Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, який обґрунтував тим, що рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 12 липня 2013 року, яке набрало законної сили 5 вересня 2013 року, з [PERSON] стягнуто на його, [PERSON], користь 109 000 грн. боргу за договором позики від 1 березня 2011 року. На даний час борг становить 99 224,48 грн. На думку позивача, відповідати за договором позики повинна не лише одноособово [PERSON], але й і її чоловік - [PERSON], з яким вона перебуває у шлюбі, так як договір позики від 1 березня 2011 року був укладений [PERSON] в інтересах сім'ї, і [PERSON] надавав згоду на укладення такого договору позики, зазначивши про це у розписці та проставивши свій підпис. Саме присутність [PERSON] і його підпис на розписці - це ті обставини, через які він, [PERSON], погодився позичити гроші подружжю. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки з цього договору виникають в обох із подружжя та є їх солідарним обов'язком, а відтак грошова сума в розмірі 99 224,52 гривень має бути присуджена до стягнення із [PERSON] та понесені ним, у зв'язку із пред'явленням даного позову, судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у заявленому обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON], будучи також представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, виклавши свою правову позицію з вирішення даного спору у письмовому запереченні, яке надав до матеріалів цивільної справи, відповідно до якого зазначив, що між [PERSON] та [PERSON] немає жодного договору зобов'язального характеру, так саме як немає жодного зобов'язання солідарного характеру. Доданий до матеріалів справи доказ - рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 12 липня 2013 року по цивільній справі № 207/2072/2012, що набрало законної сили, спростовує наявність солідарного обов'язку [PERSON]. Випадки солідарних зобов'язань, що передбачені в Цивільному кодексі України не мають жодного відношення до солідарного обов'язку за розпискою по договору позики. Отже, посилалання Позивача на норми Сімейного кодексу України є необґрунтованим, так як жодна норма Сімейного кодексу України не покладає солідарного обов'язку на одного з подружжя за зобов'язаннями другого з подружжя. Такої ж правової позиції притримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі в рішенні Колегії суддів судової палати у цивільних справах від 02 листопада 2011 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Крім цього, згідно розписки, повернення боргу передбачено 1 березня 2011 року. У будь - якому двохсторонньому правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. Особливістю договору позики є те, що відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України із назвою статті "Договір позики" встановлено, що Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, тобто договір позики відноситься до реальних договорів." В судах Відповідач та третя особа заперечували факт отримання грошей, проте згідно рішення суду його виконують. 1 березня 2014 року закінчився трьохрічний термін повернення позики, а тому має бути застосовано наслідки спливу позовної давності та відмовлено в задоволенні позовних вимог до його довірителя та присуджено до стягнення із позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу, які поніс відповідач в сумі 2000 гривень 00 копійок. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх зібраними у справі доказами, дійшов висновку про таке. Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 12.07.2013 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та стягнуто із відповідача на користь позивача 109 000 гривень за договором позики від 01 березня 2011 року, який було укладено між [PERSON] та [PERSON] відповідно до розписки датованої 01.03.2011 року, який є договором безпроцентної позики, відповідно до положень ст.1046, 1047 ЦК України, а також судові витрати. Обставини щодо укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON] саме 01.03.2011 року, суми боргу за таким договором у розмірі 109 000 гривень та набрання вищевказаним рішенням законної сили було визнано представниками сторін, а відтак в силу положень ст.61 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню. В позовній заяві позивач вказує, що вищевказаний договір позики від 01.03.2011 року було укладено в інтересах сім'ї, а тому [PERSON], будучи у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], повинен нести солідарний обов'язок щодо сплати боргу, який на даний час становить 99 224, 48 гривень. Отже судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами даного спору регулюються відповідними положеннями ЦК України та СК України. Так, відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ст.73 СК України, за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. За правилами ч.2 наведеної статті, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. У той же час за правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, давши оцінку зібраним у справі доказам не знайшов підтвердження укладення [PERSON] договору позики від 01.03.2011 року в інтересах сім'ї, не встановлено також факту використання отриманих за договором позики від 01.03.2011 року грошей в інтересах сім'ї [PERSON]. Разом з цим, підпис [PERSON], який проставлений ним на борговій розписці від 01.03.2014 року, та його присутність при укладені договору позики, суд розцінює як посвідчення факту укладення такого договору, що підтверджується підписом й іншого свідка [PERSON] та жодним чином не є письмовою згодою [PERSON], як другого з подружжя, на укладення договору позики, внаслідок якої відповідач зобов'язаний був би нести солідарний обов'язок по погашенню боргу, оскільки така згода не може посвідчуватись мовчанням, а має бути висловлена письмово. З даного питання Верховний Суд України у своїй постанові від 20.02.2013 року у справі № 6-163цс12 висловив аналогічну правову позицію, рішення якого було прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, а тому є обов'язковим для всіх судів України. Крім цього, зібрані у справі докази не підтверджують наявності боргу за договором позики від 01.03.2011 року, на даний час, у розмірі 99 224, 48 гривень. З огляду на встановлені судом обставини при вирішені даного спору, суд дійшов до переконання про відмову в задоволені позовних вимог, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, в розумінні ст.58, 59 ЦПК України, обставини, на які він посилається у позовній заяві, а відтак не встановлено факту порушення його прав та охоронюваних законом інтересів зі сторони відповідача, які б підлягали захисту судом. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується нормами ст.88 ЦПК України, а тому ураховуючи те, що в задоволені позову судом відмовлено, відносить витрати позивача на його рахунок. Що ж стосується витрат відповідача на правову допомогу, які просив присудити до стягнення його представник, то варто вказати на таке. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (постанова ПВССУ від 17.10.2014 року за №10). Ураховуючи те, що представником відповідача, який є фахівцем в галузі права та який надавав правову допомогу відповідачеві та третій особі відповідно до наявних у справі довіреностей, не надано розрахунку витрат здійснених ним при підготовці та розгляді даної справи, відтак це є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed