Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

В 2015 році [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів. В обґрунтування позову зазначив, що ним було підписано кредитний договір № ZPVLGК00000021 від 10.04.2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк», зобовязання якого забезпечуються договором іпотеки б/н від 10.04.2006 року, зміст цих договорів розробляв банк на основі стандартної форми для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. Позивач зазнає, що банк не виконав вимоги п.2.1.2 кредитного договору, не сформував та не вів кредитне досьє по спірному кредитному договору, при цьому не відкрив та не міг відкрити рахунки згідно п.1.2 цього договору. Також Позивач вказував, що підписання даного договору про надання споживчого кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав Позивача, як споживача фінансової послуги, з боку ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме: невиконання переддоговірної роботи, згідно п. 2. ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», неповідомлення про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, не передання оригіналу кредитного договору. Також, як зазначає Позивач, в спірному кредитному договорі не зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, не вказано дату видачі кредиту, згідно п. 4. ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, банк в кредитному договорі встановлює несправедливі умови, які обмежують право на вибір страхових компаній, несправедливі умови відносно підвищення відсоткової ставки. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення Згідно ч.1 ст.224, ч.4 ст.169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки - суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, з урахуванням згоди представника позивача, суд провів заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є обґрунтовані і підлягають задоволенню з наступних підстав: Частиною 3 ст. 10 ЦПК України та ч.1ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна і зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 4 статті 60 ЦПК Украни доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 10.04.2006 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було підписано кредитний договір № ZPVLGК00000021 від 10.04.2006 року, згідно п.1.1цього договору Банк зобовязався надати Позивачу кредитні кошти, шляхом видачі готівки через касу по 08.04.2016 року, у вигляді строкового кредиту у сумі 137612,50 гривень, зі сплатою відсотків за користування Кредитом у розмірі 12% річних, а також з щомісячною сплатою винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,45% від суми виданого кредиту. Банк зобовязав позивача щомісячно надавати йому грошові кошти в сумі 2391,63 гривні, для погашення заборгованості по кредитному договору, яка включає в себе заборгованість по кредиту, процентам, комісії. Згідно п.1.2 кредитного договору банк зобовязався відкрити позивачу відповідні рахунки для виконання цього договору. Але ці рахунки не є поточними особовими рахунками Позивача. Відповідно до п.2.1.2 кредитного договору зобовязався вести кредитне досьє по кредиту Позивача. Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору, кредит надається Позивачу на наступні цілі: придбання нерухомого майна 3-х кімнатної квартири та на сплату страхових платежів по договору страхування нерухомого майна, згідно п. 2.2.7. цього договору. Згідно з рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Отже, з умов кредитного договору вбачається, що кошти банк зобовязався надати на споживчі цілі для придбання квартири. Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення. Так, згідно розяснень викладених в листі 03/16-229 від 14.08.2015 року Інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області на звернення ДОГО «Комітет громадського захисту» від 24.07.2015 року, здійсненого в інтересах позивача, встановлено порушення прав позивача як споживача фінансової послуги у вигляді кредиту, невідповідністю умов кредитного договору № ZPVLGК00000021 від 10.04.2006 року положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так аналіз положень ст. 1054 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» дає можливість зробити висновок, що істотними умовами договору споживчого кредиту є предмет договору, строк його укладення, та ціна, тобто відсоткова ставка. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування». У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині д). п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Частиною 2 п. 16. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління [PERSON] банку України від 10 травня 2007 року № 168. Так в цій Постанові НБУ, п.3.3. банки зобов'язано в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту та реальну процентну ставку, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням відповідної формули. У звязку з тим, що кредитний договір № ZPVLGК00000021 від 10.04.2006 року сторонами підписано до набрання законної сили Постанови НБУ №168, неможливо на неї посилатися, як на нормативний акт положення якого порушив банк. Але необхідно вказати наступне. У [PERSON] Банку України від 23.12.2005 року №12-111/1935-13065 «Про застосування ефективної ставки відсотка» доведено до усіх банків України, про те що ефективна ставка відсотка використовується для оцінки фінансових інструментів, а саме кредитів. [PERSON] Банку України від 19.01.2006 року №18-112/219-637 «Про застосування в банківській діяльності Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про захист прав споживачів"» звернено увагу усіх банків України на те, що нормами статті 11 цього Закону України "Про захист прав споживачів" ( 1023-12 ) врегульовано права споживачів на випадок укладення ними кредитних договорів відповідно до яких кредитодавець надає кошти на придбання продукції. Зокрема, встановлено вимоги щодо письмової форми таких договорів, на кредитодавця покладено обов'язок доведення факту передання позичальнику (споживачу) оригіналу такого договору, а також врегульовано інші аспекти відносин між кредитодавцем та позичальником (споживачем), що можуть мати місце під час виконання ними взятих на себе зобов'язань відповідно до укладеного кредитного договору. Відповідно до підписання кредитного договору № ZPVLGК00000021 від 10.04.2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» було достовірно відомо про вищезгадані листи НБУ та обовязок Банку неухильно виконувати ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», як до підписання кредитного договору, а саме наданню всього обсягу інформації відповідно до ч.4 ст.11 цього Закону, так і зазначення в кредитному договорі усіх необхідних істотних умов для договорів споживчого кредитування згідно ч.4 ст.11 цього Закону. Про обізнаність ПАТ КБ «ПриватБанк» про правила та порядок надання споживчих кредитів фізичним особам, особливу форму договорів споживчих кредитів згідно вимог Закону України «Про захист прав споживачів», говорить і [PERSON] Банку України від 16.06.2007 року № 40-117/2093-6134 «Про окремі питання практичного застосування Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», в якому зазначено, що при підготовці Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (Постанова НБУ №168) [PERSON] банк України діяв в межах вимог чинного законодавства України і, зокрема, вимог Закону України "Про захист прав споживачів", безумовне виконання яких банки мали забезпечувати вже впродовж півтора року. [PERSON] банк України звертав увагу банківської спільноти на необхідність врахування банками в своїй кредитній політиці вимог статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема наголошувалося на необхідності перегляду діючих форм кредитних договорів. Разом з цим зверталася увага банків на можливість виникнення в їх діяльності певних ризиків під час укладення та виконання договорів про споживчий кредит з фізичними особами, що обумовлені нормами статті 11 Закону. Вважаємо за необхідне підкреслити, що договір споживчого кредиту - це правочин, який надає споживачу особливі засоби правового захисту, які не притаманні для інших банківських правочинів. Стосовно встановленого Правилами порядку розрахунку реальної процентної ставки зазначаємо, що за своєю математичною сутністю цей порядок не відрізняється від порядку розрахунку ефективної ставки відсотка, вимога щодо застосування якої банками встановлена Правилами бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затвердженими постановою Правління [PERSON] банку України від 18.06.2003 року №255. Із досліджених в судом доказів вбачається, що позивач був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений відповідачем. Судом не здобуто доказів про надання позивачу інших видів документів зокрема, у вигляді інформаційного листа банку чи пам'ятки позичальника, що свідчить про те, що відповідач ніяких дій на ознайомлення позичальника з усіма умовами кредитування перед укладенням кредитного договору не вчиняв. Тобто при надані фінансової послуги у вигляді споживчого кредиту за кредитним договором № ZPVLGК00000021 від 10.04.2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» умисно не виконав вимоги статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" чим порушив права Позивача та позбавив його свідомо вибору фінансової послуги. Із аналізу кредитного Договору № ZPVLGК00000021 від 10.04.2006 року, встановлено, що в його змісті відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: - всупереч вимогам ст..11 ЗУ «Про захист прав споживачів» не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, тощо; - всупереч вимогам ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитний договір не містить графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом; - всупереч вимогам ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) ефективної (реальної) процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється за відповідною формулою згідно постанов НБУ; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання,обслуговування та погашення кредиту. Судом встановлено, що графік погашення кредиту взагалі не видавався і які суми на які рахунки зараховувалися невідомо. Що є також несправедливим по відношенню до споживача, оскільки дає право банку проводити зарахування на рахунки на погляд банку. Оскільки, вказані обов'язкові відомості не зазначені в кредитному договорі, і докази про те, що ці відомості були офіційно оприлюднені є відсутніми, то відсутні підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України. У відповідності до ст. 638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано: «При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно п. 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Судом встановлено, що п.2.3.3 кредитного договору створено дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а саме надання банку права в односторонньому порядку змінювати умови кредитного договору, вимагати дострокового повернення кредиту, розірвати кредитний договір. Несправедливим є також п. 3.2. договору, який встановлює, що відсоткова ставку зазначену у п.1.1. договору 1% на місяць, тобто 12% річних, Банк може збільшувати при будь-якому порушенні кредитної дисципліни (п.2.3.3). Таким чином, за будь-яке порушення умов договору банк має право підвищити відсоткову ставку до 38,30% на місяць, тобто до 459,6% річних. Зазначене положення прямо суперечить ч. 4 п. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», де зазначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. З матеріалів справи вбачається, що визначений у п.3.2 кредитного договору розмір підвищеної процентної ставки - 459,6% річних, перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом. Відповідно до ч.5 ст.11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Статтями 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання кредитного договору недійсним у випадку включення до нього умов, які є несправедливими та угод, які здійснені з використанням нечесної підприємницької практики. Несправедливими умовами зокрема є установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» і відповідно до ч. 4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним. Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до положень ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. В зв'язку з цим, суд вважає, що підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів. Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Для забезпечення виконання умов кредитного договору № ZPVLGК00000021 від 10.04.2006 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», було підписано договором іпотеки б/н від 10.04.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Вільнянського нотаріального округу Запорізької області та зареєстровано в реєстрі за №1498. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Задовольняючи позовну вимогу позивача про визнання недійсним кредитного договору, суд також визнає недійсними договір іпотеки, оскільки цей договір є похідними від кредитного договору.

Outcome: approved