Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що сайті AVTO.RIA знайшов Кіа Sportage транспортний засіб за ціною 240 000 грн., зателефонував до продавця (автосалон Ваш Авто), йому роз'яснили що дійсно таке авто є і зараз на нього акційна ціна 240 000 грн. Приїхавши в офіс у м. Луцьк, в усній формі представник відповідача роз'яснила, що дійсно таке авто є за ціною вказаною на сайті однак повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 48 000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок фірми після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день ним було сплачено рахунок на суму 48000 грн. Повернувшись після сплати коштів до офісу, менеджер надала на підпис договір, в якому вартість предмету лізінга становила вже 480000 грн. Представником не було роз'яснено призначення платежу в сумі 48 000 грн., який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Він же вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії та призначення платежу, що був зазначений в рахунку для оплати, наданим цим представником). Не мав можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала позивача підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Він неодноразово дзвонив до компанії, але вирішити питання так і не вдалося. Позивач вважає, що укладений договір фінансового лізингу не відповідає вимогам законодавства, оскільки: відповідно до закону України «Про захист прав споживачів» в ньому міститься безліч несправедливих умов; договір суперечить положенням Цивільного Кодексу України; договір суперечить ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та положенням постанови НБУ від 10.05.2007, № 168; договір суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; договір суперечить положенням Конституції України; зобов'язання визначено в іноземній валюті, а не еквіваленті; суперечить пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.98 р. №1998 щодо коригування суми лізингового платежу в зв'язку зі зміною в курсу іноземної валюти; не містить всіх істотних умов, а саме - предмета договору; відповідач поширив недостовірну інформацію в рекламі щодо наявності у нього предмету лізингу. Позивач просить суд винести рішення яким: визнати договір Фінансового лізингу № 001281 з додатками від 30.09. 2015 року недійсним; стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» сплачені кошти в розмірі 48 ОС (сорок вісім тисяч) грн., сплачену комісію банку в сумі 576,00 грн., моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн.; судові витрати покласти на відповідача. В суді позивач позов підтримав, просить його задоволити, не заперечив щодо заочного розглядлу справи. Суду позивач пояснив, що їздив по рекламі знайденій в Інтернеті в м.Луцьк в офіс відповідача; приїхав в другій половині дня, в офісі представник пояснила йому що дійсно в них є в наявності автомобіль Кіа Sportage за акційною ціною 240 000 грн., для його придбання йому необхідно терміново згідно рахунку сплатити 48000 грн. авансового платежу, отримавши від неї рахунок поїхав шукати по місту відділення банку для сплати коштів, сплативши кошти повернувся в офіс де йому вручили для підписання договір лізінгу, на запитання чому в договорі вказана ціна 480000 грн. представник пояснила, що фактично авто по акційній ціні вже не має, умов договору представник йому не роз'яснила оскільки закінчувався робочий день; в подальшому звертався за наданими йому номерами телефонів відносно автомобіля однак йому поянювали що автомобіль відсутній, зрозумів що його ошукали. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся судовими повістками, причини неявки суду не повідомив, письмових заперечень відповідача на час розгляду справи до суду не надійшло. Суд вважає за можливе справу розглянути без його участі на підставі наявних в справі доказів із винесенням заочного рішення по справі оскільки відносно цього не заперечив позивач. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. 30.09.2015 року між [PERSON] та ТзОВ "Лізінгова компанія «Ваш авто», в особі представника Колесник В.І., в м.Луцьк був укладений договір фінансового лізингу № 001281 який однак зазначено в договорі, що укладений в м.Київ. Предметом лізингу якого згідно п.1.1.є Кіа Sportage F2, entry, обсягом двигуна 1,7. Згідно пояснень позивача до укладання договору ним згідно рахунку(а.с.22) 30.09.2015 р. було перераховано грошові кошти в розмірі 48000,00 грн., що підтверджується квитанцією АТ «Райффайзен банк Аваль» № NOZHN55563 з призначенням платежу «авансовий платіж згідно договору фінансового лізінгу 001281 від 30.09.2015 р.»(а.с.22). На відносини, які виникли між позивачем та відповідачем у зв'язку з укладенням договору фінансового лізингу, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», так як вказаний Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживача, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Кодексу. Ч. 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. П. 2 ч. 6 ст. 18 закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 1 ст. 18 закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведено в ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», цей перелік не є вичерпним. На думку суду, договором лізінгу фактично забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Відповідно до ст. 1 п. 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за виконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищевказаними зобов'язаннями відповідає продавець, відомості про якого в договорі і додатках до нього взагалі відсутні. У п. 10.5 ст. 10 Договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п. 10.6 ст. 10 Договору). Договір за змістом також свідчить про право лізингодавця в односторонньому порядку змінювати платежі. Несправедливими на переконання суду є і сплата адміністративного платежу 48000 грн., тобто 10% від вартості майна відповідно до лізингового договору, так як в графі «Визначення термінів» договору визначено, що адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Отже, судом встановлено, що відповідачем отримано 48000 грн., тобто 10% від вартості предмета лізингу лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору та при розірванні договору в будь-якому випадку, навіть за невиконання зобов'язання відповідачем, цей платіж не повертається (п. 12.1 ст. 12 Договору). Ч.1 ст.634 ЦК України встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. Частиною 2 ст.16 закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З вказаного вбачається, що діючим законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого Договору фінансового лізингу. Оскільки за умовами спірного Договору лізингу, виконання зобов'язання відповідача за ним ставиться в залежність від факту внесення позивачем «адміністративного платіжу» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому. Суд також вважає несправедливим в розумінні ч. 1 ст. 18 закону України «Про захист прав споживачів» п. 3.2.7 договору згідно якого лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний Договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У таком випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені ним кошти за мінусом адмінітсравтиного платежу. Тобто можливість лізингодавця без з'ясування причин неможливості повного виконання зобов'язання лізингоодержувачем фактично розірвати договір в односторонньому порядку, при цьому залишити за собою сплачений обов'язковий адміністративний платіж, який поверненню не підлягає в жодному випадку, а при розірванні договору повертає лізингоодержувачу тільки 40 відсотків від сплаченого авансованого платежу, як штраф за дострокове розірвання договору (п. 12.1 ст. 12). До несправедливих суд відносить також і п. 10.15 (ст. 10) договору, відповідно до якого у разі неузгодженої у даному договорі зміни розмірів лізингових платежів лізингодавець та лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмета лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом п'яти календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. На думку суду, несправедливими також є п. 3.2.3 та п. 3.2.1 договору. Крім цього суд враховує, що у відповідності до ч. 1 ст. 807 ЦК України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуавлізуючи її. В зв'єязку з цим індивідуально визначеними є такі речі, які відрізняються від інших кількома ознаками: єдині у своєму роді, відрізняються від нших кількома ознаками, вирізняються із загальної маси речей цього роду. Відповідно до п.1.1 договору фінансового лізингу передбачено, що його предметом є Кіа Sportage F2, entry, обсягом двигуна 1,7. На думку суду, зазначена річ не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки вона не визначена індивідуальними ознаками, а саме: не вказано його виробника, модель, комплектацію, колір, номер шасі і т.і. Таким чином, суд вважає, що оспорюваний Договір фінансового лізингу по своїй природі є несправедливий, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди позивачу як споживачеві. Крім цього згідно з ст. 19 закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення першого(адміністративного) платежу в розмірі 48000 гривень під вигляд платіжу за договором, який за умов договору не повертається в жодному випадку та є платою за укладення самого договору. З врахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання договору Фінансового лізингу № 001281 від 30.09.2015 р. недійсним та стягнення з відповідача на його користь 48000,00 грн. та 576,00 грн. витрат за комісію в банку, підлягають до задоволення. Що ж стосується вимог позивача про стягнння моральної шкоди, то суд вважає, що зазначені вимоги позивача задоволенню не підлягають. При цьому суд враховує, що п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. У ст. 1 Закону України "Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції" поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Відповідно до ст. 711 ЦК України шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю у зв'язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень гл. 82 цього Кодексу. Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені § 3 гл. 82 ЦК. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди тільки у випадках, якщо шкода завдана майну споживача або завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. На підставі вищевикладеного та ст.ст. 16, 22, 23, 509, 806-808, 1167 ЦК України, Законом України "Про фінансовий лізинг", ст.ст.18, 19, 21 Закону України "Про захист прав споживачів",

Outcome: approved