Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, яким, з урахуванням уточнень, просить: -визнати недійсним кредитний договір №HAH2GL01270001 від 07 грудня 2006 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ" ПРИВАТБАНК", -визнати недійсним договір іпотеки №HAH2GL01270001 від 07 грудня 2006 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ" ПРИВАТБАНК', посвідченим нотаріально приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області зареєстрованим в реєстрі за № 1958 від 07 грудня 2006 року. -визнати припиненою поруку за договором поруки №HAH2GL01270001 від 07 грудня 2006 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ" ПРИВАТБАНК". -зобов'язати позивача повернути отриману суму кредиту сумі 31 556 доларів США 85 центів на наступні цілі: придбання квартири за адресою [ADDRESS], у розмірі 28950,00 доларів США 00 центів, а також 2606,85 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3.,2.2.7 кредитного договору, а відповідача повернути отриману ним суму кредиту 34011,04 доларів США, -зобов'язати приватного нотаріуса Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області зареєстрованим в реєстрі за № 1958 від 07 грудня 2006 року та заборона № 1959 від 07 грудня 2006 року, виключити з реєстру іпотеку та заборонити відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за Договором іпотеки укладеним між [PERSON] та відповідачем ПАТ КБ" ПРИВАТБАНК" 07 грудня 2006 року, а саме нерухоме майно - двохкімнатну квартиру загальною площею 46,30 кв.м, житловою площею 31,00 кв. м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 07.12.2006 р. між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено кредитний договір №HAH2GL01270001. Відповідно до п.1.1. кредитного договору відповідач зобов'язався надати позивачу кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк з 07.12.2006 р. по 04.12.2026 р. включно у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 31 556,85 доларів США на наступні цілі: на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] у розмірі 28 950,00 доларів США та на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. кредитного договору у розмірі 2 606,85 доларів США. Але позивач зазначає, що він не отримував суму кредиту в розмірі 2606,85 доларів США. Більше того, пункти 2.1.3. та 2.2.7. кредитного договору, всупереч п.1.1. цього ж кредитного договору, не містять випадків та порядку сплати будь-яких страхових платежів позивачем. Також позивачем зазначено, що зміст багатьох пунктів договору суперечить чисельним нормам законодавства. Так, умови пунктів 1.1., 2.3.1., 2.3.3., 3.11., 6.2., 6.5.-6.9. кредитного договору про право відповідача в односторонньому порядку підвищувати процентну ставку, нараховувати додаткові комісії за кредитом без узгодження з позивачем та розривати в односторонньому порядку кредитний договір. Крім того, відповідно до п.2.3.9. кредитного договору, відповідач має право доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість позивача за кредитним договором, а також про наявність (відсутність) і стан майна, переданого в забезпечення виконання зобов'язань, у випадку порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором. Отже, відповідач за п.2.3.9. кредитного договору, на думку позивача, протизаконно намагається відмінити право позивача, надане останньому законом щодо захисту його персональної інформації та банківської таємниці відносно нього. Також позивач зазначає підставою для визнання судом недійсним договору іпотеки на підставі вимог щодо визнання недійсним кредитного договору. Що стосується підстав для визнання поруки припиненою, позивач посилається на те, що відповідач скористався правом на повернення кредиту достроково, чим змінив умови кредитного договору, а саме дату виконання основного зобов'язання. Позивач в судове засідання не з'явився. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час судового розгляду повідомлений своєчасно та належним чином. Представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про день та час судового розгляду повідомлена своєчасно та належним чином. Суд, вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 07.12.2006 р. між [PERSON] та ЗАТ КБ» ПРИВАТБАНК» було укладено кредитний договір № №HAH2GL01270001. Так, згідно до п.1.1. договору банк зобов'язався надати позивачу кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк з 07.12.2006 р. по 04.12.2026 р. включно у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 31 556,85 доларів США 85 центів на наступні цілі: на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] у розмірі 28 950,00 доларів США, на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. кредитного договору у розмірі 2 606,85 доларів США 85 центів. Позивач зазначає, що він не отримував грошові кошти у розмірі 2 606,85 доларів США 85 центів. Більше того, позивач вказує, що зазначена грошова сума є прихованою вигодою банку, яка шляхом обману була зафіксована як борг. В той же час, вказані доводи позивача спростовуються матеріалами справи, а саме тим, що у оспорюваному кредитному договорі було зазначено, що вказана грошова сума була перерахована на сплату страхових платежів. Крім того, у позові позивач посилається на те, що вказаним кредитним договором його було позбавлено право вільного вибору страхової компанії з одночасним вимаганням зміни умов договору або його розірвання. В той же час, в матеріалах справи міститься договір особистого страхування від 07.12.2006 року, укладений між [PERSON] та ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» на підставі його особистої заяви. Таким чином, вказані доводи позивача спростовані вищевказаними матеріалами справи. Що стосується доводів позивача щодо недійсності укладеного кредитного договору у зв'язку з його невідповідністю нормам діючого законодавства, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. До відносини позики застосовуються не лише загальні норми цивільного законодавства щодо зобов'язань, тобто ст. ст. 509-524 ЦК України, а і спеціальні норми Цивільного кодексу, а саме ст.ст. 1046-1057 ЦК України. У відповідності до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення 1 параграфа глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У відповідності до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України до грошових коштів належить і іноземна валюта, яка може використовуватись в Україні у випадках і в порядку встановлених законом, а відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Можливість кредитування в іноземній валюті передбачена ст. 47 Законом України «Про банки ї банківську діяльність», згідно до положень якої кредитною операцією, зокрема, є розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Статті 47 та 49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрет. ПАТ КБ «Приват банк» має відповідний дозвіл Національного банку України № 22-2 від 04.12.2001 р. на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з Додатком до дозволу. При цьому, Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 постанови від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків. Відповідно до Постанови ПВССУ №5 від 2012р., при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст. 215,1048-1052,1054-1055 ЦК України, та ст. 18,19 ЗУ "Про захист прав споживачів". Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України , договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. В той же час, викладені в тексті договору умови, гарантії та інформація свідчать, що сторони усвідомлювали всі суттєві обставини для укладення договору, а саме, щодо природи та предмету правочину, умов надання та використовування кредитних коштів, валюти кредитування, можливості фінансових ризиків, прав та обов'язків сторін, відповідальності сторін, та інші обставини. Зі змістом договору позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис в договорі та в подальшому він його виконував, сплачував платежі, тобто розумів його умови. Положення оспорюваного договору щодо права банку в односторонньому порядку підвищувати процентну ставку, нараховувати додаткові комісії за кредитом без узгодження з боржником та розривати в односторонньому порядку кредитний договір, передбачені лише у випадках неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором. В той же час, посилання позивача на те, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплати на користь банку за дії, які він здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку, суд вважає обґрунтованими, у зв'язку з наступним. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, в редакції чинній на час укладення кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно п.1.1 кредитного договору, [PERSON] було надано кредит зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,04 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту, згідно з п.3.11. Кредитного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. Кредитного договору. За таких обставин, суд вважає, що сплата комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за проведення додаткового моніторингу та надання фінансового інструмента за рахунок позивача, є незаконною. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного суду України у справі 234/169/15-ц. В той же час, визнання одного пункту договору протиправним не тягне за собою визнання недійсним кредитного договору в цілому. Що стосується доводів позивача щодо пунктів кредитного договору, які розголошують банківську таємницю, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст.9 ЗУ Про інформацію» всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного, одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань та функцій. Порядок доступу до персональних даних встановлений ЗУ «Про захист персональних даних», ЗУ «Про доступ до публічної інформації». Статтею 32 Конституції України проголошено право людини на невтручання в її особисте життя. Крім того, не допускається збирання, зберігання, використання поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. В той же час, позивачем не обґрунтовано, яким саме чином положення п.2.3.9 кредитного договору, який передбачає, що банк має право доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість позивача за кредитним договором, а також про наявність (відсутність) і стан майна, переданого в забезпечення виконання зобов'язань, у випадку порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором, порушено право позивача щодо захисту персональних даних. З урахуванням вищевикладеного, судом не вбачається порушення прав позивача щодо захисту його персональних даних, оскільки особисті дані позивача можуть бути розголошені у випадку порушення умов договору, тобто в межах реалізації прав банку як кредитора у зобов'язанні. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним. Оскільки судом не встановлено підстав для визнання кредитного договору недійсним, суд не застосовує строки позовної давності за клопотанням представника відповідача. Крім того, з метою забезпечення виконання основного зобов'язання за кредитним договором між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 07.12.2006 року було укладено договір іпотеки №HAH2GL01270001, де предметом іпотеки зазначено двохкімнатну квартира [ADDRESS] Також між [PERSON] та ЗАТ КБ « ПРИВАТБАНК» було укладено договір поруки. В обґрунтування вимоги про визнання договору іпотеки недійсним, позивач посилається на вимогу про визнання недійсним кредитного договору. В той же час, судом не було встановлено підстав для визнання його недійсним та відмовлено у задоволенні позову в цій частині. Інших підстав для визнання договору іпотеки недійним суду надано не було. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїм вимог і заперечень. Таким чином, суд вважає, що позовна вимога про визнання договору іпотеки недійсним задоволенню не підлягає. Що стосується вимог позивача про визнання поруки припиненою, то слід зазначити наступне. Порука є одним із способів забезпечення зобов'язань при укладенні кредитних договорів та має зобов'язальний, договірний характер, тому на правовідносини поруки поширюють свою дію загальні положення про зобов'язання та про договори . Відповідно до ст. 553 ЦК України під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Згода боржника на укладення договору поруки не вимагається. Згідно з ч. 1ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. Пунктом 22 Постанови Пленуму ВССУ з розглдяу цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. В той же час, банком не було змінено умови договору при направленні листа про необхідність погашення боргу достроково, а лише реалізовано право банку у зв'язку з неналежним виконання основного зобов'язання боржником. При цьому, згода поручителя на дострокове погашення боргу не потрібна. Що стосується спливу шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання, то слід зазначити наступне. Так, дійсно, листом-повідомленням № 30.1.0.0/2-61207HAH0L604 від 18.11.2015 року боржника було повідомлено про необхідність повернення боргу за кредитним договором. Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. В той же час, п.12 договору поруки зазначено, що порука діє протягом п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Таким чином, суд вважає, що посилання позивача на сплив терміну пред`явлення вимоги до поручителя, не може бути прийнятий як підстава для визнання поруки припиненою, тому що це стосується лише випадків, коли в договорі поруки не вказано термін його виконання. У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Таким чином, у зв'язку з відмовою у визнанні недійсними кредитного договору та договору іпотеки недійсними та визнання поруки припиненою, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині зобов'язання позивача та відповідача повернути отриману та надану суму кредиту та зобов'язання нотаріуса виключити з реєстру іпотеку та заборонити відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed