Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

В січні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітної платні , яка не була виплачена при звільненні. Позивач надав суду заяву , в якій просить справу розглядати у його відсутність, вимоги позову підтримала. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, повідомлявся судом належним чином, причини неявки суду не повідомив. Ухвалою суду справу розглянуто в порядку заочного розгляду в порядку ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] на підставі Наказу № 36-к прийнятий з 09 лютого 2009 року на роботу до ТОВ "Торговий дім "Практікер Україна" до гіпермаркету № 716 на посаду продавця-консультанта. Згідно Наказу відповідача № 146-к від 28 грудня 2016 року, позивача звільнено з посади продавця консультанта за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КзпПУкраїни з 29 грудня 2016 року. Згідно довідки-індивідуальних відомостей про застраховану особу УПФУ в Ленінському районі м.Миколаєва за липень 2016 року [PERSON] Товариством нарахована заробітна плата, з якої повинні сплачуватися страхові внески- 3296,16 грн., за серпень 2016 року - 3237,30 грн, за вересень 2016 року - 3453,12 грн. Відповідно до Наказу № 61-к від 13.08.2015 року відповідача "про увільнення у зв'язку з мобілізацією" [PERSON], продавця-консультанат , увільнено від роботи з 13 серпня 2015 року на період мобілізації зі збереженням місця роботи і середньої заробітної плати на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації. До теперішнього часу виплата усіх сум, що належать йому від підприємства при звільненні, не проведена. За твердженням позивача, з серпня 2016 року виплата заробітної плати йому була припинена відповідачем без будь-яких пояснень. Будь-яких доказів, які б спростовували викладені в позовній заяві обставини, відповідачем, в тому числі і на вимогу суду, не надано. Тому суд приймає до уваги докази та пояснення, надані позивачем. Відповідно до ч.2 ст.39 ЗУ "Про військовий обовязок і військову службу" , громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п'ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п'ятою статті 61 Закону України "Про освіту". Відповідно до ст. 119 КзпП України, на час виконання державних або громадських обов'язків, якщо за чинним законодавством України ці обов'язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". З 01.01.2016 року з норм КЗпПУ видалили норми, які передбачали компенсацію такого середнього заробітку із бюджету, отже, обов'язок виплачувати такий середній заробіток покладається на роботодавця із власних коштів. Відповідно до ст.. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому при звільненні від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Ст.. 117 цього Кодексу визначає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст.. 116, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При визначенні середньої заробітної плати суд виходити з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями).: (3237,30 грн.+ 3453,12 рн. - заробітна плата за останні два календарні місяці роботи) = 3345,21 грн. За такого, суд вважає пред'явлені вимоги у частині стягнення заборгованості по заробітної платі обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. З відповідача слід стягнути на користь позивача суму заборгованості за серпень-грудень 2016 року у розмірі 16 726 грн. 05 коп. , зобов`язав при її виплаті стягнути належні збори і податки. Вимог про стягнення за ст. 117 Кодексу працівникові у разі затримки розрахунку при звільненні його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку - позивач не заявляв. Проте це не позбавляє його права після отримання розрахунку звернутися до суду з позовом до відповідача з вимогами про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку . Таким чином, позов слід задовольнити. В силу ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Outcome: approved