Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

17.12.2019 року КНП СОР «Обласний клінічний медичний центр соціально небезпечних захворювань» звернувся до суду з вищевказаною заявою про обов`язкову госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON] , [INFO] . Заяву мотивують тим, що [PERSON] , в супроводі батьків, працівників поліції, в зв`язку з погіршенням психічного стану, (згідно заяви батька): поводив себе неадекватно, став агресивний, на зауваження не реагував, бився, агресивно налаштований до рідних, не спав вночі, був доставлений до диспансерного відділення КНП СОР "ОКМЦСНЗ". На приймальному покої Закладу був психомоторно збуджений, погрожував розправою батькам, працівникам поліції, нецензурно висловлювався, інструкції не виконував, де за рішенням лікаря - психіатра в примусовому порядку госпіталізований до психіатрично - діагностичного відділення №5. Примусова госпіталізація визнана доцільною комісією лікарів-психіатрів у висновку від 17.12.2019 року, відповідно до якого [PERSON] , виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання, внаслідок чого виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, потребує застосування госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку згідно з ст. 14 Закону України „Про психіатричну допомогу". В судовому засіданні представник лікувального закладу вимоги заяви підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, пояснила, що [PERSON] , потребує госпіталізації до психіатричного закладу. Особа, щодо якої розглядається питання, пов`язане з наданням психіатричної допомоги - [PERSON] , висловив незгоду із заявленим клопотанням. Захисник [PERSON] , - адвокат Єфіменко Л.І. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви про примусову госпіталізацію [PERSON] Пояснила, що не було доведено того, що [PERSON] , становить небезпеку собі чи оточуючим, може вчинити будь - які дії, які б призвели до реальної погрози життю чи здоров`ю. [PERSON] , може забезпечити власну життєдіяльність. Свідок [PERSON] , та [PERSON] в судовому засіданні, кожен окремо, пояснили, що вони є батьками [PERSON] , їхній син в 2007 р. переніс закриту черепно - мозкову травму, лікувався стаціонарно. Після перенесеної травми страждав на напади головного болю, в зв`язку з чим постійно вживав знеболюючі препарати в великих дозах. 14.12.2019 року на фоні сварки з братом почав поводити себе агресивно. Наразі їхній син не становить небезпеки для себе чи оточуючих, спроможний самостійно себе обслуговувати. Вони беруть на себе зобов`язання контролювати належне лікування сина у амбулаторному порядку і прохають не поміщати його на стаціонарне лікування до медичного закладу. Прокурор в судовому засіданні заяву підтримав. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи вважає, що заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до ч. 4, ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України, у випадках, коли відповідно до закону госпіталізація у примусовому порядку була проведена за рішенням лікаря-психіатра і визнана доцільною комісією лікарів-психіатрів, психіатричний заклад, в якому перебуває особа, направляє до суду заяву про її госпіталізацію у примусовому порядку протягом 24 годин. Крім того, згідно зі ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено презумпцію психічного здоров`я, тобто кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки, наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Правова позиція щодо презумпції психічного здоров`я людини та неможливості незаконного втручання держави в її особисту свободу внаслідок нічим не підтвердженого припущення щодо наявності у неї психічного захворювання викладена у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є обов`язковою для застосування національними судами. Так, прикладом реалізації права на здоров`я в контексті положень п.п. «е» п. 1, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме рішення від 28 жовтня 2003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації, рішенні від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації. Згідно з ч. 6, ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Так, матеріали справи не містить належних, допустимих, достовірних доказів, які б у своїй достатності та взаємозв`язку свідчили про наявність підстав для надання [PERSON] психіатричної допомоги у примусовому порядку, що встановлені законом (ст. 280 ЦПК України). Згідно висновку лікарсько-консультативної комісії від 17.12.2019 року [PERSON] , встановлений діагноз: виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання, розлади особистості та поведінки внаслідок органічного враження головного мозку змішаного генезу (травматичного, токсичного) з легким інтелектуально- мнестичним зниженням та вираженими характерологічними змінами особистості за органічним типом,внаслідок чого виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, потребує застосування госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку згідно з ст. 14 Закону України „Про психіатричну допомогу". Однак ані пояснення свідків, ані зазначений висновок не містить належних і допустимих доказів того, що поведінка [PERSON] , призвела до вчинення чи реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, а також того, що він неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Так доводи про наявність реальних погроз життю та здоров`ю рідних не підтверджені як показами зазначених осіб, так і будь-якими матеріалами за результатами звернень останніх до правоохоронних органів із цього приводу, а встановлені судом інші факти його поведінки не є підставою для саме його госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку згідно з ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Із заявою про надання хворому амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку відповідно до ст. 12 Закону України «Про психіатричну допомогу» відносно зазначеної особи до суду не надходило. Доказів того, що [PERSON] пропонувалось надання амбулаторного лікування, а останній ухилявся від його проходження, суду також не надано. Із огляду на викладене суд дійшов висновку, що заява КНП СОР "ОКМЦСНЗ" про госпіталізацію [PERSON] , до психіатричного закладу в примусовому порядку задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed