Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

23 жовтня 2014 року до Куйбишевського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа - служба у справах дітей Куйбишевської районної державної адміністрації Запорізької області про передачу дитини для проживання з батьком. В своїй заяві позивач [PERSON] просив суд винести рішення, яким передати малолітню доньку [PERSON], [INFO] для проживання з батьком, [PERSON], [INFO], що проживає [ADDRESS] В обгрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2012 року йому визначено можливість систематичних побачень з дитиною [PERSON] - щосереди з 16-00год. до 19-00год, щосуботи з 09-00год до 18-00год. без залишення дитини на ніч, зобов`язано [PERSON] надавати дитину для спілкування та сумісного відпочинку з батьком [PERSON] без її присутності у встановлені судом дні та часи. Вказане рішення відповідач систематично не виконує, про що свідчать постанови державного виконавця про накладення штрафів від 12 липня 2013 року та 25 липня 2013 року. Крім того, відповідач 14 серпня 2012 року притягувалась до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення передбачене ст.173 КУпАП. Крім того, з вини відповідача , [PERSON] майже не відвідувала дитячий садок, школу почала відвідувати тільки з 7 років, що є негативним явищем для повноцінного розвитку дитини та свідчить про ухилення матері від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини. Проживання малолітньої [PERSON] з відповідачем, а також ненадання можливості позивачу бачитись з донькою, спричиняє психічний тиск на дитину, викликає в неї почуття страху, в зв"язку з цим не може вважатись таким, що якнайкращще забезпечує інтереси дитини. Позивач матеріально забезпечений, характеризується позитивно, проживає у будинку батьків, в яких створені добрі умови для проживання, заборгованості зі сплати аліментів не має. Таким чином, у позивача наявні як матеріальні можливості для утримання дитини, так і прагнення до реалізації батьківських обов"язків, яке не реалізоване у зв"язку з протиправною поведінкою відповідача, що змушує позивача звернутись до суду з вказаним позовом. Згідно уточненою позовної заяви, яку представником позивача було надано в судовому засіданні 22 жовтня 2015 року, позивач прохає суд винести рішення, яким визначити місце проживання [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON],[INFO], що проживає [ADDRESS] та передати малолітню [PERSON], [INFO] для проживання з батьком, [PERSON], [INFO], що проживає [ADDRESS] строком на два роки та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. 23 грудня 2015 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог у вигляді стягнення моральної шкоди в розмірі 50000 гривень . Яку він обгрунтовує тим, що вже четвертий рік поспіль з вини відповідача він не може спілкуватися зі своєю дочкою [PERSON], та вимушений роками відновлювати свої порушені права, що призводить до моральних страждань у вигляді порушення сну, постійних нервових переживань, оскільки змушений відвідувати судові інстанції , правоохоронні органи, органи виконавчої служби, службу у справах дітей , правозахисні організації та інші інстанції для відновлення свого права на спілкування з дитиною . Це все призводить до пригніченого стану , внаслідок , чого погіршилося здоров'я . В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав позовні вимоги по тих підставах , що викладені в позовній заяві і прохав задовольнити позов. В обгрунтування позовних вимог, позивач пояснив, що з часу розірвання шлюбу, відповідач [PERSON], після одруження змінила прізвище на "[PERSON]" проживає окремо від нього, разом з нею проживає і їхня донька, відповідач чинила йому перешкоди у спілкуванні з дитиною та її вихованні, постійно відмовляла у побаченнях з дитиною. Вона відмовляла йому зустрічатись з дитиною, не відпускала доньку до нього додому, практично усунула його від виховання дитини, створюючи негативне враження про нього як про батька. Вказані обставини змусили його звернутись до суду, своїм рішенням від 24 жовтня 2012 року визначив йому можливість систематичних побачень з дитиною [PERSON] - щосереди з 16-00год. до 19-00год, щосуботи з 09-00год до 18-00год. без залишення дитини на ніч, зобов`язано [PERSON] надавати дитину для спілкування та сумісного відпочинку з батьком [PERSON] без її присутності у встановлені судом дні та часи. Але не дивлячись на вказане рішення, відповідач чинить йому перешкоди у спілкування з дитиною, не дає йому бачити доньку, ховає її від нього.З 2013 року позивач взагалі не бачив своєї дитини, відповідач почала переховувати дитину. На даний час він займаєтся підприємницькою діяльністю, отримує пристойні доходи, веде добропорядний спосіб життя, позитивно характеризується, піклується про майбутнє дитини, крім аліментів, задовольняє інші потреби доньки добровільно. Позивач вважає, що проживання малолітньої [PERSON] з ним, якнайкраще забезпечить інтереси дитини. Представник позивача - адвокат Коломоєць І.В. повністю підтримала позовні вимоги позивача [PERSON] по тих підставах, що викладені в позовній заяві і прохала задовольнити позов, надала відповідні пояснення, що підставами для звернення до суду стали: порушення відповідачем прав дитини, прав позивача як батька дитини, норм закону, рішення суду від 24 жовтня 2012 року, норм Сімейного кодеку України , які зазначені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судові засідання жодного разу не з"явилась, про час і місце розгляду повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомляла. Представник відповідача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що відповідач не чинить перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною, на даний час дитина сама не виявляє бажання спілкуватись з батьком. В обгрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначив, що у відповідача [PERSON] та позивача [PERSON] за час перебування у шлюбі народилась дитина [PERSON], [INFO]. Після народження дитини позивач проживав разом з відповідачем та їхньою донькою в будинку батьків відповідача, та через 2 тижні переїхав до своїх батьків. Через деякий час, коли дитина трохи підросла, батько дитини виявив бажання виховувати її, і відповідач з дитиною переїхала до позивача. Коли дитині було 3 роки, подружні відносини між батьками були остаточно припинені, відповідач переїхала разом з дитиною до своїх батьків. Тривалий час батько не виявляв до дитини уваги, її інтересами, здоров"ям не цікавився. Приблизно через пів року позивач виявив бажання спілкуватись з дитиною, і звернувся до комісії з питань захисту прав дитини Куйбишевської РДА, яка своїм рішенням надала йому дні для побачення з дитиною. Відповідач не заперечувала проти цього, батько забирав дитину з дитсадка у визначені дні, та в вихідній день на цілий день. Після конфлікту між позивачем і відповідачем стосовно їх подружніх відносин, позивачем було прийнято рішення про звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, хоча підстав для цього не було, мати дитини не чинила перепон у спілкуванні дитини з батьком. Після винесеного судом рішення в 2012 році про дні та часи спілкування з дитиною, ні права батька, ні права дитини не порушивались щодо спілкування між собою. Протягом майже року позивач пезперешкодно спілкувався з донькою, але коли прийшов час літнього відпочинку, з дитиною почали проводити бесіди щодо її відпочинку з батьком без присутності матері. Малолітня [PERSON] відмовлялась, плакала і просила маму, тобто відповідача не віддавати її на такий тривалий час. Вона стала знервованою, замкнутою. Після цього відповідач звернулась з відповідною заявою до ВДВС про те, що не може виконати рішення суду про відпочинок дитини разом з батьком протягом двох тижнів, через небажання самої дитини відпочивати з батьком. Крім того вона зверталась до соціальних служб з відповідним питанням. Представники служб приїзджали до відповідача та малолітньої [PERSON] за місцем їх проживання, проводили бесіди з дитиною, але вона категорично відмовлялась, плакала та замикалась в собі, про що були надані відповідні висновки. Тому з боку відповідача немає ніяких порушень прав дитини та її батька. З метою з"ясування ставлення дитини до батька та її небажання перебувати з ним тривалий час, відповідач звернулась до психолога Центру кризової психології, де психолог після бесід з дитиною, надала висновок про спілкування батька з дитиною не більше кількох годин на тижнень, і виключення тривалого їх перебування разом. Незважаючи на заяви до ВДВС про неможливість виконання рішення суду через небажання дитини спілкуватись з батьком, державні виконавці приїзджали до них додому для виконання рішення, відповідач спілкувалась з ними, від них ніхто в будинку не закривався. [PERSON] була виведена одягнена з будинку для надання можливості спілкування з батьком, але побачивши [PERSON], дитина розплакалась, забігла до будинку та сховалась. Державним виконацем був складений акт про ненадання відповідачем дитини для спілкування з батьком, проте вони не вказали через що рішення не було виконано. Через деякий час до них додому приїзджав начальник ВДВС [PERSON], особисто спілкувався з дитиною, умовляв її про необхідність виконання рішення суду мамою. Внаслідок його тривалих умовлянь, [PERSON] дала згоду на перебування з батьком. Але в подальшому [PERSON] прохала маму не відпускати її надовго з батьком. Що стосується кримінального провадження щодо невиконання рішення суду, то до теперішнього часу підозру нікому не висуното, відповідач допитана в якості свідка. На даний момент [PERSON] ходить до ЗОШ №1 до 1класу, відвідує гурток танцю, розвивається відповідно до віку, проблем зі здоров"ям не має. Вчитель задоволена її результатами навчання. Батько дитини вже 1,5 роки не спілкується з дитиною, не приїзджає, не телефонує матері дізнатить про дитину, стан її здоров"я і таке інше. Тому він прохає відмовити в задоволенні позову. Представник органу опіки та піклування Куйбишевської райдержадміністрації Запорізької області [PERSON], пояснив , що у зв'язку з невиконанням матір'ю [PERSON] . рішення суду яким встановлені порядок спілкування батька з дочкою , служба вважає доцільним позов задовольнити та передати малолітню [PERSON] для проживання разом з батьком [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що була вихователькою дитячого навчального закладу "Тополька" в групі, де навчалась [PERSON]. [PERSON] відвідувала ДНЗ протягом двох років з 3 до 5 років. Протягом цього часу [PERSON] часто пропускала заняття то через хвороби, то за сімейними обставинам. [PERSON] вона може охарактеризувати як замкнуту дитину, зі своїми страхами, їй важко було адаптуватись з дітьми в колективі. Про свою маму і свого тата відзивалась добре, розповідала, що в неї є дідусі і бабусі, називала їх імена. Про бабу [PERSON] ([PERSON]) вона добре відгукувалася, дуже раділа коли до неї приходила вона з татком, і приносили гостинці. В основному дитина коли бачила [PERSON] посміхалась. Був тільки один випадок, коли [PERSON] прийшла з садочка забирати дитину у визначений рішенням суду час, дитина побачивши її, раптово розплакалась, та сховалась в шафі, і сказала , що не хоче йти з [PERSON]. Найчастіше дитину з садочка забирала бабуся [PERSON] Вона ніколи не чула, щоб [PERSON] казала, що не хоче йди до батька. Свідок [PERSON] пояснила, що вона як пихолог Центру кризової психології обстежувала як [PERSON], так і [PERSON] З [PERSON] вона працювала два роки тому. Ініціатором її роботи з [PERSON] була сама мама [PERSON]. Причиною звернення до неї стала замкнутість дитини в собі, її невпевненість. Після проведених зустрічей нею був наданий висновок щодо психологічного стану дитини, у дитини виявлені страхи в кількості 19, хоча для її віку норма 9-10. Дитина називала склад своєї сім"ї - мама, бабуся [PERSON], дідусь [PERSON] і [PERSON] (цивільний чоловік мами), іноді дитина називала його "папа". Про свого рідного батька дитини говорила неохоче, самостійно його не називала, в ході бесіди про нього вона опускала голову та замовкала. Найбільш значимими в її житті є бабуся [PERSON] та мама. На даний час відсутність в житті дитини батька, спілкування з ним, це психологічна травма для дитини, яка в подальшому негативно вплине на її життя, побудову сімейних відносин. Батько в житті дитини повинен бути присутнім нарівні з мамою, втрата одного з них - це травма на все життя. В цьому протистоянні батьків, не буде переможців, будуть тільки переможені. В даному випадку дитина - це перед усе, батьки повинні самі домовитись між собою, дитина повинна спілкуватись з батьком. Свідок [PERSON] пояснила, що являється сусідкою [PERSON] та [PERSON], знає їх тривалий час. Про проблеми в спілкуванні між батьками [PERSON] знає від [PERSON] Декілька разів її [PERSON] прохав бути присутньою, коли він повинен був у часи встановленні за рішенням суду забирати дитину з місця проживання її матері до свого місця проживання. Від них вона знала, що мама [PERSON] не надає дитину для спілкування з батьком. Коли вони приїзджали до [PERSON], до них ніхто не виходив, на дзінки ніхто не відповідав. Жодного разу коли вона була присутня за проханням [PERSON], дитину він не зміг побачити. Хоча до цього вона знає, що проблем зі спілкуванням [PERSON] з батьком не було, [PERSON] давали дитину. [PERSON] часто з бабусей приходила до неї додому, де [PERSON] гралась з її онуками. Вона завжди була охайною, гарно вдітою. Ніколи вона не чула, щоб [PERSON] плакала, просилась до мами. Про бабусю і тата відзивалась добре, з задоволенням їздила з татом на автомобілі. Свідок [PERSON] пояснив, що знає сім"ю [PERSON] більше 15 років, їх пов"язують як дружні відносини, так і бізнес. Декілька разів його [PERSON] прохав бути присутнім, коли він повинен був у часи встановленні за рішенням суду забирати дитину з місця проживання її матері до свого місця проживання. Від них він знав, що між мамою [PERSON] та [PERSON] є суперечності з приводу спілкування дитини з батьком, [PERSON] не надає дитину для спілкування з батьком. Коли вони приїзджали до [PERSON], до них ніхто не виходив, на дзінки ніхто не відповідав. Жодного разу коли він був присутнім, за проханням [PERSON], під час передачі дитини для спілкування з батьком, дитину він не забирав. Хоча до цього знає, що проблем зі спілкуванням [PERSON] з батьком не було, [PERSON] давали дитину, батько забирав її садочка по будням на кілька годин, та по суботам на повний день. Він ніколи не чув, щоб [PERSON] плакала, просилася до мами. Були кілька разів, коли він чув як [PERSON] просила бабу [PERSON] не везти її до мами, бо вона хотіла догратися з двоюрідними братами, чи дітьми, сусідами [PERSON]. Про бабусю і тата відзивалась добре. Він ніколи не чув щоб вона просилась додому, чи не хотіла бути в будинку [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснив, що сім"ю [PERSON] знає довгий час, їх пов"язують дружні відносини. В той період коли [PERSON] був одружений на [PERSON] вони дуже часто сім"ями проводили вільний час, святкували дні народження. [PERSON] завжди була велесою дитиною, гралася залюбки як зі своїми мамою і татом, так і з іншими дітьми. [PERSON] завжди переживав за доньку, піклувався про нею, добре з нею грався. Після розлучення, [PERSON] спілкувався з дитиною,протирічь між батьками [PERSON] не було. Після конфлікту, який стався між [PERSON] та [PERSON] стосовно літнього відпочинку дитини з батьком, знаю, що стосунки між ними розладились і спілкуватись з дитиною батькові стало важко. До цього він часто бачив, як [PERSON] забирав дитину до себе додому, вона завжди буда задоволена, гарно вдіта. Сліз на її обличчі він не бачив, при ньому додому вона не просилась. Був навіть випадок, коли він був присутнім на дні народженні у [PERSON], і [PERSON] просила її не відвозити до мами, бо хотіла погратись ще. З харчуванням проблем у дитини не було, до її приїзду готувались, були соки, печиво, солодощі, каші і таке інше. Для дитини в будинку створені всі умови для комфортного проживання, у них вона була забезпечена усим. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] як батько не виконує своїх батьківських обов"язків. Після народження дитини, він проживав з нею менше місяця, а 01 вересня 2008 року покинув її та свою дружину , і переїхав до своїх батьків. До трьох років він з дитиною не спілкувався, про неї не піклувався, матеріально не допомагав. Тільки коли дитині виповнилось три роки її донька [PERSON] подала до суду позов про стягнення аліментів. Тільки тоді батько виявив бажання спілкуватись з дитиною. Спочатку він приїзджав, забирав [PERSON] до себе додому з дитсадка на кілька годин, у вихідні на повний день. Дитина спочатку спокійно їздила до [PERSON], а в останній час вона почала плакати з приводу того, що їй треба їхати до батька, а вона не хоче. Після того [PERSON] перестали давати батькові. Рішення суду про встановлення годин спілкування батька з дитиною її донька не може виконати, оскільки це завдає травми маленькій дитині. Сам же батько напротязі останніх півтора роки з дитиною не спілкується, не приїзджає до неї, не цікавиться її здоров"ям, її інтересами, потребами. [PERSON] проживає в повній сім"ї, має маму, братика та батька, хоч і не біологічного, який любить і дбає про неї. Вважає, що у [PERSON] немає ніяких батьківських почуттів до доньки, оскільки він з нею не проживав, і майже не спілкувався. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з позивачем [PERSON] перебуває в родинних відносинах, а саме позивач являється її сином, а [PERSON] відповідно - її онукою. З часу розірвання шлюбу з її сином, відповідач [PERSON] деякий час проживала окремо від нього, разом з нею проживала і їхня донька, [PERSON] Відповідач з того часу почала чинити йому перешкоди у спілкуванні з дитиною та її вихованні, постійно відмовляла у побаченнях з дитиною. Потім у них декілька разів відбувалося примирення і [PERSON] разом з донькою проживала з її сином у них вдома. З часу коли її син та [PERSON] стали проживати окремо, [PERSON] знову стала чинити [PERSON] перешкоди у спілкуванні з дитиною та її вихованні. За вказаних обставин [PERSON] був змушений звернутись з відповідною заявою спочатку до комісії з питань захисту прав дитини Куйбишевської райдержадміністрації Запорізької області, яка своїм рішенням надала йому дні для побачення з дитиною, а потім і до суду. Не дивлячись на вказані рішення, відповідач продовжувала чинити йому перешкоди у спілкування з дитиною, не дає йому бачити доньку, ховає її від нього, хоча [PERSON] бажає спілкуватись з дитиною. В моменти коли дитину все ж таки відпускали з батьком, [PERSON] завжи була посміхненою, вона залюбки йшла до них, для неї в будинку були створені всі належні умови. Після конфлікту який стався між її сином і мамою [PERSON] щодо літнього відпочинку, дитину взагалі перестали давати батькові на спілкування. До цього часу вона разом з сином постійно приходили до дитячого садка, який відвідувала [PERSON]. [PERSON] залюбки виходила до них, отримувала гостинці, спілкувалась з ними, розказувала про щось своє. А перед тим, як її син попередив і ВДВС, і саму маму [PERSON] за 2 тижні, як це визначено рішенням суду, про те, що він має намір відпочити на морі з дитиною, поведінка дитини різко змінилась. Під час її відвідування, дитина не захотіла спілкуватись з нею, розплакалась, попросила, щоб вона йшла від неї. З тих пір [PERSON] в садок не ходила, і вони її не бачили. Всі ті неодноразові випадки коли вони самі, зі свідками приїзджали додому до [PERSON], їм або відповідали, що [PERSON] не має вдома, або взагалі не виходили і на телефонні дзвінки не відповідали. З серпня 2014 року її син до [PERSON] не їздить, оскільки протягом 1,5 роки він дитину не бачив, йому її не давали, і коли він приїзджав додому до [PERSON] ворота йому ніхто не відкривав. Свідок [PERSON] суду пояснив , що він працює начальником ВДВС Куйбишевського РУЮ Запорізької області . У 2012-2013 роках на виконанні у службі був виконавчий лист про зобов'язання матері [PERSON] надавати дитину для спілкування разом з батьком. Мати [PERSON] . неодноразово ухилялася від виконання рішення суду ці факти фіксувалися і вона двічі притягувалася до адміністративної відповідальності за невиконання рішення суду. Однак [PERSON] і надалі не виконувала рішення суду внаслідок чого було направлено подання до Куйбишевського РВ ГУМВС України Запорізької області про притягнення [PERSON] . до кримінальної відповідальності за ч.1ст.382 КК України , а виконавче провадження зобов'язального характеру було закінчено на підставі п.11 ч.1 ст.49 ЗУ "Про виконавче провадження" оскільки неможливо виконати без участі боржниці. Свідок [PERSON] також пояснив , що одного разу був присутній під час передачі дитини батькові і в його присутності малолітня [PERSON] не хотіла йти до батька поведінка її була скованою. Він поспілкувався з нею і вмовив поїхати з татом до нього додому. Ввечері коли він приїхав до будинку [PERSON] для того, щоб проконтролювати повернення дитини матері , то був свідком того що малолітня [PERSON] в будинку батька поводилася природньо для дитини відповідного віку, гралася , вільно спілкувалася з батьком та бабусею [PERSON] Після того, як дитину привезли додому до матері, настрій малолітньої [PERSON] знову змінився вона стала зажатою , відмовлялася спілкуватися як з батьком так і з ним. Причину таких змін у настрої дитини він пояснити не може оскільки не є фахівцем у галузі дитячої психології. Свідок [PERSON] повідомила , що вона працює вчителем початкових класів Куйбишевської ЗОШ І-ІІІ ст. і навчає [PERSON] Дівчинка проходила в неї підготовчі курси майбутніх першокласників з листопада по березень , а зараз навчається у першому класі. Дівчинка у розвитку відповідає своєму вікові добре читає , рахує , що свідчить про те що з дитиною вдома займаються і приділяють належну увагу навчанню. [PERSON] ходить на танцювальний гурток. Вона завжди доглянута охайно вдягнена. Їй відомо, що між батьками [PERSON] існує конфлікт, щодо спілкування з дитиною. В школі є письмова заява матері за якою дитину вони віддають тільки матері її чоловіку [PERSON] та бабусі і дідусю [PERSON], віддавати дитину батькові [PERSON] мати не дозволяє. Свідок [PERSON] повідомила , що працює директором Куйбишевського районного центру соціальних служб для сім'ї , дітей та молоді Куйбишевської райдержадміністрації Запорізької області. Вона спілкувалася з дитиною двічі . Перший раз за заявою батька про те що на дитину здійснюється психологічний тиск. Під час першого спілкування вони з [PERSON] бесідували наодинці без присутності матері та бабусі. Дитина почувалася спокійно , відповідала на всі запитання, коментувала сімейні фотографії . Вона відповідала у розвитку своєму вікові. Будь-яких відхилень у розвитку дитини чи психологічних розладів вона не помітила. Другий раз за заявою матері вона були присутня під час передачі дитини батькові. Може засвідчити , що вона була свідком того , що [PERSON] не хотіла йти до батька, не хотіла з ним спілкуватись вела себе істерично і забігла до двору. В той момент дитина була ображена на всих за те , що її змушували поїхати з батьком і тому вона не хотіла спілкуватися ні з матір'ю , ні з батьком ні будь з ким. Суд, вислухав пояснення позивача [PERSON] та його представника Коломоєць І.В., представника відповідача [PERSON], представника органу опіки та піклування, свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] є батьками дитини - [PERSON] [INFO]. На даний час дитина проживає разом з матір'ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2012 року встановлений порядок систематичних побачень батька [PERSON] з дитиною [PERSON] - щосереди з 16-00год. до 19-00год, щосуботи з 09-00год до 18-00год. без залишення дитини на ніч, та спільний відпочинок у літні місяці двічі пртягом двох тижнів, зобов`язано [PERSON] надавати дитину для спілкування та сумісного відпочинку з батьком [PERSON] без її присутності у встановлені судом дні та часи (т.1 а.с.4-11). Відповідач [PERSON] неодноразово ухилялася від виконання рішення суду за, що державним виконавцем двічі на боржника було накладено штраф ( т.1 а.с.12,30). Однак відповідач [PERSON] після накладення штрафу і надалі не виконувала рішення суду. Оскільки рішення суду в частині зобов'язання [PERSON] надавати дитину для спілкування з батьком виконати без боржниці не можливо і державним виконавцем були вичерпані усі передбачені законом можливості, тому постановою від 15.08.2013 року виконавче провадження було закінчено на підставі п.11 ч.1 ст.49 ЗУ "Про виконавче провадження", виконавчий лист повернуто на адресу суду. До Куйбишевського РВ ГУМВС України в Запорізькій області направлено подання про притягнення боржниці [PERSON] до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.382 КК України (т.2 а.с.128). 25 липня 2013 року Бердянським МВ ГУМВС України в Запорізькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1201308027000801 внесені відомості про злочин за ч.1 ст.382 КК України за фактом умисного невиконання рішення суду [PERSON] (т.1 а.с.93, т.2 а.с.104). Судом вважається доведеним факт умисного ухилення відповідача [PERSON] з липня 2013 року від виконання рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2012 року стосовно безперешкодного забезпечення участі позивача у спілкуванні та вихованні їх спільної дитини, малолітньої [PERSON], в тому порядку, який передбачений саме рішенням суду. Даний факт підтверджується показаннями позивача , свідків, письмовими доказами. Посилання представника відповідача на те, що відповідач [PERSON] не чинить перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною, а батько [PERSON] сам не виявляє бажання бачитися та спілкуватися з дитиною є безпідставними і спростовуються доказами дослідженими судом в судовому засіданні. Так судом встановлено , що позивач [PERSON] регулярно на протязі 2013-2014 років у дні та часи встановлені рішенням суду приїздив до домоволодіння де проживає відповідач разом зі своєю дочкою, з метою поспілкуватися з дитиною . Однак [PERSON] ігноруючи рішення суду не надавала дитину для спілкування та відпочинку разом з батьком. Ці обставини підтверджуються показаннями свідків, копіями актів державного виконавця , відеодоказами. Крім того відповідач [PERSON] позбавила батька можливості спілкуватися з дитиною і поза межами свого домоволодіння, зокрема у дошкільному закладі , оскільки з 08 липня 2013 року [PERSON] перестала відвідувати дошкільний навчальний заклад "Тополька" (т.1 а.с.236), а також на даний час чинить перешкоди [PERSON] у спілкуванні з донькою в приміщенні Куйбишевської ЗОШ І-ІІІ ст., про що свідчать покази свідка [PERSON], копія заяви на ім'я директора Куйбишевської ЗОШ І-ІІІ ст. (т.2 а.с.74). Безпідставними суд вважає і посилання представника відповідача , як на поважну причину невиконання рішення суду, що малолітня [PERSON] не бажає бачитися та спілкуватися з батьком. Так, судом з метою з'ясування психологічного стану дитини в тому числі і ставлення її до свого батька [PERSON] та бажання дитини бачитися та спілкуватися з ним , у справі було призначено психологічну експертизу, проведення якої доручалося Запорізькій обласній психіатричній лікарні. Відповідача [PERSON] було зобов'язано доправити дитину [PERSON] до місця проведення експертизи у час визначений експертом ( т.1 а.с.111-113). Однак відповідач [PERSON] протягом чотирьох місяців рішення не виконала, явку дитини до експертної установи не забезпечила. В результаті чого ухвалу про проведення психологічної експертизи було повернуто без виконання. В зв'язку з тим , що однією з причин не явки до експертної установи для проведення екпертизи були посилання сторони відповідача на значну віддаленість місця проведення експертизи, тому судом було повторно призначено психологічну експертизу , яку доручалося провести завідуючій кафедри практичної психології Запорізької національного університету, місцем проведення експертизи визначено Куйбишевську ЗОШ І-ІІІ ст., де навчається малолітня [PERSON] (т.2 а.с.47-48). Однак відповідач [PERSON] повторно ухилилася від участі в експретизі та не забезпечила явку дитини до експерта у встановлений час. Крім того її представник адвокат [PERSON] та батьки [PERSON] та [PERSON] активно перешкоджали проведенню психологічної експертизи. Внаслідок чого психологічна експертиза повторно не була проведена (т.2 а.с.76). Завідуюча кафедри практичної психології ЗНУ Губа Н.А. надала на адресу суду письмові висновки в яких вказала обставини та причини не проведення психолгічної експертизи , а також висловила свої припущення про те , що малолітня [PERSON] готова зустрічатися зі своїм батьком [PERSON], однак її позбавляють такої можливості здійснюючи психологічний тиск , формують негативну думку про батька з метою розірвати між ними зв'язок (т.2 а.с.90-99). Відповідно до ч.1 ст.146 ЦПК України у разі ухилення особи , яка бере участь у справі , від подання експертам необхідних матеріалів, документів або іншої участі в експертизі , якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того , хто із цих осіб ухиляється , а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт того , для з'ясування якого експертиза була призначена або відмовити у його визнанні. Оскільки, як зазначалося вище, відповідач умисно перешкодила проведенню психологічної експертизи, тому судом визнається той факт, що на дитину здійснюється тиск у її бажанні бачитися з батьком, і що дитина готова бачитися з батьком у разі якщо їй буде надана така можливість при цьому ніяких негативних наслідків для дитини від спілкування з батьком суд не вбачає. Заперечуючи проти позову, сторона захисту не довели в судовому засіданні наявність таких фактів та обставин, які б свідчили про те, що внаслідок спілкування батька з дитиною, для дитини наступали чи можуть наступити негативні наслідки, як стосовно стану здоров'я так і стосовно вихованості дитини, які згідно закону можуть бути підставою для обмеження побачень батька з дитиною. Судом встановлено, що основним мотивом ухилення відповідачки від виконання рішення суду є наявність між нею та позивачем гострих неприязних стосунків, які, головним чином, вона ж і культивує не надаючи згоди на побачення дитини з батьком, що суперечить вимогам ст. 157 СК України та рішенню суду, а також порушує і право дитини на її спілкування з батьком. Суд вважає, що на сьогоднішній день те ставлення дитини до спілкування з батьком, на яке посилається сторона захисту, є негативним наслідком конфліктних стосунків між позивачем і відповідачем і як викривлене і помилкове відношення повинно бути відкореговано для встановлення нормальних стосунків з батьком і повноцінного розвитку дитини, яка у даний час перебуває у малолітньому віці і не здатна об'єктивно оцінювати дії дорослих, а тому не можна ставити в залежність від бажання дитини виконання батьківських обов'язків позивача з її виховання. Вирішуючи питання, щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини та передачу її для проживання разом з батьком терміном на два роки суд виходить з наступного. Згідно ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно ч.1 ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Як зазначалося вище судовим рішенням встановлено спосіб та порядок участі батька у вихованні дитини . Згідно зі ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Судом встановлено умисне ухилення від виконання рішення суду з боку відповідача [PERSON] Відповідно до ч.4 ст.159 СК України у разі ухилення від виконання рішення суду особою , з якою проживає дитина , суд за заявою того з батьків , хто проживає окремо , може передати дитину для проживання з ним. Позивач [PERSON] психічно і фізично здоровий, забезпечений житлом де створені належні умови для проживання дитини, має постійний стабільний дохід, справно сплачує аліменти, характеризується позитивно. Зважаючи на викладене існують юридичні і фактичні підстави для передачі дитини для проживання разом з батьком. Згідно висновку від 28.01.2016 року Куйбишевська районна державна адміністрація Запорізької області вважає доцільним передати малолітню [PERSON] [INFO] для проживання з батьком [PERSON] , що проживає за адресою [ADDRESS] терміном на два роки (т.2 а.с.131-134). Відповідно до ч.5,6 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини , суд має виходити перш за все із інтересів дитини. Відповідно до ст.3 "Конвенції про права дитини" в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 11, 15 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до принципу 6 "Декларації прав дитини" дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна , коли це можливо, зростати під опікою та під відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випаку в атмосфері любові моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків , коли наявні виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. В судовому засіданні судом не встановлено виключних обставин, які б давали суду підстави для примусового розлучення матері відповідача [PERSON] та її малолітньої доньки [PERSON] Виходячи з вище викладених прав дитини , суд прийшов до висновку , що хоча відповідач [PERSON] і порушує права позивача шляхом невиконання рішення суду, разом з тим суд в даному випадку вважає неприпустимим захист прав позивача за рахунок порушення прав та інтересів дитини. Суд враховуючи стать дитини, її вік , міцний соціальний зв'язок з матір'ю і недостатній зв'язок з батьком внаслідок того , що останній із-за перешкод спричинених відповідачем тривалий час не мав можливості спілкуватися з донькою, вважає що передача дитини для проживання разом з батьком призведе до стресового стану у дитини, порушуватиме права дитини та суперечитиме її інтересам. Разом з тим суд зазначає , що відмова в позовних вимогах про передачу дитини для проживання з батьком не звільняє відповідача [PERSON] від обов'язку виконання рішення суду від 24 жовтня 2012 року та не позбавляє права позивача [PERSON], у разі подальшого невиконання рішення суду відповідачем, повторно звернутися до суду з позовом про передачу дитини для проживання з батьком. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди , суд вважає що вони підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.5 ст.159 СК України особа , яка ухиляється від виконання рішення суду , зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду , завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. В п.3 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", зазначено , що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд вважає , що незаконнмими діяви відповідача [PERSON] позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду , яка полягає в тому , що він протягом більше двох років позбавлений можливості спілкуватися зі своєю донькою. Внаслідок чого він змушений роками відновлювати свої порушені права:змушений відвідувати судові інстанції , правоохоронні органи, органи виконавчої служби, службу у справах дітей , правозахисні організації та інші інстанції для відновлення свого права на спілкування з дитиною, що призводить до моральних страждань у вигляді нервових переживань (т.2 а.с.19-22) викликає погіршення здоров'я (т.1 а.с.212). Враховуючи тривалість порушення відповідачем прав позивача, їх невідновлюваності у стані на момент порушення, оскільки неможливо повернути ті роки коли дитина була у віці 5-7 років, значимість порушених прав для позивача, глибину перенесених ним душевних страждань, наслідки порушення прав позивача , а саме те що батько на протязі кількох років не мав можливості спілкуватися та виховувати свою доньку , що призвело до послаблення соціальних зв'язків між батьком та донькою , з урахуванням вимог розумності та справедливості суд вважає, що в грошовому вимірі компенсацію позивачу за спричинену моральну шкоду слід визначити у меншому розмірі, ніж він прохає, а саме в сумі - 10 000 гривень. Позивачем [PERSON] . заявлено про судові витрати у вигляді сплати судового збору за вимоги немайнового харакреру 243,60 грн. (т.1 а.с.1), та майнового характеру 500 грн. (т.2 а.с.64), витрати на правову допомогу в розмірі 17484,30 грн. (т.2 а.с.107-119) , та витрати представника позивача пов'язані з явкою до суду в розмірі 572,27 грн . (т.2 а.с.120,121) які він прохає стягнути з відповідача. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, суд в порядку ст.88 ЦПК України має підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме сплати судового збору в сумі 100 грн. та витрат на правову допомогу ( в тому числі витрати пов'язані з явкою представника до суду) в розмірі 3610, 90 грн.

Outcome: partial