Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФОРЗА" (далі - ТОВ "ФК "ФОРЗА") про захист прав споживачів, в якому просив визнати недійсним договір № 000210420236 від 16.04.2021, укладений між ним та відповідачем (далі - договір від 16.04.2021). Свій позов [PERSON] обґрунтовував тим, що 16.04.2021 між ним та відповідачем був укладений договір від 16.04.2021, відповідно до якого він отримав кредит у розмірі 1 268 грн. Вважає даний договір недійсним, т.я. при укладені кредитного договору порушені його права як споживача згідно з нормами Законів України "Про захист прав споживачів", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та "Про захист персональних даних". Йому не надано інформації про умови кредиту перед укладенням кредитного договору та під час його укладення, яка стосується наданих відповідачем фінансових послуг та відсутнє письмове твердження про ознайомлення позивача з усіма умовами кредитного договору. При видачі кредитних коштів позивача не ознайомлено з умовами кредитування та всіма ризиками, а також відсутній документ про ознайомлення з такою інформацією. Умови кредитного договору є несправедливими - у додатку до кредитного договору зазначена реальна річна процентна ставка за кредитом, одночасно у кредитному договорі визначено, що у разі прострочення встановленого цим договором строку повернення кредиту та сплаті процентів за користування ним, позичальник на вимогу кредитодавця сплачує на його користь пеню у розмірі 3 % від простроченої суми за кожен день такого прострочення. Кредитним договором порушені норми ч. 1 ст. 61 Конституції України щодо подвійної відповідальності за невиконання зобов`язань за кредитним договором - у разі порушення позичальником зобов`язання щодо погашення суми кредиту та процентів за ним останній зобов`язувався сплатити пеню у розмірі 3 % від простроченої суми за кожен день такого прострочення, поряд з цим сплачувати встановлену за кредитним договором процентну ставку за користування кредитом. ТОВ "Укр Кредит Фінанс" не повідомив йому про умови та строки обробки його персональних даних. Між ним та відповідачем фактично не було укладено письмового договору від 16.04.2021 та він цей договір не підписував. Ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 01.06.2021 відкрито провадження у справі, постановлено справу розглянути за правилами спрощеного позовного провадження з викликом осіб, які беруть участь у справі. Одночасно даною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотань позивача про витребування від відповідача доказів у зв`язку з тим, що позивачем до клопотань не додано доказів у підтвердження того, що у нього виникли складнощі в отриманні даних доказів, не зазначено та не додано доказів, що позивач самостійно звертався до відповідача з відповідними письмовими зверненнями про отримання доказів та що відповідачем йому було відмовлено у наданні даних доказів або його звернення були залишені без розгляду. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, який вважає незаконним, за безпідставністю. Позивач про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи знаходиться заява позивача, в якому він просить справу проводити без його участі, позов просив задовольнити. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, але представник в судове засідання не з`явився. У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив здійснити судовий розгляд справи за відсутністю ТОВ "ФК "ФОРЗА". Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 12 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частинами 1 - 3 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування по справі є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 та 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В ч. 1 та 2 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частинами 1, 5 - 7 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1 - 4, 8 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Частиною 1 ст. 84 ЦПК України визначено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у ч. 2 та 3 ст. 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 16.04.2021 між позивачем та ТОВ "ФК "ФОРЗА" був укладений договір позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, № [NUMBER] . Відповідно до умов цього договору ТОВ (Кредитор) зобов`язувалось надати позивачу (Позичальнику) в користування грошові кошти (кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов цього Договору. Сума кредиту становила 1 268 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1, 8 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Строк дії договору 21 день від дня отримання Позичальником кредиту з датою погашення кредиту 06.05.2021. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України) У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинено у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчинені правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразок відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір від 16.04.2021 був укладений між сторонами дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, внаслідок чого, відповідно до положень Закону України "Про електронну комерцію", у сторін такого договору виникли цивільні права та обов`язки майнового характеру. Договір від 16.04.2021 було укладено згідно з вимогами ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" в порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію". Відповідно до вищезазначеного порядку, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Договір підписувався з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", про що свідчить п. 8.12 договору від 16.04.2021.. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 цього Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор для укладення договору надсилається засобами зв`язку, зазначеними заявником в інформаційно-телекомунікаційній системі. Як зазначає позивач в позовній заяві ним було підписано (акцептовано) оферту, чим засвідчено вивчення умов оферти, повну та безумовну згоду з цими умовами, свідоме прийняття пропозиції укласти договір та згоду на використання одноразового ідентифікатора в якості особистого підпису договору. Підписанням оферти одноразовим ідентифікатором позивач засвідчив, що погоджується з усіма без виключення умовами оферти. При укладанні договору позивач мав обсяг цивільної дієздатності та його волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов позики та отримав надані відповідачем грошові кошти, проти чого, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач не заперечує. Згідно умов договору від 16.04.2021 для отримання кредиту Заявник самостійно заповнює заявку після реєстрації в Особистому кабінеті, вказуючи всі дані, позначені у Заявці як обов`язкові для заповнення. Договір від 16.04.2021 містить персональні дані позичальника, зокрема його прізвище, ім`я та по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, № поточного рахунку/картки, серію і номер паспорту та назву органу, який його видав, контактний номер телефону та електронну адресу. Без використання одноразового ідентифікатора, без здійснення входу на сайт відповідача за допомогою логіна і пароля особистого кабінету договір від 16.04.2021 між сторонами укласти було неможливо. За таких обставин укладення договору від 16.04.2021 у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, який в свою чергу вчинив певну сукупність дій, спрямованих на отримання позики за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Крім того, за ч. 1 ст. 1051 ЦК України єдиною підставою для можливості оспорити договір позики є факт неотримання позичальником грошових коштів (або отримання у меншій кількості, ніж встановлено договором). Як вбачається з тексту позовної заяви, позивач не заперечує отримання від відповідача коштів у борг. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Аналізуючи положення законодавства, суд зазначає, що договір від 16.04.2021 вчинений у передбаченій чинним законодавством письмовій формі. Зміст правочину не суперечить нормам чинного на момент укладення договору законодавства та містить всі істотні умови, передбачені законом для такого виду договорів, які були погоджені сторонами, про що свідчить підписання договору та його подальше виконання. Крім того позивачем не заперечується факт отримання від відповідача грошових коштів. Отже волевиявлення сторін договору на його укладення було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Крім того, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання договору (чи його умов) недійсним. Так, згідно ч. 1, 2 ст. 18 вказаного Закону, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Для кваліфікації умов договору, як "несправедливі" необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, закріплений законодавцем в ст.ст. 3 ч. 1 п. 6, 509 ч. 3 ЦК України, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, умови договору завдають шкоди споживачеві. Варто зауважити, що принцип добросовісності є одним із засобів обмеження принципу свободи договору сторін, способом утримання сторін від зловживання своїми правами при виконанні договору. Зміст цього принципу полягає в тому, що умови правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. При цьому, Конституційний Суд України у рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004 зазначив, що справедливість - одна із основних засад права - є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"). Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 12.02.2018 у справі № 707/2953/15-ц. Відповідно до положень ч. 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Аналізуючи встановлені обставини, те, що сторони визнають факт укладення договору позики, при цьому відсутні будь-які докази, на підставі яких можна встановити не справедливість укладеного договору, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як небажання виконувати взяті на себе договірні зобов`язання та спосіб захисту власних інтересів. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б слугували підставами вважати, що оспорюваний ним договір є несправедливим по відношенню до нього, оскільки при підписанні договору від 16.04.2021 [PERSON] ознайомився та погодився з його умовами. У ч. 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. [PERSON] в судове засідання не з`явився, доказів і пояснень по суті своїх позовних вимог суду не надав, а також не надав доказів у підтвердження вжиття ним заходів для самостійного отримання доказів від відповідача та того, що останній йому відмовив у наданні даних доказів або його звернення були залишені без розгляду. За викладених обставин вбачається, що вимоги позивача є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження, в тому позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Враховуючи, що при зверненні до суду з позовом про захист прав споживачів [PERSON] звільнений від сплати судового збору, судові витрати по справі компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed