04.2007 року № 24, у разі припинення страхових виплат робочі органи виконавчої дирекції Фонду надсилають потерпілому копію відповідної постанови. Як пояснив представник відповідача, право потерпілого на отримання страхових виплат за період з липня 2014 року по листопад 2015 року не оспорюється; постанова про припинення позивачу страхових виплат не видавалася. Тобто, апеляційним судом установлено, що страхові виплати позивачу відповідно до вимог діючого законодавства в період з липня 2014 року по грудень 2014 року та з липня 2015 року по листопад 2015 року включно не припинялися, відповідач визнає наявність у нього заборгованості перед позивачем за щомісячними страховими виплатами, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача підстав для отримання заборгованості із страхових виплат є помилковим. Посилання суду першої інстанції, як підставу відмови у задоволенні позовних вимог, на постанову Кабінету Міністрів України № 531 від 01 жовтня 2014 року «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та постанову Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 20 від 11 грудня 2014 року «Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції» є незаконними. В апеляційній скарзі позивач обґрунтовано зазначає, що його право на соціальний захист гарантується Конституцією України. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно зі ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Проте, ні воєнний, ні надзвичайний стан ні в Україні в цілому, ні на окремих територіях Донецької області на теперішній час не запроваджено. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 на території Донецької області розпочато антитерористичну операцію. Згідно зі ст. 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року N 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції не прийнято. Статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Згідно з Переліком населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, який затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», місто Харцизьк Донецької області належить до такого населеного пункту. Частиною 2 ст. 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» передбачена можливість введення тимчасових обмежень прав і свобод громадян у районі проведення антитерористичної операції. Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6). Проте, на теперішній час будь-які зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року № 77-VIII) щодо обмеження права осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади, на отримання страхових виплат не вносилися. Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, такі обмеження також не встановлені. Інші Закони України з цього питання також відсутні. Закон України від 15 квітня 2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на правовідносини, що виникли між сторонами, не розповсюджується, оскільки відповідно до вимог ст. 3 для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини. 01 жовтня 2014 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 531 «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», якою у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 липня 2015 р. № 471, установлено, що особи, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переселилися з тимчасово окупованої території, району проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації, мають право на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" робочими органами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування, а до завершення заходів, пов'язаних з утворенням зазначеного Фонду та його робочих органів, - робочими органами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - фонди) відповідно до пункту 6 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону за фактичним місцем проживання у порядку, встановленому правліннями фондів. Матеріальне забезпечення виплачується застрахованим особам в установленому порядку через банки. Крім того, 05 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції», згідно з якою (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановами Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2014 року № 715, від 12 серпня 2015 року № 615, від 26 серпня 2015 року № 636, від 30 вересня 2015 року № 788) призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509. На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 531 Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України 11 грудня 2014 року прийняло постанову № 20 «Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції». Як зазначено в преамбулі цієї постанови, вона прийнята з метою забезпечення безперервності та першочерговості одержання щомісячних страхових виплат та медико-соціальних послуг потерпілими на виробництві (членами їх сімей), які переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції. Порядок поширюється на фізичних осіб, які постійно проживають в Україні, яких змусили або які самостійно покинули своє місце проживання внаслідок (або з метою уникнення) негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру і які мають право на страхові виплати та страхові витрати на медичну і соціальну допомогу відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» за фактичним місцем проживання (перебування) (якщо страховий випадок настав до моменту переміщення). Особи, які тимчасово переміщені, мають право на призначення та/або продовження раніше призначених страхових виплат безпосередньо в робочих органах виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (п.1, 2). Крім того, Кабінетом Міністрів України 07 листопада 2014 року було прийнято постанову № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», якою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок). Згідно з пунктом 8 Тимчасового порядку (із змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 08 квітня 2015 року № 239, від 26 серпня 2015 року № 636) особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати, протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. З аналізу зазначених постанов Кабінету Міністрів України та постанови Правління Фонду від 11 грудня 2014 року № 20 випливає, що ними встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення антитерористичної операції, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам. Проте вказані підзаконні нормативні акти не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення антитерористичної операції до теперішнього часу не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади. Суд першої інстанції неправильно витлумачив їх зміст та дійшов помилкового висновку про те, що особам, які постійно проживають в районі проведення АТО, страхові виплати та заборгованість по ним виплачуються лише в разі, якщо вони тимчасово переселилися з району проведення АТО та на підставі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з району проведення АТО. При цьому суд не врахував, що постанови Кабінету Міністрів України № 531 від 01 жовтня 2014 року, № 637 від 05 листопада 2014 року, № 595 від 07 листопада 2014 року, постанова Правління Фонду № 20 від 11 грудня 2014 року не є законом, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Якщо позивач з району проведення антитерористичної операції тимчасово не переселився на контрольовану територію та не взятий на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509, то дія пункту 8 Тимчасового порядку, постанов Кабінету Міністрів України № 531 від 01.10.2014 року, № 637 від 05.11.2014 року, № 595 від 07.11.2014 року, постанови Правління Фонду № 20 від 11.12.2014 року на нього не розповсюджуються. Зазначені підзаконні акти не встановлюють відмінні від встановлених Законом України від 23.09.1999 року № 1105-XIV особливості проведення страхових виплат в період проведення антитерористичної операції на території тимчасово непідконтрольній органам державної влади і у відповідача відсутні правові підстави для невиплати позивачу страхових виплат за період з липня 2014 року по листопад 2015 року. Ненадання позивачем, який не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття його на облік, як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, не є підставою для невиплати позивачу страхових виплат. При вирішенні спору суд першої інстанції не зважив на положення пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року № 77-VIII), згідно з якими Кабінетом Міністрів України визначаються особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації). Згідно з абзацом 1 частини першої статті 1 Закону України від 20.10.2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції. У той же час частиною першою статті 3 вказаного Закону встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що судом першої інстанції не враховано. Відповідно до вимог частини 4 ст. 46 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції, що діяла станом на липень 2014 року) до коштів на здійснення страхування від нещасного випадку застосовується казначейська форма обслуговування в порядку, передбаченому для обслуговування Державного бюджету України. Постановою Правління Національного банку України від 23 липня 2014 року № 436 на території Донецької та Луганської областей, починаючи з 24 липня 2014 року запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи. Постановою від 06 серпня 2014 року № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» НБУ зобов'язав банки України, небанківські установи та національного оператора поштового зв'язку, які є платіжними організаціями внутрішньодержавних/міжнародних платіжних систем та/або їх учасниками, призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій на території, яка не контролюється українською владою до переходу району/міста обласного значення Донецької та/або Луганської областей під контроль української влади. Згідно з пунктом 2 Тимчасового порядку з наступними змінами, у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади. Казначейське обслуговування місцевих бюджетів за видатками та кредитуванням у населених пунктах на тимчасово неконтрольованій території здійснюється після повернення такої території під контроль органів державної влади. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. В цьому переліку зазначено і місто Харцизьк Донецької області. Саме положення пункту 2 Тимчасового порядку щодо припинення фінансування і стало причиною невиплати позивачу страхових виплат в період з липня 2014 року по грудень включно 2014 року та з 14 липня 2015 року по 01 листопада 2015 року. Проте постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2015 року у справі № 826/18826/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 жовтня 2015 року, пункт 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей визнано незаконним та нечинним з моменту прийняття. Резолютивну частину постанови опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 22 травня 2015 року № 38. Як зазначено в ухвалі Вищого адміністративного суду України, пункт 2 Тимчасового порядку порушує право позивачів на отримання належної їм пенсії, інших видів соціальних виплат та допомоги. Відповідно до вимог п. 3 постанови Кабінету Міністрів України № 595 від 07.11.2014 року (із змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 р. № 109, від 08.04.2015 р. № 239) міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації мали забезпечити до 1 грудня 2014 р. переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Переміщення здійснюється лише тих бюджетних установ, підприємств та організацій, що у разі зміни місцезнаходження зможуть забезпечити провадження своєї діяльності. На виконання цієї постанови Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьку Донецької області в 2014 році перемістилося з неконтрольованої території до м. Слов'янськ Донецької області, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Проте фінансування страхових виплат до теперішнього часу відповідачу не відновлено. Реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Так, у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Бурдов проти Росії", № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ). Відповідно до статті 1 Конституції Україна є правовою державою. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ст. 8 Конституції України). Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 3 Конституції). Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників. На теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала. 21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. Відповідно до статей 2, 6 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст..11 УПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до норм ЦПК в межах заявлених ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З позовної заяви вбачається, що відповідач припинив виплату відшкодування з липня 2014 року та наполягає на стягненні суми, починаючи з липня 2014 року . З наданої відповідачем довідки вбачається, що заборгованість з липня 2014 року по грудень 2014 року складає 19579,32 грн. ( а.с. 26). Заборгованість за період з 14 липня 2015 року по 01 листопада 2015складає 12607,52 грн.(з яких за липень 2015 року - 2044,46 грн. та по 3521,02 грн. за серпень,вересень, листопад 2015 року). Вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за період з січня 2015 року по 14 липня 2015 року є необгрунтованими, оскільки за вказаний період на підставі постанови Фонду від 07.02.2015 року позивачу проводилась виплата страхового відшкодування щомісячно в розмірі 3521,02 грн., починаючи з січня 2015 року по 13 липня 2015 року ( а.с.28,31) та проведено виплату по перерахунку за 2014 рік 2578 грн.( а.с.30). Таким чином, заявлений позов підлягає задовольнити частково, стягненню з відповідача підлягають невиплачені суми страхового відшкодування за період з липня 2014 року по грудень 2014 року в розмірі 19579,32 грн. та за період з 14 липня 2015 року по 01 листопада 2015 року в розмірі 12607,52 грн., всього 32186,84 грн. Враховуючи зазначене та визнання відповідачем заборгованості перед позивачем з щомісячних страхових виплат, яка за період з липня 2014 року по грудень 2014 року включно складає 19579,32 грн., з 14 липня 2015 року по 01 листопада 2015 року 12607,32 грн. апеляційний суд визнає, що права [PERSON] діями Фонду порушені і підлягають судовому захисту шляхом стягнення на його користь заборгованості у загальному розмірі 32186,84 грн. Зазначений позивачем розмір заборгованості за щомісячними страховими виплатами за 17 місяців за період з липня 2014 року по листопад 2015 року в розмірі 59500 грн. не доведений і спростовується письмовими доказами. За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення страхової виплати за один місяць у сумі 3521,02 грн. Вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди не грунтуються на Законі. Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (як в редакції Закону від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, так і в попередній редакції Закону № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року), яким не передбачено відповідальності в разі порушення строків виплати страхового відшкодування. Положення ст..56 Конституції України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки відповідно до ст. 4 Закону України № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року № 77-VIII) Фонд соціального страхування не є органом державної влади, а є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням. Враховуючи зазначене, підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої внаслідок тривалого не проведення страхових виплат, відсутні. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди не ґрунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до частини 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до частини 1, п/ п. 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674 - VI від 08 липня 2011 року (із змінами внесеними Законом України № 484-VIII від 22.05.2015 року) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Тобто, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551, 20 грн.

Outcome: partial