Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на його утримання, як непрацездатного батька в розмірі ј частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дати подання позову і довічно. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він народився [INFO] . З 18 вересня 1993 року є пенсіонером за інвалідністю. Єдиним доходом увесь цей період є пенсія за віком, яка станом на 21.12.2018 року складає 7473,28 російських рублів. Єдиною донькою є [PERSON] , яка може допомагати та підтримувати його матеріально. Позивач проживає в квартирі разом з дружиною, [PERSON] . Пенсія, яку отримує позивач не забезпечує йому необхідного мінімуму проживання, більшу частину він віддає на сплату комунальних послуг. Сума, яка залишається є меншою ніж мінімальний прожитковий мінімум і її ледь вистачає на харчування та ліки. Побутовими предметами першої необхідності, новим взуттям та одягом він забезпечити себе не може. Вимушений просити близьких знайомих людей допомагати йому, позичати гроші, щоб дожити до наступної пенсії. Позивач є хворою людиною з низкою хронічних захворювань та потребує постійного лікування та догляду. Відповідач на прохання допомогти відповідає відмовою. Враховуючи вказані обставини позивач вимушений звернутися до суду. Ухвалою судді від 19.03.2019 року позовна заява залишена без руху та позивачу наданий строк для усунення допущених недоліків. Ухвалою від 06.09.2019 року відкрито провадження по справі та її розгляд призначений за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17.12.2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача, [PERSON] . Ухвалою суду від 17.12.2019 року доручено Головному територіальному управлінню юстиції в Харківській області звернутися до компетентного суду міста Бєлгорода із судових дорученням про надання правової допомоги, а саме вручити позивачу [PERSON] повідомлення про виклик в судове засідання, допитати позивача по суті позовних вимог. Ухвалою суду від 13.11.2020 року закрито підготовче провадження по справі та справа призначена до судового розгляду. На виконання ухвали суду від 17.12.2019 року судом отримано документи, на виконання судового доручення, зокрема, ухвалу про виконання судового доручення, протокол судового засідання, підтвердження про вручення документу, розписку та копію паспорту [PERSON] . Згідно протоколу судового засідання від 05.06.2020 року, складеного на виконання судового доручення Октябрьським районним судом м.Бєлгорода, позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив справу розглянути за його відсутності, у зв`язку із значною віддаленістю його місця проживання, а також у зв`язку із складною епідеміологічною ситуацією у Російській Федерації та на Україні. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання повторно не з`явився, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України\~про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.02.2021 року проведено заочний розгляд даної справи\~згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України\~на підставі наявних у справі доказів. Третя особа у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] . З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є громадянином Російської Федерації та є пенсіонером, що підтверджується копією паспорту № [NUMBER] та копією пенсійного посвідчення серії [NUMBER] . Згідно довідки Управління пенсійного фонду Росії в м. Бєлгороді Бєлгородської області №477934/18 від 21.12.2018 року [PERSON] перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду Росії в м. Бєлгороді Бєлгородської області як пенсіонер та отримує пенсію за віком. Сума пенсії за період з 01.01.2007 року та довічно складає 5011,15 російських рублів та щомісячна грошова виплата в період з 01.11.2005 року та довічно складає в розмірі 2462,13 російських рублів. Як вбачається з довідки серії МСЭ-2015 № 1322795, виданої 30.01.2017 року Бюро медико-соціальної експертизи № 121 [PERSON] є інвалідом ІІ групи з 01.02.2017 року, безстроково. Згідно висновку ОДБУЗ «Бєлгородський онкологічний диспансер» від 21.12.2016 року та лікарського висновку КП ОДБУЗ «Бєлгородська обласна клінічна лікарня Святителя Іоасафа» № 106247 від 28.11.2018 року позивач має ряд захворювань, які потребують лікування. Відповідно до\~ст. 46 Конституції України\~кожному громадянину України держава має забезпечити рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно із ч.1\~ст.202 СК України\~повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1\~ст. 204 СК України. Відповідно до\~ст.205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 21\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України). Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Згідно діючого законодавства держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суди при постановленні рішень мають зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом. Відповідно до\~ст.1 Закону України "Про прожитковий мінімум"\~прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження (ч.3\~ст. 4 вказаного Закону). Відповідно до\~ст.7 Закону України "Про державний бюджет України на 2019 рік"\~прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність (в розрахунку одну особу на місяць): з 1 січня 2019 року - 1 497 гривні, з 1 липня - 1564 гривень, з 1 грудня - 1 638 гривень, станом на дату розгляду справи прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність складає 1769 грн., тобто пенсія позивача цілком забезпечує йому прожитковий мінімум у встановленому законом розмірі. Розмір пенсії, яку отримує [PERSON] з 01.01.2007 року, згідно довідки УПФ Росії в м. Бєлгороді Бєлгородської області №477934/18 від 21.12.2018 року становить в еквіваленті із розрахунку середньорічного курсу НБУ за 2019 рік - 1998,2 грн., станом на дату розгляду справи пенсія позивача в еквіваленті становить 1982,3 грн., які є вищими, ніж показник прожиткового мінімуму в Україні. Це говорить про те що, в сучасних умовах пенсія позивача забезпечує йому прожитковий мінімум. З досліджених судом доказів вбачається, що позивач отримує пенсію, розмір якої перевищує розмір прожиткового мінімуму, встановлений чинним законодавством України. Отже, доведення потреби в матеріальній допомозі є процесуальним обов`язком саме позивача. Потреба у матеріальній допомозі означає недостатність коштів, необхідних для підтримання нормальної життєдіяльності особи, а тому потреба в матеріальній допомозі має визначатися відповідно до встановленого законом прожиткового мінімуму. Крім того, постановою Харківського апеляційного суду з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1500 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття. Вказане рішення суду набрало чинності 17.07.2019 року. Відповідно до ч.1\~ст. 10 СК України, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього\~Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Враховуючи викладене, приймаючи до уваги відсутність у розділі Сімейного кодексу України, що регулює спірні правовідносини, визначення поняття «потреба у матеріальній допомозі», суд застосовує аналогію закону та при вирішенні справи враховує критерії визначення потреби у наданні матеріальної допомоги, передбачені у ч.4\~ст. 75 СК України, відповідно до якої один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. Свідченням такої потреби є отримання матір`ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. З огляду на зазначене, право на утримання (аліменти) має лише непрацездатна особа та (або) особа, яка потребує матеріальної допомоги (тобто не забезпечена прожитковим мінімумом). Таким чином позивачем не наведено переконливих аргументів і не надано будь-яких розрахунків, які б свідчили про необхідність реальних витрат на утримання позивача у розмірі більшому ніж прожитковий мінімум, або, що цей розмір не забезпечує йому належних умов існування. Посилання позивача, що він потребує значних коштів на лікування не є підставою для задоволення позову, оскільки зазначені витрати в разі їх доведення можуть бути стягнуті з відповідача за позовними вимогами позивача заявленими в порядку\~ст. 203 СК України, а саме шляхом пред`явлення позову про стягнення додаткових витрат на утримання батьків, а не шляхом пред`явлення позову про стягнення аліментів. Також суду не надано будь-яких доказів, що відповідач працює, має стабільний дохід, та має можливість фінансово допомагати своєму батькові. Таким чином доводи позивача стосовно того, що він потребує матеріальної допомоги з боку доньки, яка зобов`язана таку допомогу надавати в силу вказівки закону, спростовуються відсутністю передбачених законом підстав для застосування положень\~ст. 202 СК України. Згідно зі\~статтею 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 р. у справі № 301/160/17 (провадження № 61-28415св18) виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги. Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13.04.2016р. у справі № 6-3066цс15. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed