Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись в суд з позовом до [PERSON], третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, державного нотаріуса Виноградівської державної нотаріальної контори Виноградівського РУЮ Боричок К.В., в якому просили визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім"я [PERSON], та ухвалити рішення про визнання права на спадщину за законом за позивачем [PERSON] та за відповідачем [PERSON]. В подальшому позивачі подали до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій замість вимоги про визнання права на спадщину за законом за [PERSON] та за [PERSON] просили розглядати вимогу про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] в м. Виноградів. В обгрунтування позову позивачі вказують на те, що спірний будинок придбаний 24 вересня 1952 року [PERSON] та [PERSON], які були батьками позивача [PERSON] та відповідача [PERSON]. Позивач [PERSON] проживав в даному будинку разом з братом до 2011 року. Після від"їзду позивача [PERSON] в частині будинку залишився проживати його син, позивач [PERSON]. Батько помер [INFO] року. Після смерті батька мати, [PERSON], оформила свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.11.2000 року, яке видане державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори Боричок К.В., зареєстроване в реєстрі за № 3800 по справі № 704/2000, про яке їм, позивачам, ніхто не повідомляв та про яке знав відповідач [PERSON]. Згідно даного свідоцтва спадкоємцями майна [PERSON] є [PERSON], дружина, та [PERSON], син, в рівних долях кожний. Свідоцтво видано на спадкове майно, яке складається з 1/2 частини жилого будинку, що знаходиться в м. Виноградів, [ADDRESS]. [PERSON] померла [INFO] року та згідно зробленого нею за життя заповіту від 21.01.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського нотаріального округу Гонтар Л.І., зареєстрованого в реєстрі за № 132, 1/2 належного їй будинку, що розташований в м. Виноградів, [ADDRESS], отримав її внук - позивач [PERSON] та 1/2 частину - відповідач [PERSON]. У липні 2013 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання згаданого заповіту недійсним. Рішенням Виноградівського районного суду від 13.09.2013 року позов [PERSON] задоволено частково. Зокрема, заповіт [PERSON] від 21.01.1999 року визнано недійсним в частині, в якій заповідач розпорядилась виділити кожному з двох призначених спадкоємців за заповітом окремі житлові та нежитлові приміщення житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] в м. Виноградів, Закарпатської області, та надвірну будівлю. Недійсність окремого розпорядження в заповіті, а саме: в частині конкретизації майна, не має наслідком недійсності іншої частини - щодо поділу майна в частках. На день смерті [PERSON] вони, позивачі, проживали з нею в одному будинку, допомагали в придбанні ліків, продуктів харчування тощо. Позивачем [PERSON] понесено всі витрати на похорони матері, проведено річницю, оплачено та поставлено надгробну плиту. У зв"язку з наведеним свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.11.2000 року, яке за життя оформила [PERSON], вважають незаконним, таким, при видачі якого нотаріусом не дотримано вимоги Закону України "Про нотаріат". Зокрема, не було враховано те, що спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] також є вони, позивачі, відповідно син та внук померлого, їх не було повідомлено про видачу свідоцтва про право на спадщину, чим порушено їхні права. З огляду на такі факти вимушені звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідач подав до суду заперечення на позов, в якому вказав, що до позовної заяви не додано доказів, які б свідчили про порушення прав позивача [PERSON], в позовній заяві не вказано в чому полягало порушення прав позивача, а лише зазначається, що свідоцтво є нібито незаконним. Однак підстав визнання недійсним свідоцтва про спадкування за законом від 07.11.2000 року не наведено, доказів не додано. З огляду на те, що [PERSON] не вчинив дій, що свідчать про прийняття спадщини після смерті [PERSON], вважає, що [PERSON] відмовився від спадщини. Окрім цього заявивив про застосування спливу строків позовної давності. В судовому засіданні позивачі та представник з підстав, викладених в позовній заяві, підтримали позовні вимоги, які просили задовольнити. Позивач [PERSON] також пояснив, що станом на день смерті батька, [PERSON], він не проживав в будинку батька за адресою м. Виноградів, [ADDRESS], а проживав за адресою [ADDRESS]. Підтвердив, що він був у нотаріуса, і підписував заяву на користь свого сина, [PERSON] Відповідач в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог і просив відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними братами, що визнається сторонами. Їхніми батьками були [PERSON] та [PERSON]. Позивач [PERSON] - син позивача [PERSON] та відповідно внук [PERSON] та [PERSON]. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07.11.2000 року, заявами [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Виноградівської державної нотаріальної контори, свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та визнається сторонами. [PERSON] та [PERSON] 24 вересня 1957 року придбали житловий будинок [ADDRESS] у м. Виноградів, який належав їм, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] у м. Виноградів, укладеного 24 вересня 1957 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], посвідченого нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори, за реєстром № 2724 (а.с. 12). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 17.04.1996 року (а.с. 13). Спадкоємці за законом, [PERSON] та [PERSON] звернулись до Виноградівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] Також в заяві було вказано, що окрім них спадкоємцем також є [PERSON] (а.с. 131). Спадкоємець за законом [PERSON] звернувся до Виноградівської державної нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття спадщини після померлого [PERSON] Також в заяві вказав, що спадщини він не прийняв, претензій до спадкового майна, що залишилось після смерті батька, не заявляє ніяких, в суд за продовженням строку прийняття спадщини звертатись не бажає (а.с. 137). Спадкоємець за законом [PERSON] подала до Виноградівської державної нотаріальної контори також заяву, в якій дала згоду на включення до складу спадкоємців [PERSON] (а.с. 138). 07.11.2000 року державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори Боричок К.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, [NUMBER], зареєстроване в реєстрі за № 3800 по справі № 704/2000, згідно якого спадкоємцями майна [PERSON] є [PERSON], дружина, та [PERSON], син, в рівних долях кожний. Спадкове майно, на яке видане дане свідоцтво, складається із 1/2 частини жилого будинку на [ADDRESS] в м. Виноградів. Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.11.2000 року, виданого державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори Боричок К.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3800, [NUMBER] (а.с. 22). За даними Виноградівського районного бюро технічної інвентаризації 3/4 частини будинку [ADDRESS] в м. Виноградів зареєстровано за [PERSON], з них: 1/2 частина на підставі договору купівлі-продажу від 24.09.1957 року та 1/4 - на підставі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.11.2000 року, а 1/4 частина будинку - за [PERSON] на підставі згаданого свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 16). [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданого 27.11.2012 року (а.с. 14). За життя, 21.01.1999 року, нею було складено заповіт, серія ААР № 355858, який посвідчено приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Гонтар Л.І., зареєстровано в реєстрі за № 132. Згідно заповіту [PERSON] заповіла 1/2 належного їй будинку на [ADDRESS] в м. Виноградів та 1/2 земельної ділянки біля будинку - [PERSON] та іншу 1/2 частину будинку і земельної ділянки за даною адресою - [PERSON] (а.с. 21). Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13.09.2013 року, ухваленим у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Виноградівського районного нотаріального округу Гонтар Л.І. про визнання заповіту недійсним, заповіт [PERSON] визнано недійсним у тій частині, у якій заповідач [PERSON] розпорядилася виділити кожному із двох призначених спадкоємців за заповітом у рахунок заповіданої їм частини спадкового майна окремі житлові та нежитлові приміщення житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] Закарпатської області та надвірну будівлю. В задоволенні решти вимог позову - вимоги про визнання заповіту недійсним у частині залишення заповідачем [PERSON] свого майна двом особам - [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині - відмовлено. Таким чином спадкоємцями по заповіту після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині (а.с. 23-26). [PERSON] та [PERSON] 30.04.2013 та 24.01.2013 року відповідно, у строк, передбачений ст.1270 ЦК України, звернулись із заявами про прийняття спадщини після померлої [PERSON], тобто прийняли спадщину (а.с.81, 82). Станом на час розгляду справи судом спадкоємці за заповітом [PERSON], а саме, [PERSON] та [PERSON], не оформили свої права на спадкове майно, що підтверджується листом державного нотаріуса № 50/01-16 від 26.02.2014 року (а.с. 80). В судовому засіданні також встановлено, що спір між сторонами виник з приводу свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори Боричок К.В. 07.11.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3800 по справі № 704/2000. В якості обставин, на які позивачі покликаються як на підставу своїх позовних вимог, вони вказують на те, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом не встановила коло всіх спадкоємців, зокрема, не врахувала, що [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], в результаті чого свідоцтво про право на спадщину було видано тільки на [PERSON] та [PERSON]. Вважають, що такими діями нотаріус порушила вимоги Закону України "Про нотаріат" та їх, позивачів, право на спадщину. Проте, наведені позивачами обставини не знайшли підтвердження в ході судового розгляду справи з огляду на наступне. Законом України "Про нотаріат" від 02.09.1993 року № 3425-XII в редакції від 03.06.2000 року, яка діяла станом на час видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом, не передбачено обов"язок нотаріуса встановлювати коло можливих спадкоємців. Так, у відповідності до ч. 1 ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім"я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Згідно ч. 1 ст. 68 Закону України "Про нотаріат" державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Таким чином, свідоцтво про право на спадщину видається тим спадкоємцям, які прийняли спадщину у встановленому законом порядку, та звернулись до нотаріуса із письмовою заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. На час прийняття спадщини спадкоємцями [PERSON], який помер [INFO] року, діяв Цивільний кодекс України від 18.07.1963 року в ред. від 30.10.1999 року (далі - ЦК України 1963 року), тому норми даного кодексу підлягають застосуванню до спірних правовідносин. У відповідності до положень ст. 529 ЦК України 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем. Отже, спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON], крім його дружини [PERSON] та сина [PERSON] - відповідача у справі, є також [PERSON] - позивач у справі. Позивач [PERSON] - син [PERSON] та відповідно внук померлого [PERSON], не може бути спадкоємцем за законом після смерті останнього, оскільки на час відкриття спадщини та на даний час його батько є живим. Разом з тим, сам факт належності особи до кола спадкоємців за законом не передбачає, що дана особа автоматично отримає частку у спадковому майні, оскільки закон визначає певний порядок прийняття та оформлення спадщини. Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З копій заяв спадкоємців, наявних в матеріалах спадкової справи № 704/2000 померлого [PERSON], який помер [INFO] року, вбачається, що із заявами про прийняття спадщини після смерті спадкодавця до Виноградівської державної нотаріальної контори звернулись [PERSON] та [PERSON]. При цьому в заяві [PERSON] вказано про те, що спадкоємцем також являється [PERSON]. Позивач [PERSON] подав до Виноградівської державної нотаріальної контори заяву, в якій вказано, що на день смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, що складається із 1/2 частини жилого будинку в м. Виноградів. Він, [PERSON], спадщину не прийняв, претензій до спадкового майна, що залишилося після смерті батька не заявляє ніяких, в суд за продовженням строку прийняття спадщини звертатись не бажає. Окрім цього, [PERSON] з 06.06.1995 року, тобто до смерті [PERSON], який помер [INFO] року, проживав не з померлим за адресою м. Виноградів, [ADDRESS], а за адресою [ADDRESS], що визнав у судовому засіданні позивач [PERSON] та підтверджується копією паспорта, з відміткою про місце проживання (а.с. 10 зворот). Відтак, суд вважає встановленим той факт, що позивач [PERSON] не прийняв спадщину після смерті батька, [PERSON], оскільки суду не надано доказів фактичного вступу [PERSON] в управління або володіння спадковим майном. Натомість [PERSON] звернувся до нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України 1963 року в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Виходячи із наведених вище положень закону, суд вважає, що не вчинивши дії, які б свідчили про прийняття спадщини після смерті батька, та заявивши про відмову від спадщини, [PERSON] відмовився від спадщини, а тому його частка перейшла до інших спадкоємців за законом, [PERSON] та [PERSON], та саме цим спадкоємцям нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Таким чином, суд прийшов до висновку, що оспорюване позивачами свідоцтво про право на спадщину за законом було видано нотаріусом із дотриманням передбаченого законом порядку. Право позивача [PERSON] на спадщину після смерті батька [PERSON] не порушено, оскільки він відмовився від її прийняття. Право позивача [PERSON] на спадщину після смерті [PERSON], який був його дідом, також не порушено, оскільки він не є спадкоємцем за законом після смерті діда. Відтак, підстави для визнання оспорюваного свідоцтва недійсним відсутні. За таких обставин в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.11.2000 року, виданого державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори Боричок К.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3800, [NUMBER], слід відмовити. Щодо позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] в м. Виноградів, то дана позовна вимога також не підлягає задоволенню з таких підстав. У відповідності до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно положень ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином позивач, звертаючись до суду із позовом про захист свого порушеного права, повинен навести обставини, з приводу яких виник спір, та які мають значення для ухвалення рішення у справі, а також надати докази на підтвердження тих обставин, якими позивач обгрунтовує свої вимоги до відповідача. Після уточнення позовних вимог позивачі просили визнати за позивачем [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку. В обгрунтування позовної вимогу вказали на недійсність свідоцтва право на спадщину за законом від 07.11.2000 року. Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13.09.2013 року, ухваленим у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Виноградівського районного нотаріального округу Гонтар Л.І. про визнання заповіту недійсним, заповіт [PERSON] визнано недійсним лише у частині розподілу визначених приміщень. В задоволенні вимог позову про визнання заповіту недійсним у частині залишення заповідачем [PERSON] свого майна двом особам - [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині відмовлено. Таким чином спадкоємцями по заповіту після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині. З копії спадкової справи № 24/2013 померлої [PERSON], вбачається, що дана спадкова справа є незакінченою. 30.04.2013 року позивач [PERSON] подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини після померлої [PERSON]. Доказів того, що державний нотаріус відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом суду не надано. Згідно роз'яснень, викладених в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року N 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Державний нотаріус не відмовила [PERSON] в оформленні права на спадщину, оскільки така відмова не міститься в матеріалах незакінченої спадкової справи після померлої [PERSON] Як вказувалось вище, судом встановлено, що [PERSON] звертався із позовом до суду про визнання заповіту [PERSON] недійсним, який розглянуто судом та ухвалено рішення суду від 13.09.2013 року, що набрало законної сили. Вказаним судовим рішенням позовні вимоги [PERSON] задоволено частково - заповіт визнано недійсним в тій частині, яка утруднювала його виконання, в решті заповіт залишено без змін, а тому право спадкоємців за заповітом (в тому числі [PERSON]) на спадщину підлягає подальшому оформленню. Можливість спадкування позивача [PERSON] після смерті його діда [PERSON] виключається з тих мотивів, що, як вже зазначалось в рішенні раніше, він є внуком померлого та згідно законодавства, що діяло на час відкриття спадщини, міг би бути спадкоємцем за законом тільки в тому разі, якщо б на час відкриття спадщини не було в живих його батька. За таких обставин звернення [PERSON] до суду про визнання за ним права власності на спадкове майно є необгрунтованим та передчасним. Тому у задоволенні позовної вимоги - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 будинку по [ADDRESS] в м. Виноградів - слід відмовити. Наслідки спливу позовної давності, про застосування яких просить відповідач, не можуть бути застосовані з огляду на наступне. У відповідності до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який діє на даний час, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Згідно положень п. 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України набрав чинності 01.01.2004 року. Свідоцтво про право на спадщину за законом, з приводу якого виник спір, було видано державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори Боричок К.В. 07.11.2000 року, а тому, як вказувалось вище, до спірних правовідносин судом застосовано ЦК України 1963 року. Згідно ст. 71 ЦК України 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Трирічний строк позовної давності по вимозі про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину закінчився 07.11.2003 року. Оскільки строк пред"явлення позову про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом закінчився 07.11.2003 року, тобто, до набрання чинності діючим ЦК України, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила ЦК України 1963 року. Відповідно до положень ст. 75 ЦК України 1963 року позовна давність застосовувалась судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно ст. 80 ЦК України 1963 року закінчення строку позовної давності до пред"явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Проте, з огляду на те, що суд встановив безпідставність позовних вимог в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, та прийшов до висновку, що право позивачів не було порушено, тому позов не підлягає задоволенню саме з цих підстав. Відповідно у зв"язку з цим не може бути відмовлено у позові з підстав закінчення строку позовної давності. Виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши у відповідності до ст.212 ЦПК України належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний, необгрунтований та задоволенню не підлягає. Інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи немає.

Outcome: dismissed