Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в обгрунутвання якого послався на те, що 25 лютого 2016 року ним був укладений договір фінансового лізингу № 004071 та в рахунок його виконання 25.02.2016 року перераховані грошові кошти у розмірі 60 000 грн. Але отримати предмет лізингу( автомашину) він не зміг, тому що всупереч умов Договору ціну на транспортний засіб було збільшено з 160000 грн. до 183000 грн. Вважаючи, що Договір не відповідає вимогам законодавства, позивач направив ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» лист про розірвання договору з поверненням вже виплачених грошових коштів, але листом за вих. № 637 від 26.04.16 р. відповідач повідомив, що надішле додатковий договір про розірвання вказаного правочину та утримає при його підписанні 20% від авансового платежу та комісію за організацію договору, хоча ніяких дій по придбанню транспортного засобу ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» не виконувала. Вважав, що умови договору не відповідають ст.ст.4 та 19 Закону України « Про захист прав споживачів». Предмет договору лізингу конкретно не визначено. У Договорі не передбачена відповідальність лізингодавця ( ТОВ Лізингова компанія «ЕТАЛОН) перед лізингоотримуючим ( позивачем по справі)за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. А також посилався на те, що відповідач проводив свою господарську діяльність без відповідної ліцензії , що не відповідає закону. Ці неправомірні дії відповідача змусили позивача звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та визнання Договору фінансового лізингу № 004071 від 25 лютого 2016 року недійсним. В судове засідання представник позивача та позивач не зявились, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача - в судове засідання не зявився, попередньо надавши заяву про розгляд справи без участі, прохав у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки вважав, що договір відповідає вимогам закону. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України" від 18.03.2004, № 1618-IV, (надалі ЦПК України), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 25 лютого 2016 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» був укладений договір фінансового лізингу № 004071 ( в подальшому «Договір»). Згідно п.1.1Договору Лізингодавець зобовязується придбати і передати на умовах фінансового лізингу предмет лізингу визначений у п.3.1. цього Договору ), а Лізингооодержувач зобовязуюся прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі і ці дії відносяться до фінансових послуг. Відповідно до п. 3.1. Договору предметом лізингу є автомобіль Geely MK. Згідно п.3.2. вартість предмета лізингу на момент укладання Договору та розмір авансового платежу визначається у Додатку №1, що є невідємною частиною даного договору. Згідно додатку № 1 до Договору вартість предмета лізингу складає 160000,00 грн; авансовий платіж 80 000,00грн. Відповідно до квитанцій від 25.02.2016 року позивачем сплачено на користь відповідача 44000,00 авансового платежу та 16000,00 грн регістраційного платежу згідно угоди №004071 від 25.02.2016 року Згідно листа ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» вих. №637 від 26.04.2016 року відповідач отримав зазначені кошти від позивача у вказаному розмірі. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Так, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. З матеріалів справи вбачається, що Договір було укладено сторонами у письмовій формі. Таким чином, враховуючи, що сторонами не додержано нотаріальної форми договору лізингу суд дійшов висновку, про його нікчемність. Аналогічні правові позиції викладені в Постановах Верховного Суду України у справах № 6-2766цс15 від 16.грудня 2015 року та №6-1551цс15 від 19.10.2016 року За наведених вище обставин, твердження відповідача про те, що Договір фінансового лізингу вчинений з дотриманням норм Цивільного кодексу України у письмовій формі є хибним. [PERSON] юстиції України від 10.03.2016 року наданий відповідачем з питань розяснення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу не є нормативно-правовим актом та висновків про нікчемність правочину не спростовує. (а.с.85) Відповідно до п.4 ПВСУ від 06.11.2009 року про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорюванні - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо) Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до п.7 зазначеного Пленуму, у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За таких обставин, оскільки наявні підстави вважати Договір фінансового лізингу №004071 від 25 лютого 2016 року, нікчемним через невідповідність його вимогам закону, то останній не потребує додаткового визнання його таким судом (недійсним), а отже доводи сторін щодо недійсності (оспорюваності) даного договору не заслуговують на увагу. Натомість суд дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом зобовязання відповідача повернути [PERSON] грошові кошти в розмірі 60\~000 гривень (шістдесят тисяч), як про це і прохав останній. Враховуючи, що суду не надано з боку позивача повних реквізитів рахунку на якій він просить повернути кошті, та доказів можливості використання даного рахунку для здійснення відповідних банківських операцій, суд вважає що визначений позивачем спосіб виконання рішення суду шляхом зобовязання повернути гроші саме на зазначений рахунок може утруднити виконання рішення суду, а тому є недоцільним. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» з відповідачів слід стягнути судові витрати на користь держави пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Згідно ст. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 цього Кодексу до судових витрат належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Відповідно до ст.1 Закон, ВР України, від 20.12.2011, № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах") розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь судових витрат за надання правової допомоги у розмірі 7000,00грн на підтвердження чого надано ордер про надання правової допомоги, витяг з угоди, квитанцію адвоката №13 від 12.05.2016 року згідно якої від позивача прийнято 7000,00грн за цивільну справу, а також акт прийому-здачі виконаних робіт з відповідними розрахунками. Відповідно до п.47,48 Пленуму ВССУ 17.10.2014\~ № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах при стягненні витрат на правову допомогу" слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". . Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, враховуючи, надані суду розрахунки та документальні підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу (за складання позову, консультації, участь в судових засіданнях, ознайомлення з судовою практикою), характер спірних правовідносин та їх складність, суд вважає заявлене клопотання обґрунтованим щодо витраченого часу на складання позову -5 годин, консультації -1 година, участь в судових засіданнях-2 години, та частково обгрунтованим щодо - ознайомлення з судовою практикою, а саме щодо 2-х годин. Отже підлягають компенсації витрати за 10 годин правової допомоги з розрахунку мінімальної з.п. 1450грн (40%- 580грн), а саме 5800,00грн. (10х580=5800) Таким чином на користь позивача пропорційно до задоволених вимог підлягають стягненню 2900,00грн витрат на правову допомогу, (5800/2=2900) а також 300 гривень судового збору.((60000,00 х 1%)/2=300) На підставі вкладеного та

Outcome: partial