Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк»,ТОВ «ОТП Факторинг» , третя особа приватний нотаріус Пянтковська О.Г. про визнання іпотеки припиненою, яку уточено в процесі судового розгляду. У процесі слухання справи до участь притягнуто в якості третьої особи ТОВ «Данфіс». У позові зазначено, що 26 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № СМ- SМЕ200/128/2008 . В забезпечення виконання Позичальником умов Кредитного договору 26.03.2008 року між Позичальником та Банком було укладено Договір іпотеки № РМ- SМЕ200/128/2008. Згідно до п. 3.1 Договору іпотеки предметом іпотеки за цим договором є нежиле приміщення, підвалу та першого поверху літ. А-5, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку із укладенням Договору іпотеки до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна було внесено запис про заборону на нерухоме майно і до Реєстру іпотек запис про обтяження Нежилого приміщення іпотекою. Внаслідок укладення Договору купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», останній набув прав кредитора за Кредитним договором та Договором іпотеки (цей факт встановлений рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2013 року по справі №335/3367/13-ц та в силу ст. 61 ЦПК України не підлягає доведенню). Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 05.06.2012 року по справі № 2-415/2012 за йозовомБеззубенкаІ.Л. до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «Факторинг Україна», третя особа ТОВ «Данфіс» про розірвання кредитного договору було вирішено: «Цивільний позов [PERSON]. до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «Факторинг Україна», третя особа ТОВ «Данфіс» про розірвання кредитного договору - задовольнити. Розірвати кредитний договір № СМ-8МЕ 200/128/2008 від 26.03.2008 року, укладений між [PERSON]. та ЗАТ «ОТП Банк», яке змінило назву на ПАТ «ОТП Банк.» (Рішення набрало законної сили). 05 лютого 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на Нежиле приміщення. За заявою ТОВ «ОТП Факторинг України» Підрозділом примусового виконання рішень ВДВС Головного управління юстиції у Запорізькій області було відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного Виконавчого напису. Позичальник звернувся до суду із позовом про визнання таким, що не підлягає виконанню, Виконавчого напису про звернення стягнення на Нежиле приміщення. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2013 року по справі №335/3367/13-ц було визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною 05 лютого 2013 року (зареєстрований в реєстрі № 612) про звернення стягнення на нежиле приміщення, підвалу та першого поверху літ. А-5, загальною площею 444,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], у зв'язку із вчиненням Виконавчого напису після спливу строку позовної давності за основним зобов'язанням, рішення набрало законної сили (залишено без змін апеляційною інстанцією). Відповідно до частини 5 статті 3 Закону України "Про іпотеку", іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України "Про іпотеку", іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії Іпотечного договору. Таким чином, іпотека належного позивачу на праві приватної власності нежилого приміщення, яка є похідною від основного зобов'язання, припиняється у зв'язку із припиненням основного зобов'язання, яке нею забезпечувалося, на підставі статті 17 Закону України «Про іпотеку". Оскільки, іпотека належного [PERSON]. на праві приватної власності нежилого приміщення припинилася, відсутні підстави для існування (наявності заборони відчуження Нежилого приміщення, накладеної у зв'язку із виникненням Іпотеки Нежилого приміщення. Посилаючись на вищезазначене, позивач просив суд, з урахуванням уточнення вимог, Визнати припиненою іпотеку нерухомого майна: нежилого приміщення, підвалу та першого поверху літ. А-5, загальною площею 444, 7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] яка іпотека виникла на підставі договору іпотеки № РМ-SМЕ200/128/2008 від 28 березня 2008 року, що був укладений між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та зняти заборону відчуження нерухомого майна: нежилого приміщення, підвалу та першого поверху літ. А-5, загальною площею 444, 7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка була накладена у зв'язку з нотаріальним посвідченням договору іпотеки № РМ-SМЕ200/128/2008. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав, викладених у ньому, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково зазначив, що у даній цивільній справі необхідно застосувати як джерело право практику ЄСПЛ , викладену у рішенні від 20.09.2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія» Юкос» проти Росії, яка узгоджується із змістом ч.2 ст.20 ЦК України. У судовому засіданні представник відповідачів заперечувала проти задоволення позову і зазначала, що дійсно кредитний договір із позивачем розірвано, однак лишалась заборгованість, яку Відповідач має намір стягнути у судовому порядку, незважаючи на пропуск строку позовної давності, а тому підстав для визнання іпотеки припиненою немає. Крім того, позивач дійсно звертався до відповідача із заявою про виключення з державного реєстру іпотек запису щодо нерухомого майна, однак так як заборгованість не погашена підстав для зняття заборони відчуження немає. Треті особи: приватний нотаріус Пянтковська О.Г. та ТОВ «Данфіс» у судове засідання не з'явилися, заперечень на позов суду не надали, причину неявки суду не сповістили, про день і час слухання справи повідомлялася завчасно, у встановленому законом порядку. Від приватного нотаріуса надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, вивчивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь уу справі. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що 26 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» (далі - Банк) та [PERSON] (далі - Позичальник) було укладено кредитний договір № СМ- SМЕ200/128/2008(а.с.15-20) В забезпечення виконання Позичальником умов Кредитного договору 26.03.2008 року між Позичальником та Банком було укладено Договір іпотеки № РМ- SМЕ200/128/2008 (далі - Договір іпотеки). (а.с.21-24) Відповідно до п. 3.1 Договору іпотеки предметом іпотеки за цим договором є нежиле приміщення, підвалу та першого поверху літ. А-5, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі - Нежиле приміщення). У зв'язку із укладенням Договору іпотеки до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна було внесено запис про заборону на нерухоме майно (Нежиле приміщення) і до Реєстру іпотек запис про обтяження Нежилого приміщення іпотекою. Внаслідок укладення Договору купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», останній набув прав кредитора за Кредитним договором та Договором іпотеки (цей факт встановлений рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2013 року по справі №335/3367/13-ц та в силу ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню). Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 05.06.2012 року по справі № 2-415/2012 за позовом [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «Факторинг Україна», третя особа ТОВ «Данфіс» про розірвання кредитного договору, позов [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «Факторинг Україна», третя особа ТОВ «Данфіс» про розірвання кредитного договору, задоволено. Розірвано кредитний договір № СМ-SМЕ 200/128/2008 від 26.03.2008 року, укладений між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», яке змінило назву на ПАТ «ОТП Банк». Стягнуто з ПАТ «ОТП Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 107,3 грн. (а.с.25) Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, рішення апеляційного суду Запорізької області від 04.09.2012 року, яким скасовано рішення Вільнянського районного суду Запорізької області і ухвалено нове рішення про відмову у позові, скасовано, рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 05.06.2012 року залишено без змін. 05 лютого 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на Нежиле приміщення. За заявою ТОВ «ОТП Факторинг України» Підрозділом примусового виконання рішень ВДВС Головного управління юстиції у Запорізькій області було відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного Виконавчого напису. [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання таким, що не підлягає виконанню, Виконавчого напису про звернення стягнення на Нежиле приміщення. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2013 року по справі №335/3367/13-ц було визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною 05 лютого 2013 року (зареєстрований в реєстрі № 612) про звернення стягнення на нежиле приміщення, підвалу та першого поверху літ. А-5, загальною площею 444,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], у зв'язку із вчиненням Виконавчого напису після спливу строку позовної давності за основним зобов'язанням, рішення набрало законної сили 16.01.2014 року (залишено без змін апеляційною інстанцією). Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Після ухвалення судового рішення, [PERSON] 16.03.2016 року надсилалися листи на адресу ТОВ «ОТП Факторинг» із проханням (вимогою) вчинити дії, спрямовані на вилучення із реєстрів записів про іпотеку та заборону відчуження, але відповідач таких дій так не вчинив, відмовив у виключенні з державного реєстру іпотек запису про обтяження ( вих..№ 0459 від 22.04.2016 року). Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Отже, наведений у ЦК України перелік підстав припинення зобов'язань не є вичерпним. Зобов'язання може припинятися і з інших підстав (встановлених законом і, зокрема, з підстав встановлених міжнародним договором, згода на обов'язковість кого надана Верховною радою України, що прямо передбачено наведеними нормами закону. Згідно з пунктом 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2,4,7,11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року: «Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції ... та статті 46 Конвенції щодо визнання обов'язкової юрисдикції Європейського суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції», у зв'язку з чим у вітчизняному кримінальному та цивільному судочинстві при Застосуванні норм Конвенції з метою їх тлумачення можливе посилання на рішення Євросуду з прав людини, що мають прецедент ний характер. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»: «Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права». Отже, наведеними вище імперативними нормами законів України встановлено що, у разі невідповідності законів України Конвенції та практиці Суду (у тому числі і неповноти, суперечливості закону), національні суди України не лише можуть, а зобов'язані вирішувати справи в порядку цивільного судочинства (пункти 1, 5 ст. 8 ЦПК України) із застосуванням Конвенції),як джерела права. У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив: «Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду». Тобто, згідно практики Суду суб'єктивне матеріальне право безпосередньо пов'язане з позовною давністю; боржник має право після пропущення кредитором строку позовної давності бути звільненим від свого обов'язку перед кредитором (звільненим від переслідування та притягнення до суду). У справі № 910/14754/14 суд касаційної інстанції застосував практику Європейського суду, викладену в рішенні від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" та дійшов висновку про припинення іпотеки у зв'язку із спливом строку позовної давності . Наведена у рішенні Європейського суду від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" практика Суду (джерело права) узгоджується із змістом ч. 2 ст. 20 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 20 ЦК України нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Саму наявність в ЦК України інституту позовної давності, з урахуванням наведеної практики Суду (джерела права), слід вважати тим випадком, встановленим законом, коли нездійснення у визначений строк права на захист припиняє цивільне право, що порушене. Таким чином, позовна давність це виняток (встановлений законом) із загального правила, передбаченого ч.2 ст.20 ЦК України. Із закінченням позовної давності погашається право на захист, внаслідок матеріальне право стає незахищеним. Зі спливом позовної давності суб'єктивне право припиняє своє існування. Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України "Про іпотеку", іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії Іпотечного договору. Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Сплив позовної давності, який є підставою для відмови у позові відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України, означає, що вже жодна вимога не підлягає примусовому здійсненню за будь-якого розгляду суперечки, порушеної після цього моменту. Наданий [PERSON] кредит є споживчим. Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 р. № 1023-ХІІ "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку із самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб установити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 20 листопада 2013 р. у справі № 6-126цс1З). Відповідно до частини 5 ст. 3, частини 1 ст. 17 Закону України "Про іпотеку", іпотека має похідний характер від основного зобов'язання, є дійсною до припинення основного зобов'язання та припиняється у разі припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Позовні вимоги у даній цивільній справі ґрунтуються на тому, що основне зобов'язання припинилося внаслідок спливу строку позовної давності щодо основної вимоги (вимоги про повернення всієї заборгованості за кредитом), а відповідно припинилася і іпотека - зобов'язання, що має похідний характер. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Після пропущення кредитором (ТОВ «ОТП Факторинг Україна») строку позовної давності щодо основної вимоги (вимоги про повернення всієї заборгованості за кредитом): з Одного боку, незахищене суб'єктивне право кредитора (ТОВ «ОТП Факторинг Україна») - право вимагати від боржника ([PERSON].) виконання його обов'язку (сплатити всю заборгованість за кредитом) припинило своє існування, а з іншого боку, боржник ([PERSON].) отримав право бути звільненим від свого обов'язку (сплатити всю заборгованість за кредитом) перед кредитором (ТОВ «ОТП Факторинг Україна»). Зі спливом строку позовної давності перестали існувати елементи зобов'язального правовідношення (між ТОВ «ОТП Факторинг України» та [PERSON].) щодо повернення кредиту у повному обсязі, а відповідно припинилося і зобов'язання щодо повернення кредиту у повному обсязі (основне зобов'язання), а тому доводи відповідачів щодо наявності заборгованості за кредитним договором є безпідставними, так як відповідачі втратили своє право на стягнення цієї заборгованості через пропуск строку позовної давності. Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання, отже наявні підстави для задоволення позову . Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що рівною мірою означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Право іпотекодателя підлягає судовому захисту за позовом іпотекодателя шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК З урахуванням змісту позову способом судового захисту є не вимога пре припинення договору іпотеки, а вимога про визнання іпотеки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настанні підстав, з якими законом пов'язане припинення іпотеки (у даному конкретному випадку - це припинення основного зобов'язання зі спливом строку позовної давності). За змістом частини 1 статті 17 Закону України "Про іпотеку" припинення зобов'язання іпотеки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Уживаний законодавцем у ч. 1 статті 17 Закону України "Про іпотеку" термін іпотека» використовується в розумінні зобов'язального правовідношення іпотеки, з припиненням якого втрачає чинність договір іпотеки. Відповідно до статті 266 ЦК України, сплив позовної давності означає, що будь-які додаткові вимоги, пов'язані із обтяженням такого предмета не можуть задоволені, а сам предмет (у даному випадку Нежиле приміщення) є вільним від обтяжень (у даному випадку від обтяжень, накладених у зв'язку із іпотекою нежитлового приміщення). Таким чином, іпотека належного на праві приватної власності нежитлового приміщення, яка є похідною від основного зобов'язання, припиняється у зв'язку із припиненням основного зобов'язання, яке нею забезпечувалося, на підставі статті 17 Закону України «Про іпотеку». Оскільки, іпотека належного [PERSON] на праві приватної власності нежитлового приміщення припинилася, відсутні підстави для існування заборони відчуження нежилого приміщення, накладеної у зв'язку із виникненням іпотеки Нежилого приміщення і наявність такого обтяження на майні позивача, безумовно, порушує його права на розпорядження власністю. Згідно ст. 17 Закону України «Про іпотеку» відомості про припинення іпотеці підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 74 Закону України «Про нотаріат» одержавши повідомлення установи банку про погашення позики (кредиту), повідомлення про припиненні іпотечного договору нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. З огляду на зазначене, з урахуванням того, що відповідачі відмовляються від надсилання до уповноваженого органу повідомлення про припинення іпотечного договору, суд вважає за доцільне з метою захисту прав і інтересів Позивача задовольнити позов у повному обсязі в обраний позивачем спосіб.

Outcome: approved