Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-05 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, а саме величини втрати товарної вартості автомобіля "Toyota" RAV-4, д.р.н [NUMBER], у розмірі 2680, 93 грн.., судових витрат на правову допомогу у розмірі 2500 грн., коштів, сплачених на огляд автомобіля представниками СТО, щодо виявлення пошкоджень автомобіля у розмірі 334,80 грн., а також судових витрат у розмірі 640, 00 грн.. В обґрунтування позову зазначила, що 29.08.2014 року о 9 годині 20 хвилин в м. Одесі, по вул. Сегедській, при виїзді на вул. Фонтанська дорога, відбулась дорожньо-транспортна пригода, за участю транспортного засобу марки «Тойота» Camri, державний номер [NUMBER], яким керувала [PERSON], та автомобіля марки « Тойота» RAV-4, державний номер [NUMBER], внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Автомобіль марки «Тойота» RAV-4, державний номер [NUMBER], належить позивачу на праві власності. Постановою Київського районного суду м. Одеси від 29.09.2014 [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Тойота» Camri за страхована АТ «СК «АХА Страхування». За вказаних обставин позивача 14.01.2015 року звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до АТ «СК «АХА Страхування» про відшкодування завданих їй внаслідок ДТП збитків, а також шкоди, пов'язаної із втратою товарної вартості пошкодженого автомобіля та витрати на огляд автомобіля представниками СТО відповідно до акту виконаних робіт від 04.09.2014 року у розмірі 334,80 грн.. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.07.2017 року по справі №522/520/15 її позовні вимоги були задоволенні частково, а саме стягнуто з АТ «СК «АХА Страхування» матеріальні збитки та судові витрати, пов'язані з розглядом справи. Посилалась на те, що судом було зазначено, що вимоги про стягнення величини ВТВ пошкодженого автомобіля та витрат на огляд автомобіля представниками СТО вона не позбавлена права заявити до винної особи, яка спричинила шкоду, тобто до [PERSON], та в цій частині її позов не було задоволено. Відповідно до судової товарознавчої експертизи транспортного засобу №309 від 16.06.2016 року, проведеної за ухвалою апеляційного суду Одеської області, величина ВТВ пошкодженого автомобіля складає 2 680, 93 грн.. Посилалась на те, що 18.07.2017 року вона направила на адресу відповідачки лист з проханням добровільно відшкодувати їй завдану шкоду в термін до 01 серпня 2017 року, так як в серпні поточного року спливає 3х річний строк позовної давності. Однак на лист жодної відповіді вона не отримала, що, на думку позивачки, свідчить про відмову [PERSON] добровільно відшкодувати завдану нею шкоду, пов'язану із втратою товарності вартості пошкодженого автомобіля. За вказаних обставин звернулась до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 30.10.2017 року провадження у справі було відкрито. Розгляд справи, призначений на 20.11.2017 року, був відкладений за клопотанням сторін на 18.12.2017 року. 18.12.2017 року розгляд справи був відкладений на 26.02.2018 року у зв'язку з неявкою в судову засідання сторін. До суду 20.02.2018 року надійшло клопотання відповідачки, згідно якого просила застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності. Посилалась на те, що ДТП сталося 29.08.2014 року та кінцевий строк для захисту прав позивача є 29.08.2017 року. Рішення Апеляційного суду Одеської області щодо відшкодування шкоди страховою компанією прийнято 06.07.2017 року та у позивача був час звертатися з позовом до відповідача протягом майже 1,5 місяці. При цьому позивачем подано позов лише 19.10.2017 року, саме після спливу 1го місяця з дня прийняття ухвали Малиновського районного суду м. Одеси про повернення позовної заяви від 18.09.2017 року. Вважає щодо стягнення шкоди у вигляді величини товарної вартості автомобіля у позивача був час протягом 3х років з моменту ДТП і для цього не було необхідності очікувати рішення суду щодо стягнення шкоди зі страхової компанії, оскільки згідно ч.1 ст. 32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу. Також 20.02.2018 року від [PERSON] надійшов відзив на позов [PERSON], згідно якого вважає, що не повинна сплачувати величину втрати товарного вартості автомобіля; строк експлуатації транспортного засобу перевищує 7 років. Стверджувала на те, що судова автотоварознавча експертиза 2016 року, на яку посилається позивачка, була проведена без належного повідомлення відповідачки про її проведення, дату, час та місце огляду транспортного засобу, крім того, вона участі у вказаному судовому процесу не приймала. Вважає, що висновок експерта є необ'єктивним, він не підписаний експертом. Також, стверджувала, що вартість юридичних послуг адвоката складає майже 100% суми відшкодування, яку позивачка заявляє у своєму позові, що вважає неспівмірним та несправедливим. Також вважає, що відсутні правові підстави щодо вимоги позивачки про стягнення з неї 334.80 грн. на огляд автомобіля представниками СТО відповідно до акту виконаних робіт №0000009667 від 04.09.2014 року щодо виявлення пошкоджень автомобіля, оскільки вказані витрати позивачка зазнала з власної ініціативи. Огляд автомобіля у зв'язку з його пошкодження в результаті ДТП на момент проведення зазначеного позивачкою огляду вже було здійснено, тому необхідність у додатковому дослідженні автомобіля була відсутня, проведення додаткового огляду було примхою позивачки та належним чином необґрунтовано. Вона ж, відповідачка, не була сповіщена про намір проведення, про час та місце огляду автомобіля. Вважає, що позивачем не доведено, що квитанція про сплату коштів за огляд автомобіля, акт виконаних робіт та довідка без дати (де зазначені ушкодження) є належними доказами по справі. За вказаних обставин просила відмовити у задоволенні позову. Розгляд справи, призначений на 26.02.2018 року, було відкладено на 02.04.2018 року у зв'язку з находження судді на семінарі. До суду 22.03.2018 року надійшла відповідь позивачки на відзив [PERSON], згідно якої посилалась на те, що автомобіль належить їй на праві власності та до ДТП 29.08.2014 року він знаходився в ідеальному стані, жодних пошкоджень не зазнавав, лакофарбоване покриття КТЗ не пошкоджувалося. Посилалась на те, що внаслідок халатного відношення відповідачки вона вимушена вести судові спори протягом останні трьох років, при цьому відповідачка тлумачить норми чинного закону на власний розсуд. Посилалась на те, що на момент ДТП у неї були всі підстави звертатися з позовом про відшкодування шкоди безпосередньо до відповідачки як винної особи, що на жаль вона не зробила. Вказувала, що у своєму відзиві на позов відповідачка намагається тлумачити вимоги Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів на свій власний розсуд. Стверджувала, що відповідачка, посилаючись у відзиві на п/п е) п.8.6.2 Методики навмисно залишила поза увагою ремонтну калькуляцію до висновку №309 судової авто товарознавчої експертизи, де розраховано подетально втрати на лакофарбовані матеріали, а також вартість з пофарбування та інших механічних (кузовних) робіт. Посилалась на те, що на момент ДТП вік автомобіля складав 5 років з моменту виготовлення та 4 роки з дати придбання його позивачкою та початку експлуатації. Вважає, що не відповідає дійсності твердження відповідачки щодо порушення вимог п.5.2 Методики товарознавчої експертизи і оцінки КТЗ щодо порядку повідомлення зацікавлених осіб про дату, час та місце проведення огляду автомобіля, оскільки відповідачем по справі на той час було АТ «Страхова компанія «АХА Страхування», яке і було належним чином повідомлено експертом ОНДІСЕ про огляд автомобіля. Рішенням суду апеляційної інстанції від 06.07.2017 року було визнано висновок №309 від 16.06.2016 року судової автотоварознавчої експертизи ОНДІСЕ таким, що відповідає вимогам закону про належність та допустимість доказів. Вважає безпідставними посилання відповідача на порушення ст.ст.77, 78 ЦПК України, вказаний висновок експерта підписаний експертом та скріплений відповідною мокрою печаткою ОНДІСЕ. Посилалась на те, що достатність наданих доказів щодо стягнення витрат на правову допомогу з відповідача підтверджено і рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.07.2017 року. Вказувала, що витрати на огляд автомобіля представниками СТО відповідно до акту виконаних робіт №00000009667 від 04.09.2014 року щодо виявлення пошкоджень автомобіля вона зазнала не з власної ініціативи, а з ініціативи експерта при огляді КТЗ на станції технічного обслуговування, крім того саме це огляд був первинним. Також, в акті виконаних робіт від 04.09.2014 року щодо огляду КТЗ вказано всі технічні параметри згідно технічного паспорту автомобіля, в т.ч. і державний номер. Рік випуску зазначено 2009 рік, але це рік придбання КТЗ в салоні, що є всього лише технічною опискою. Також, довідка складена працівником ДАІ в день скоєння ДТП, про що в ній зазначено, 29.08.2014 року о 09 год. 10 хв., тобто довідка містить дату складання. Довідка дійсно видана на прізвище [PERSON], так як вона особисто під час ДТП знаходилася за кермом пошкодженого автомобіля, проте це не суперечить чинному законодавству. За вказаних обставин вважає, що її позов підлягає задоволенню. 02.04.2018 року розгляд справи був відкладений на 04.05.2018 року у зв'язку з перебуванням судді у відпустці. До суду 24.04.2018 року надійшли заперечення [PERSON] на відповідь на відзив позивача, згідно яких позовні вимоги не визнала у повному обсязі. 04.05.2018 року розгляд справи був відкладений на 05.07.2018 року за клопотанням сторін. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача - [PERSON] (по ордеру серії ОД №150918 від 20.11.2017 року) у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила відмовити, застосувавши до спірних правовідносин строки позовної давності. Ухвалою суду від 04.05.2018 року по справі було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті на 05.07.2018 року. Розгляд справи, призначений на 05.07.2018 року, після надання поясненнями сторонами, був відкладений на 06.07.2018 року. У судове засідання, призначене на 06.07.2018 року, сторони не з'явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Від представника відповідача до суду надійшла заява, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності. У зв'язку з викладеним та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням пояснень, наданими учасниками справи у минулих судових засіданнях, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За вимогами Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Судом встановлено, що 29.08.2014 року сталася ДТП, внаслідок якої зіткнулись автомобіль [NUMBER] під керуванням [PERSON]. Винною у скоєнні ДТП, на підставі постанови Київського районного суду м. Одеси від 29.09.2014 року, визнана водій [PERSON]. [PERSON] є власником автомобіля [NUMBER], який внаслідок ДТП отримав механічні пошкодження. На момент ДТП автомобіль відповідачки «Тойота» Camri, д/н [NUMBER], був забезпечений полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/6497602 від 30.12.2013 року. За вказаних обставин, 14.01.2015 року [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування», за яким просила стягнути зі страхової компанії на її користь кошти у розмірі 27524,54 грн. розрахованих, як різницю між реальною вартістю збитків, спричинених ДТП, відповідно до Звіту № 175-11/зм-2015 та вже виплаченою сумою; кошти на суму 3876,20 грн. як величину втрати товарної вартості автомобіля TOYOTA RAV-4 відповідно до Звіту № 175-11/зм-2015; завдану моральну шкоду у розмірі 10000, 00 грн.; витрати, пов'язані з проведенням експертного дослідження, у розмірі 1500, 00 грн.; вартість пошкодженого номерного знаку у розмірі 300, 00 грн.; витрати на огляд автомобіля представниками СТО у розмірі 334, 80 грн.; витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, у розмірі 243, 60 грн.. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2015 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» про стягнення страхового відшкодування, витрат на дослідження та пошкодження номерного знаку (справа № 522/520/15). Додатковим рішенням суду від 28.03.2017 року було відмолено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» про стягнення коштів у розмірі 27524,54 грн. як різниці між реальною вартістю збитків і сплаченою сумою страхового відшкодування; коштів на суму 3876,20 грн. як величини втрати товарної вартості автомобіля; відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 10000, 00 грн.; витрат на огляд автомобіля представниками СТО у розмірі 334, 80 грн.; витрати, пов'язаних зі сплатою судового збору, у розмірі 243, 60 грн.. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.07.2017 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2015 року і додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2016 року у частині відмови [PERSON] у позові про стягнення страхового відшкодування у розмірі 27 524,54 гривень, як різниці між реальною вартістю збитків і сплаченою сумою страхового відшкодування та судових витрат були скасовані. [PERSON] Вікторівни про стягнення страхового відшкодування у розмірі 27 524,54 гривень, як різниці між реальною вартістю збитків і сплаченою сумою страхового відшкодування - задоволено. Стягнуто з акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" на користь [PERSON], ІІН № [NUMBER] різницю між реальною вартістю збитків і виплаченою страховою сумою у розмірі 27 524 гривні 54 копійок, судові витрати у вигляді судового збору у сумі 243 гривні 60 копійок за розгляд справи у суді першої інстанції і 478 гривень 90 копійок за розгляд справи у суді апеляційної інстанції, витрати за проведення судової автотоварознавчої експертизи у сумі 1 056 гривень 96 копійок і витрати на правову допомогу у розмірі 2 500 гривень. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2015 року і додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2016 року у частині відмови у позові про стягнення витрат на дослідження та пошкодження номерного знаку, величини втрати товарної вартості автомобіля, моральної шкоди, витрат на огляд автомобіля представником СТО - залишено без змін. Рішення суду апеляційної інстанції набрало законної сили. Відповідно до частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд першої та апеляційної інстанції за розглядом справи №522/520/15 виходив з того, у відповідності до ст.. 32.7 Закону України, відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує: шкоду, пов'язану із втратою товарної вартості транспортного засобу; Суд апеляційної інстанції зазначив, що «Законом не передбачено відшкодування страховою компанією витрат на огляд автомобіля представником СТО, вимоги про стягнення зазначених витрат, а також щодо стягнення величини втрати товарної вартості автомобіля, позивачка не позбавлена права заявити до винної особи, яка спричинила шкоду». Спірні правовідносини регламентуються такими нормами законодавства. Щодо вимог про стягнення величини втрати товарної вартості автомобіля суд зазначає наступне. Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Відповідно до ч. 2 ст. ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки,відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Як закріплено ст.1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, вказана правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 20 січня 2016 року в справі 6-2808цс15. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно з пунктом 2.4 Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків). Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ. Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті. Отже, показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу. Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Верховного суду України від 16 грудня 2015 р. по справі №6-760цс15. Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до конкретних виявів реальних збитків. Відповідно до підпункту 8.6.1 пункту 8.6 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ. Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики). Тобто величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкодженої: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації, усіх типів КТЗ. Підпунктом 8.6.2 пункту 8.6 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е»). Згідно із висновком №309 від 16.06.2016 року судової автотоварознавчої експертизи, проведеної на підставі ухвали апеляційного суду Одеської області від 10.03.2016 року, величина втрати товарної вартості автомобіля склала 2 680 (дві тисячі шістсот вісімдесят) гривень 93 копійок. Зазначена сума не була спростована відповідачкою належними та допустимими доказами. При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідачки на те, що висновок експерта є неналежним доказом у даній справі, оскільки його оцінка вже була надана апеляційним судом Одеської області та останній був прийнятий судом до уваги під час винесення рішення від 06.07.2017 року (у справі №522/520/15). Експертне автотоварознавче дослідження від 16.06.2016 року, проведене судовим експертом [PERSON] є належним доказом із тих підстав, що воно стороною відповідача жодним чином не спростовано і в ньому містяться конкретні, чіткі дані щодо предмета доказування в частині, що стосується визначення вартості майнової шкоди, заподіяної позивачці у результаті пошкодження її автомобіля та втрати його товарної вартості Також, зазначеним висновком №309 від 16.06.2016 року судової автотоварознавчої експертизи спростовується твердження відповідачки стосовно того, що величина втрати товарної вартості автомобіля не мала нараховуватись. Також, судом не приймаються до уваги посилання відповідачки на те, що довідка про отримання транспортним засобом механічних пошкоджень автомобіля видана на ім'я [PERSON], оскільки вказана особа була за кермом та останнє не суперечить чинному законодавству. Крім того, зазначене не має вагомого значення, оскільки не спростовує вину відповідачки у завданні збитків позивачці унаслідок вчинення ДТП 29.08.2014 року. Отже, системний аналіз пункту 32.7 статті 32 указаного Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), статті 22, абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статей 1166, 1187, 1194 Цивільного кодексу України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 зазначеної Методики дає можливість дійти висновків, відповідно до яких власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку. Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Верховного суду України від 16 грудня 2015 р. по справі №6-760цс15. Таким чином, на підставі викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] коштів у розмірі 2 680 (дві тисячі шістсот вісімдесят) гривень 93 копійок як величину втрати товарної вартості автомобіля [NUMBER]. Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідачки на її користь коштів, сплачених на огляд автомобіля представниками СТО, щодо виявлення пошкоджень автомобіля у розмірі 334,80 грн., суд зазначає наступне. Суд вбачає, що згідно акту виконаних робіт №00000009667 від 04.09.2014 року, представниками ТОВ «ВТП «Інжпроект» було здійснено огляд автомобіля на виявлення його пошкоджень. За надані послуги позивачка сплатила 334, 00 грн.. Між тим, такий огляд було проведено без повідомлення та участі відповідачки. Крім того, рішення суду від 06.07.2017 року про відшкодування [PERSON] збитків було ухвалено з урахуванням іншого експертного звіту. Доказів щодо того, що даний огляд проводився в рамках цивільної справи суду не надано. Тому підстав для стягнення даних коштів з відповідачки суд не вбачає ат в цій частині позову відмовляє. З приводу розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Згідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема: на професійну правничу допомогу; Право на правову допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 12 ЦПК України (тут і далі в редакції, чинній на момент подання позову). За приписами статей 79, 84 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до статті 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. У відповідності до ст. 137 ЦПК України (в редакції на час винесення рішення суду), витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" визначено граничний розмір витрат на правову допомогу. Передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачкою суду надано копію договору №4 від 07.08.2017 року, підписану між адвокатом [PERSON] та позивачкою, згідно якої адвокат [PERSON] зобов'язався надавати правову допомогу за позовом до [PERSON]. За надані послуги позивачка сплатила 2500 грн., що підтверджується копією квитанції №4 від 07.08.2017 року (а.с.59-60), оригінал якої суд оглядав. Про участі представника позивача - адвоката [PERSON] у розгляді даної справи свідчить те, що він подавав відповідь на відзив від імені [PERSON], був присутній у судових засіданнях 04.05.2018 року, 05.07.2018 року. Також, за подання даного позову позивачка сплатила судовий збір у розмірі 640, 00 грн. (згідно квитанції №5 від 19.10.2017 року (а.с.1). Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у сумі 640, 00 гривень та судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 2 500 гривень, які документально підтверджені. З приводу заяви відповідача про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, то суд не приймає її до уваги. У правовому висновку ВСУ у постанові від 11 жовтня 2017 року № 6-1365цс17 ВСУ вказав, що позивач дізнався про порушення свого права та про особу, яка його порушила (водія, що спричинив ДТП), тобто в день скоєння ДТП, внаслідок якої пошкоджено автомобіль, і саме із цього часу у позивача виникло право вимоги до безпосереднього заподіювача шкоди. Як встановлено за розглядом справи: ДТП сталося 29.08.2014 року; рішення апеляційного суду за розглядом справи №522/520/15, яким було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про стягнення зі страхової компанії величини втрати товарного вартості та витрат за огляд представниками СТО, було постановлено 06.07.2017 року; позивачка з позовом до винної особи з-першу звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси 23 серпня 2017 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності, проте ухвалою суду від 18.09.2017 року позов було повернуто позивачу для подання до належного суду за місцем проживання відповідача. З даним позовом [PERSON] звернулась до суду 20.10.2017 року. Таким чином суд вважає, що позивачем строки позовної давності були пропущені з поважних причин (оскільки відповідачка змінювала свою адресу проживання декілька разів) та до спірних правовідносин не застосовує строки позовної давності як підстави для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ч 1-3,5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Outcome: partial