Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказує, що їй на праві спільної часткової власності належить 11/25 частин житлового будинку в [ADDRESS], підтвердженням чого є свідоцтво про право на спадщину по закону за реєстраційним №1394 від 01.06.1984 року, яке зареєстроване в бюро технічної інвентаризації відповідно до реєстраційного посвідчення. Земельна ділянка розміром 0,13 га, на якій розташована її частка житлового будинку, належить їй на праві власності відповідно до державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ЗП №031299, виданого 19.07.2001 року Оріхівською міською радою Запорізької області. Іншим співвласником 14/25 частин житлового будинку майна являється громадянка [PERSON], яка отримала частку будинку в спадок. На теперішній час її частка нерухомого майна не виділена в натурі, що завдає їй значні незручності стосовно розпорядження своїм майном. Вирішити питання виділу частки за домовленістю сторін не представляється можливим, бо відповідач не відповідає на її пропозиції і не з'являється до нотаріуса для посвідчення відповідного договору, хоча технічною документацією на нерухоме майно, що перебуває у спільній частковій власності, передбачено можливість такого поділу, а саме виділу в натурі часток без погіршення стану об'єкту та порушення прав кожного співвласника. Згідно висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкту нерухомого майна, виданого Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Оріхівської районної ради Запорізької області за вих. №15 від 06 листопада 2014 року вказано, що за технічними показниками 11/25 часток житлового будинку є відокремленою частиною, має окремий вихід і може бути виділена в натурі як одиниця. Позивачкою було виготовлено окремий технічний паспорт на квартиру №2 в житловому будинку, що належать їй на праві власності. Прохає виділити їй 11/25 часток житлового будинку який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та з подальшим оформленням документа, що посвідчує право власності на нього в органах, що здійснюють державну реєстрацію речових прав. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] на позовних вимогах наполягає, прохає їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач до судового засідання не з'явився з невідомих суду причин, належним чином повідомлявся у судовому порядку. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані стороною, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних обставин. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на праві спільної часткової власності [PERSON] належить 11/25 частин житлового будинку в [ADDRESS], підтвердженням чого є свідоцтво про право на спадщину по закону за реєстраційним №1394 від 01.06.1984 року, яке зареєстроване в бюро технічної інвентаризації відповідно до реєстраційного посвідчення/а.с.3-4, 55,-56/. Відповідно до інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно [PERSON] належить 14/25 частин житлового будинку в [ADDRESS]./а.с.57 зв./. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 355, ч. 1 ст. 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України. За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна це питання вирішується судом. -2- Виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. З роз'яснень викладених у п. п. 6, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04 жовтня 1991 року вбачається, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Відповідно до роз'яснень викладених у підп. "а" п. 12, п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" та пп. 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року N 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", при поділі будинку в натурі, що є спільною частковою власністю, суди повинні мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом або за технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири, які відповідають розміру їх часток у приватній власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК). Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Вирішуючи такі спори, суд з урахуванням вимог ст. 10 ЦПК України, з метою всебічного і повного з'ясування обставин справи та забезпечення здійснення прав сторін, повинен відповідно до заявлених вимог запропонувати сторонам подати або за їх клопотанням витребувати, зокрема, висновки технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу приміщень в натурі, а в необхідних випадках - висновки органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекцій тощо, про допустимість пов'язаних із цим поділом переобладнань і перепланувань; дані про дозвіл виконавчого комітету місцевої ради на переобладнання і перепланування приміщення; дані про характер робіт і їх вартість, які необхідно здійснити для відокремлення виділеної частки приміщення або його поділу. Відповідно до положень ст.ст.133,143,144 ЦПК України особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів; одним із способів забезпечення доказів є призначення експертизи, яка призначається судом для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань в галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо. Експертиза призначається ухвалою суду. Для з'ясування технічної можливості виділу в натурі 11\\25 частки будинку необхідні спеціальні знання, судом було запропоновано представнику позивача провести судово-будівельну експертизу, на що представником позивача [PERSON] було надано пояснення, про те, що клопотання про проведення судово-будівельної експертизи заявлятися не буде, так як вважає, що достатньо доказів по справі і існує висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки об'єкту нерухомого майна, за який позивач заплатила відповідні кошти. Відповідно до висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки об'єкту нерухомого майна - об'єктом обстеження є двоквартирний житловий будинок з надвірними господарчими будівлями та спорудами, за адресою [ADDRESS] - за технічними показниками частина об'єкта [PERSON] , яка в фактичному користуванні є відокремленою частиною , має окремий вихід, та може експлуатуватися окремо./а.с.6/. Суду незрозуміло на підставі чого саме був зроблений висновок, чи проводилася експертиза у відповідній судово-експертній установі, ким саме був зроблений висновок( у даному документі лише зазначено підготував [PERSON].). якщо експертом, то де відповідні документи, які підтверджують його посаду та дозвіл про надання даного висновку, чи попереджався, якщо це експерт про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Відповідно до ч.3 ст.147 ЦПК України - у висновку експерта повинно бути зазначено , коли, де ким, ким(ім'я, освіта, спеціальність, присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь , вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи , питання , що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав, докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті їх висновки і обгрунтовані відповіді на поставлені судом питання. В даному висновку від 06.11.2014 року вказано - об'єктом обстеження є двоквартирний житловий будинок з надвірними господарчими будівлями та спорудами, за адресою [ADDRESS], хоча представником позивача надано рішення Оріхівської міської ради Запорізької області про присвоєння поштової адреси в зв'язку з виділом 11/25 частини житлового будинку в одиницю , що належить [PERSON] від 18 грудня 2014 року, на місяць пізніше, після обстеження житлового будинку./а.с.49/. Відповідно до реєстру прав власності на нерухоме майно за адресою [ADDRESS] у відомостях про об'єкт нерухомого майна вказано лише житловий будинок, ніякої інформації про надвірні господарчі будівлі та споруди не вказано/а.с.56-57/. З інформації реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що співвласниками житлового будинку за адресою [ADDRESS] крім [PERSON].(11/25 частин житлового будинку) та [PERSON] ( 14/25 частин житлового будинку) є ще [PERSON], яка має 14/25 частин житлового будинку/а.с.56/. Відповідно до ст.33 ЦПК України - суд, за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Від представника позивача не надходило клопотання про залучення в якості співвідповідача [PERSON], та не надано доказів того, що вирішено питання виділу частки за домовленістю між [PERSON] та [PERSON] та не порушено права кожного співвласника. У судовому засіданні представник позивача суду пояснив, що вирішити питання виділу частки за домовленістю сторін не представляється можливим, бо відповідач не відповідає на позивача пропозиції і не з'являється до нотаріуса для посвідчення відповідного договору, хоча технічною документацією на нерухоме майно, що перебуває у спільній частковій власності, передбачено можливість такого поділу, а саме виділу в натурі часток без погіршення стану об'єкту та порушення прав кожного співвласника. Договір про виділ в натурі частки з нерухомого майна спільного майна укладається у письмовій формі . Змістом пунктів 2.2, 2.7 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 , зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 77414041, встановлено проведення поділу на самостійні об'єкти нерухомого майна відповідно до законодавства з наданням кожному об'єкту поштової адреси і вирішення спорів щодо поділу об'єктів нерухомого майна в судовому порядку . Отже, можливість проведення виділу або поділу у натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, закон пов'язує з домовленістю співвласників, оформленою письмовим і нотаріально посвідченим договором, або у судовому порядку за відсутності цих обставин. При цьому виділ частки майна, що є об'єктом спільної часткової власності, у натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників,а особа набуває право власності на виділене майно з державною реєстрацією такого права у встановлених законом випадках. Таким чином у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності, за всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. У судовому засіданні представник позивача не надав доказів про відсутність у відповідачки як співвласника наміру вирішити питання шляхом укладення нотаріально посвідченого договору про виділ у натурі частки позивача у спільному нерухомому майні, відсутності домовленості з позивачем про добровільний виділ частки спірного нерухомого майна та вирішення цього питання лише в судовому порядку. На даний час суд не вбачає спору між позивачем та відповідачем. Згідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. Докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed