Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Лісниченської сільської ради Бершадського району Вінницької області, [PERSON] про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, в якому просить визнати незаконним Рішення 17 сесії 5 скликання Лісниченської сільської ради Бершадського району Вінницької області від 25.06.2009 року "Про безкоштовну передачу земельної ділянки у приватну власність і видачу державного акта на право приватної власності на землю" в частині передачі [PERSON] безкоштовно у приватну власність земельної ділянки, площею 0,4344 га по [ADDRESS] , в тому числі: 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлових та господарських будівель та 0,1844 га для ведення особистого селянського господарства , та в частині видачі [PERSON] державного акта на право приватної власності на землю згідно п.29 цього рішення; визнати незаконним Рішення 18 сесії 5 скликання Лісниченської сільської ради Бершадського району Вінницької області від 14.07.2009 року "Про затвердження технічної документації із землеустрою та видачу державного акта на право приватної власності на землю" в частині затвердження матеріалів технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки [PERSON] на території [ADDRESS] , загальною площею 0,4344 га та в частині видачі [PERSON] державного акта на право власності на земельну ділянку в розмірі фактичного землеволодіння , загальною площею 0,4344 га, в т.ч. : для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд-0,2500га по [ADDRESS] ; для ведення особистого селянського господарства -, 1844 га"; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 0520482800:03:003:0007), серії ЯИ № 819938 від 07.04.2010 року, виданий [PERSON] . Позов обгрунтовано тим, що 25 червня 2009 року 17 сесією 5 скликання Лісниченської сільської ради Бершадського району Вінницької області прийнято рішення «Про безкоштовну передачу земельної ділянки у приватну власність і видачу державного акта на право приватної власності на землю», згідно із яким вирішено: Пункт 29: «Передати гр. [PERSON] безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, площею 0,4344 га по [ADDRESS] , в т. ч.: 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлових та господарських будівель; 0,1844 га для ведення особистого селянського господарства»; Пункт 29.1: «видати гр. [PERSON] державний акт на право приватної власності на землю згідно п. 29 цього рішення». 14 липня 2009 року 18 сесією 5 скликання Лісниченської сільської ради Бершадського району Вінницької області прийнято рішення «Про затвердження технічної документації із землеустрою та видачу державного акта на право приватної власності на земельну ділянку», згідно із яким вирішено:Пункт 20.1: «затвердити матеріали технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянину [PERSON] на території [ADDRESS] , загальною площею 0.4344 га.» Пункт 20.2: «видати гр. [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку в розмірі фактичного землеволодіння загальною площею 0, 4344 га, в т.ч.: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 0.2500 га по [ADDRESS] ; для ведення особистого селянського господарства - 0,1844 га.» У преамбулі вказаного вище Рішення від 14.07.2009р. зазначено, що його прийнято на підставі матеріалів технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право приватної власності на земельні ділянки громадян на території с. Лісничі, розробленої ПП «Олліком», на підставі фактичних результатів проведених обмірів земельних ділянок та погоджень суміжних землекористувачів і землевласників. Позивачу [PERSON] належить земельна ділянка, яка має із спірною земельною ділянкою [PERSON] суміжну межу. Згідно із спірними рішеннями [PERSON] набув право приватної власності на спірну земельну ділянку площею 0,4344 га, в той час як у його фактичному користуванні знаходилась земельна ділянка площею 0,4200 га. Загалом площу земельних ділянок [PERSON] , які передано у власність, було збільшено на 0,0144 га, ніж площа земельної ділянки, яка перебувала у його користуванні. [PERSON] набув права приватної власності на частину земельної ділянки загального користування, яку використовував позивач. Позивач, як суміжний землекористувач, встановлення в натурі меж спірної земельної ділянки не погоджувала та про прийняття спірних рішень та видачу державного акту [PERSON] їй стало відомо лише у липні 2017р. Набуття [PERSON] права приватної власності на земельну ділянку відбувалось шляхом безоплатної передачі її у власність, однак без прийняття рішення органу місцевого самоврядування про надання [PERSON] дозволу на розробку технічної документації. Технічна документація на спірну земельну ділянку - відсутня. Відтак, спірні рішення та видача державного акта здійснено з порушенням приписів ст. 118, 198 Земельного кодексу України. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та пояснила, що відповідно до оспорюваних рішень позивачу [PERSON] передано у власність земельну ділянку, в тому числі частину земель загального користування (дороги), що збільшило належну йому земельну ділянку, яка перебувала у його фактичному користуванні, з 0,4200 га до 0,4344 га та призвело до неможливості проходу та проїзду до власних земельних ділянок нею та іншими жителями с. Лісниче. Про наявність оскаржуваних рішень та наявність у [PERSON] державного акта на право власності на земельну ділянку їй стало відомо в липні 2017, коли [PERSON] почав огороджувати свою земельну ділянку та перекрив проїзд до належної їй земельної ділянки. Зважаючи, що її права порушені, оскільки вона позбавлена можливості проїзду до належної їй земельної ділянки, просить позовні вимоги задовольнити повністю. Представник позивача - адвокат Кучерява І.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що позивачу належить земельна ділянка, яка має із спірною земельною ділянкою [PERSON] суміжну межу. Про прийняття спірних рішень та видачу державного акту [PERSON] позивачу стало відомо лише у липні 2017р.,про що свідчить колективне звернення жителів села, в тому числі позивача, подане до Лісниченської сільської ради 21.07.2017р. Спірними рішеннями [PERSON] набув право приватної власності на спірні земельні ділянки загалом площею 0,4344 га (0,25 га для будівництва та 0,1844 га для особистого селянського господарства), в той час як у його фактичному користуванні знаходилась земельна ділянка площею 0,4200 га, що підтверджується відомостями погосподарської книги. В результаті прийняття спірних рішень площу земельної ділянки [PERSON] , яку передано у власність, було збільшено загалом на 0,0144 га, ніж площа земельної ділянки, яка перебувала у його користуванні. Будь-якого рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування [PERSON] - немає. Таким чином, спірні рішення прийнято без прийняття попереднього рішення про надання дозволу на розробку документації; прийнято за результатами фактичних обмірів в той час як мала б бути розроблена та погоджена технічна документація; прийнято із вказівкою про погодження суміжних землекористувачів, в той час як позивач, як суміжний землекористувач, жодного погодження не надавала. В результаті винесення спірних рішень та видачі державного акту [PERSON] набув права приватної власності на частину земельної ділянки загального користування, яку використовував й позивач, чим порушено її права, а тому просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Лісниченської сільської ради - сільський голова Світайло О.Г. позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення. Пояснив, що дійсно землевпорядником сільської ради при проведенні обмірів земельної ділянки, яка перебувала у фактичному користуванні [PERSON] було допущено помилку, в результаті чого [PERSON] було передано у власність частину земельної ділянки загального користування (дороги). Зазначив, що технічна документація на спірні земельні ділянки була предметом розгляду та затвердження на 18 сесії 5 скликання Лісниченської сільської ради Бершадського району Вінницької області 14.07.2009, однак подальше її збереження в сільській раді не передбачено. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи у суді, про причини неявки не повідомив. Вислухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача Лісниченської сільської ради та дослідивши матеріали справи суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Судом встановлено, що Рішенням 17 сесії 5 скликання Лісниченської сільської ради Вінницької області від 25.06.2009 року "Про безкоштовну передачу земельної ділянки у приватну власність і видачу державного акта на право власності на землю вирішено пунктом 29 «Передати гр. [PERSON] безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, площею 0,4344 га по [ADDRESS] , в т. ч.: 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлової та господарських будівель; 0,1844 га для ведення особистого селянського господарства»; пунктом 29.1:«видати гр. [PERSON] державний акт на право приватної власності на землю згідно п. 29 цього рішення». 14 липня 2009 року 18 сесією 5 скликання Лісниченської сільської ради Бершадського району Вінницької області прийнято рішення «Про затвердження технічної документації із землеустрою та видачу державного акта на право приватної власності на земельну ділянку», згідно із яким вирішено: пункт 20.1: «затвердити матеріали технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянину [PERSON] на території [ADDRESS] , загальною площею 0,4344 га»; пункт 20.2: «видати гр. [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку в розмірі фактичного землеволодіння загальною площею 0, 4344 га, в т.ч.: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 0,2500 га по [ADDRESS] ; для ведення особистого селянського господарства - 0,1844 га». На підставі рішення 18 сесії 5 скликання Лісниченської сільської ради, від 14.07.2009 відповідачеві [PERSON] 07.04.2010 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯТ № 819938 на земельну ділянку площею 0,2500 га, розташовану в [ADDRESS] , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 819939 на земельну ділянку площею 0,1844 га, розташовану в [ADDRESS] , призначену для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується ксерокопією Державного акта на право на земельну ділянку серії ЯТ № 819938, витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ - 0512921262019 від 15.05.2019 та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № ВН-0513763352019 від 22.05.2019 . Позивач [PERSON] звертаючись до суду з даним позовом стверджує, що прийнятими рішеннями відповідача Лісниченської сільської ради відповідачу [PERSON] передано у власність земельну ділянку розміром 0,4344 га, в той час як у його фактичному користуванні знаходилась земельна ділянка площею 0,4200 га, таким чином відповідач набув права приватної власності на частину земельної ділянки загального користування (дороги), якою користувалася позивач та інші жителі с. Лісниче. Крім того, передача вказаної земельної ділянки у власність [PERSON] відбулася з грубим порушенням земельного законодавства, оскільки рішення про надання дозволу на розробку технічної документації не приймалося, вона, як суміжний землекористувач, встановлення в натурі меж спірної земельної ділянки не погоджувала, технічна документація на спірну земельну ділянку відсутня. Відповідно до ч.2,3 ст 116 Земельного кодексу України ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно ч. 6 ст. 118 ЗК України ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п`ятою статті 151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Відповідно до ч.1 ст. 121 ЗК України ( в ред. на час виникнення спірних правовідносин) громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. Статтею 125 ЗК України ( в ред. на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] набув право власності на земельні ділянки за адресою : [ADDRESS] у розмірах та спосіб визначений законом. Твердження представника позивача, що спірні рішення були прийняті без розроблення технічної документації, оскільки така відсутня в відділі у Бершадському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Лісниченській сільській раді Бершадського району, не надана відповідачем [PERSON] в порядку забезпечення позову, та без погодження меж земельної ділянки з позивачем, яка є користувачем суміжної земельної ділянки, суд оцінює критично виходячи з наступного . Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року N 43 (далі - Інструкція), чинною на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено відмови у видачі державного акта на землю за відсутності узгоджених меж. Відповідно до п.п. 1.4, 1.13, 1.15,2.4, Інструкції державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. Складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об`єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правоустановних документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою в установленому порядку відповідною технічною документацією. Розробку технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою здійснюють суб`єкти господарювання, які отримали ліцензії на провадження господарської діяльності щодо проведення землевпорядних робіт, або територіальні органи земельних ресурсів. Перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив`язкою не менше двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним вирахуванням координат поворотних точок меж (у державній або умовній системі координат) і площі ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки. Тобто, погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрової зйомки, яка, у свою чергу, включає виготовлення кадастрового плану та є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві приватної власності. Виконання усіх підготовчих робіт з виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку передбачає як перевірку того, чи є земельна ділянка вільною, чи не належить вона іншому власнику чи користувачеві та чи не накладаються межі вказаної земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Представник відповідача Лісниченської сільської ради - Світайло О.Г. в судовому засіданні показав, що сільська рада не могла прийняти рішення про затвердження технічної документації без її наявності, однак подальше її зберігання в сільській раді не передбачено. З огляду на вищевикладене суд дійшов до висновку, що ненадання відповідачем [PERSON] технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки та непогодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками не може бути підставою для визнання рішення сільської ради та державного акту недійсними. Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.07.2019 (справа № 467/1637/16-ц, провадження № 61-18288св18) та від 18.04.2018 (справа №445/297/17, провадження № 61-656св17). Відповідно до статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). Стаття 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначає, що до об`єктів благоустрою населених пунктів належать території загального користування в тому числі вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки. Позивач на обґрунтування своїх вимог посилається на те, що спірна земельна ділянка відповідача частково накладається на земельну ділянку загального користування (дорогу), якою користувалася позивач, на підтвердження чого надала викопіювання з чергового кадастрового плану Лісниченської сільської ради Бершадського району Вінницької області та довідку Лісниченської сільської ради Бершадського району Вінницької області № 568 від 14.05.2019. Однак, на думку суду, вказане викопіювання не є достовірним доказом наявності між земельними ділянками сторін саме дороги чи проїзду, оскільки не містить ні назв вулиць, ні прізвищ, імен та по батькові власників земельних ділянок, тому на їх підставі суд позбавлений можливості встановити наявність дороги на виділеній відповідачу [PERSON] земельній ділянці. Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (рішення від 24.06.2003 року, заява № 44277/98, п. 37) зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду при здійсненні будь-якого втручання у право власності особи має забезпечуватися «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи, вимога забезпечення такого балансу знаходить своє відображення у всій структурі статті 1 Першого протоколу, отже, має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями. Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» (рішення від 01.06.2006 року, заява №25921/02, пункти 28, 29). У силу статей 321, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених статтею 346 ЦК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч.1 ст.77 ЦПК України визначено, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оцінюючи надані позивачем докази, суд згідно з положеннями статей 77, 79, 80 ЦПК України вважає ці докази недостатніми, оскільки вони не підтверджують, що спірна земельна ділянка, на яку набув права приватної власності відповідач [PERSON] накладається на земельну ділянку загального користування (дорогу). Отже, позивачем не доведено належними та достатніми доказами, що земельна ділянка комунальної власності яка знаходилася між земельними ділянками позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] є дорогою чи проїздом. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених ним межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

Outcome: dismissed