Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що [INFO] в мережі Інтернет на вседоступній сторінці сайту «Fасеbоок» [PERSON] було опубліковано статтю-заклик наступного змісту: «Просимо людей, які постраждали внаслідок афер купівлі-продажу ВРХ у [PERSON] та [PERSON] , які проживають за адресою: [ADDRESS] . При необхідності допомогти і дати свідчення, щоб притягнути їх до відповідальності. Прошу відгукніться!!! Пишіть та дзвоніть за номером [NUMBER] ». Позивач зазначає, що даними діями відповідач завдала йому значної моральної шкоди через поширення недостовірної інформації, яка порушує право на повагу його честі, гідності та недоторканості ділової репутації, у зв`язку з чим вимушений звертатись до суду з метою захисту своїх прав. Також зазначив, що автор статті, висловлюючись про [PERSON] , зокрема, зазначає, що він разом з [PERSON] , начебто, проводять афери шляхом заключення договорів купівлі-продажу великої рогатої худоби. З наведеного слідує, що відповідач [PERSON] привселюдно стверджує, що ним фактично проводяться шахрайські дії, при цьому закликаючи людей допомогти та дати свідчення про вчинення позивачем даних дій, з метою притягнення останнього до відповідальності. [PERSON] стверджує, що розповсюджена відповідачем інформація є недостовірною, її поширення ганьбить честь, гідність та його ділову репутацію, оскільки жодних дій, про вчинення яких закликає повідомити [PERSON] , він не вчиняв. Застосовуючи обман, [PERSON] , намагалась переконати значну кількість громадян в корисливих, меркантильних мотивах його діяльності, зокрема, в тому, що позивач порушує закон, шляхом вчинення шахрайських дій та закликали людей до вчинення такого ж обману. Наслідком опублікування статті в мережі Інтернет стало те, що люди, з яким [PERSON] зустрічався, а також односельчани цікавляться його реакцією на статтю, перепитують, що мається на увазі, а також цікавляться чи буде він опубліковувати відповідь автору. Дані дії призвели до того, що позивач має виправдовуватись за те, чого ніколи не робив. Його честь, гідність та ділова репутація нахабно порушується сторонньою особою, яка не має жодного відношення ні до нього особисто, ні до його діяльності, що заподіяло і продовжує заподіювати непоправної моральної шкоди, яка виражається в глибоких стражданнях та переживаннях. Внаслідок протиправних дій відповідачки, [PERSON] зазнає моральних переживань, які спричинили негативні зміни у його житті: негативні переживання, тривога, переживання психологічного дискомфорту, емоційна напруга. Враховуючи вищевикладене просив визнати недостовірною та такою, що ганьбить його честь, гідність, ділову репутацію та зобов`язати відповідача у такий же спосіб, у який вона була поширена, спростувати недостовірну, таку що ганьбить його честь, гідність, ділову репутацію інформацію, розповсюджену [PERSON] , яка була розміщена [INFO] о 13 год. 36 хв. в мережі Інтернет на сайті «Facebook», шляхом спростування на сайті, а саме: ««Просимо людей, які постраждали внаслідок афер купівлі-продажу ВРХ у [PERSON] та [PERSON] , які проживають за адресою: [ADDRESS] . При необхідності допомогти і дати свідчення, щоб притягнути їх до відповідальності». Також просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 100000,00 грн. та стягнути усі понесені та документально підтверджені судові витрати. Ухвалою судді від 15.07.2021 р. дану цивільну справу прийнято до свого провадження суддею Мудрак А.М. та призначено до підготовчого засідання. 12.08.2021 р. задоволено заяву про самовідвід головуючого судді Мудрак А.М. у розгляді цивільної справи №147/700/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2021 справу передано на розгляд судді Натальчук О.А. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 12.08.2021 р. позовну заяву прийнято до свого провадження суддею Натальчук О.А. та призначено підготовче засідання. 21.10.2021 р. від представника відповідача, адвоката Пономаренко Д.Ю., надійшли письмові пояснення по справі (а.с.38-42), в яких зазначено, що звертаючись до суду з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності, ділової репутації та зобов`язати відповідача у такий же спосіб, у якій вона була поширена спростувати недостовірну інформацію, розповсюджену відповідачем в соціальній мережі «Fасеbоок» шляхом публікації спростування на сайті «Fасеbоок», а також стягнути моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн. та всі понесені документальні судові витрати. До позовної заяви позивач надав: квитанцію про сплату судового збору, копію паспорта громадянина України та копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, скрін-копію публікації в соціальній мережі «Fасеbоок», копію позовної заяви з додатками для відповідача. Звертав увагу суду, що згідно з положеннями ч.ч. 1, 3-5 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. В обґрунтування позову позивач стверджує, що публікація щодо нього матеріалу, яка порушує його честь, ділову репутацію, здійснено в соціальні Інтернет - мережі «Fасеbоок». Відповідно доказом цього має бути електронний документ, тобто веб-сайт (відповідна сторінка). Позивач у свою чергу зазначає, що доказами обставин є скрін - копія відповідної сторінки соціальної мережі, роздрукована на паперовому аркуші, який не засвідчений підписом позивача. За наведених обставин, така паперова копія електронного доказу не може бути належним та допустимим доказом. Оскільки оригінал електронного доказу позивачем не подавався, сторона відповідача повністю заперечує публікацію нею даних у соціальній мережі «Fасеbоок» та вважає цей доказ недостовірним та таким, що не може братися до уваги згідно з положеннями ч. 5 ст. 100 ЦПК України. Інших належних та допустимих доказів, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги позивача і мають значення для справи, в матеріалах позовної заяви відсутні. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди просив врахувати, що стаття 23 ЦК України передбачає підстави моральної шкоди. Звертав увагу на те, що позивач належними та достатніми доказами не довів ні самого факту заподіяння йому моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн., ні обставин, які визначають її характер та обсяг. Не зазначив позивач і того, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. З огляду на вищезазначене, у зв`язку з необґрунтованістю позову [PERSON] , просив відмовити у повному обсязі. Ухвалою суду від 11.11.2021 р. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги [PERSON] та просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що позивач був підприємцем. Із наведеної публікації, відповідачка стверджує, що [PERSON] та [PERSON] мають відношення до афери з продажем великої рогатої худоби. Дана публікація є недостовірною та завдала шкоди репутації його довірителя. Вона внесла корективи у його життя, оскільки у публікації були зазначені конкретні твердження та судження про людей. Це торкнулося честі, гідності та ділової репутації [PERSON] . Зазначає, що відповідач заперечує факт публікації, однак не наводить жодних доказів. Вважає, що позивачу завдана значна моральна шкода, тому що інформація вплинула на його психологічне здоров`я та здоров`я сім`ї. Також просив допитати позивача [PERSON] в якості свідка. [PERSON] , допитаний в судовому засіданні в якості свідка повідомив, що у серпні 2018 року в мережі інтернет було опубліковано неправдиві відомості, що завдали йому шкоди. Все почалося з того, що батьки відповідачки купили в [PERSON] теличку, однак не заплатили за неї гроші. Коли попросив віддати кошти, вони приїхали до нього зі скандалом та погрожували. Між ними виникла бійка, в результататі якої [PERSON] повідомив поліції, що дружина [PERSON] вибила йому око, а саме вистрілила в нього. На даний час в суді перебуває кримінальна справа за даним фактом. 9 числа прибігла дочка відповідача [PERSON] і показала публікацію про їх сім`ю, яка була опублікована відповідачкою. На той момент [PERSON] не знав хто така [PERSON] . Зазначив, що інформація в мережі інтернет є недостовірною. Він був підприємцем та це негативно вплинуло на його репутацію. Вважає визначену суму моральної шкоди у розмірі 100 тис. грн. ще досить малою, у порівнянні з тим, що позивач з дружиною пережили. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. На наданих позивачем роздруківках на паперовому носії, зазначено, що в соціальній мережі «Facebook» було розміщено від імені « [PERSON] » публікацію від [INFO] о 13.36 год. без зазначення року, зміст якої наступний: «Просимо людей, які постраждали внаслідок афер купівлі-продажу ВРХ у [PERSON] та [PERSON] , які проживають за адресою: [ADDRESS] . При необхідності допомогти і дати свідчення, щоб притягнути їх до відповідальності. Прошу відгукніться!!! Пишіть та дзвоніть за номером [NUMBER]» (а.с.6). Цю публікацію було прокоментовано користувачами та поширено мережі інтернет. Так, Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Водночас відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію і таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України). За змістом ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації і може звернутися до суду з позовом про її захист. За загальними правилами цивільно-правової відповідальності за поширення недостовірної інформації зобов`язаними суб`єктами в цих правовідносинах є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам фізичних чи юридичних осіб. Згідно положень ч. 1 ст. 277 ЦК України, спростуванню підлягає недостовірна інформація. Нормами ст. 1 Закону України «Про інформацію» визначено, що під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет, чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право». Визначення поняття «недостовірна інформація» дано у п. 15 вказаної Постанови № 1, якою вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто: містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Отже, предметом доказування у справах про захист честі, гідності та ділової репутації особи є доведення суду наявності в сукупності всіх зазначених обставин, а відповідно і складу правопорушення у діях відповідача, що дає підстави для задоволення позову. Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення призводить як до відсутності самого правопорушення, так і до відмови в задоволенні позову. Згідно роз`яснень, наведених в пункті 18 вищевказаної Постанови Пленуму, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Такою особою позивач вважає відповідача. Разом з тим, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Окрім того, згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»: належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Власником веб-сайту є володілець облікового запису, який встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу (Закон України "Про авторське і суміжні права"). У пункті 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У письмових поясненнях представник відповідача вказував, що вважає докази, подані [PERSON] недостовірними та такими, що не можуть братися до уваги згідно з положеннями ч.5 ст.100 ЦПК України. Так, на підтвердження своїх позовних вимог, [PERSON] подав до суду скріншот зі сторінки соціальної мережі «Facebook». Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Згідно з частиною першою статті 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Отже, відповідно до наведених положень Закону оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора, проте у справі, що переглядається, наведені докази позивачем до суду не надані. Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року, справа № 587/2051/18, провадження № 61-2826св20. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так, ч.1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а саме те, що оспорювана інформація була розповсюджена саме відповідачем. З доданих до матеріалів справи доказів не можливо достовірно встановити, хто є автором поширеної інформації та хто є власником сторінки у мережі «Facebook», що в свою чергу унеможливлює установлення належності відповідача. Клопотань про витребування даних про власника веб-сайту позивач не заявляв, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). До того ж, надані позивачем роздруківки із сторінок в соціальній мережі не є підтвердженням ідентифікації особи та, у розумінні ст. 78 ЦПК України, не є допустимими доказами, оскільки їх дійсність неможливо перевірити. У зазначених соціальних мережах кожна особа може створити сторінку під будь-яким іменем, а позивачем не надано жодних доказів того, що вказана інформація поширена саме відповідачем, яка факт її розміщення заперечує, та чи взагалі мала місце у даній соціальній мережі, зазначена у роздруківці публікація, що зумовлює порушення позивачем свого обов`язку щодо доказування обставин, на які він посилається. Разом з тим, слід зазначити, що «Facebook» є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь - яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок. Оскільки інтернет-мережа «Facebook» при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію неможливо за винятком сторінок, які створені та інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи. Отже, всупереч вищезазначеним нормам, позивачем не доведено факт причетності відповідача до розміщення інформації, що є фактично його припущенням. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недостовірною та такою, що ганьбить його гідність, честь та ділову репутацію, інформацію поширену в соціальній мережі «Facebook» 08.08.2018 р. о 13.36 год. не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а саме, з доданих до матеріалів справи доказів неможливо встановити хто є автором поширеної інформації та хто є власником сторінки у мережі «Facebook» (http://facebook.com), що в свою чергу унеможливлює установлення належності відповідачів. Крім того, суд приймає до уваги, що самим позивачем не заперечується, те, що конфліктна ситуація, яка склалася між ним, його дружиною та батьком відповідачки є педметом розгляду кримінального провадження. З вказаних підстав, не підлягають і до задоволення позовні вимоги про зобов`язання спростувати вказану інформацію та відшкодувати моральну шкоду, оскільки вони є похідними від позовних вимог про визнання недостовірною інформації. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed