Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

Позивач 24.01.2020 року звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області із даним позовом, в якому просив визнати незаконним наказ в.о. голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 25.10.2019року №796-к "Про звільнення [PERSON] "; поновити його на посаді заступника начальника з розвитку портової інфраструктури Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту); виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу по день прийняття рішення у справі; виплатити в рахунок відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України 300000 грн. В обґрунтування\~позову зазначено,\~що наказом\~начальника адміністрації\~Миколаївського морського\~порту Державного\~підприємства "Адміністрація\~морських портів\~України"\~від 11.11.2016\~року він\~прийнятий на\~роботу на\~посаду начальника\~комплексу соціально-побутового\~обслуговування інженерної\~служби.\~З 2016\~року по\~2019\~рік працював\~на низці\~посад,\~остання з\~яких -\~ заступник\~начальника з\~розвитку портової\~інфраструктури Миколаївської\~філії Державного\~підприємства «Адміністрація\~морських портів\~України» (адміністрації\~Миколаївського морського\~порту).\~Одночасно 23.06.2017\~року був\~обраний головою\~профспілкової організації\~Об`єднана профспілка\~працівників Адміністрації\~морських портів\~України. В період з 18.10.2019 року по 08.01.2020 року перебував на лікарняних. 09.01.2020 року по прибуттю на місце роботи, був повідомлений, що згідно з наказом в.о. голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 25.10.2019 року №796-к "Про звільнення [PERSON] ": припинено повноваження позивача на посаді заступника начальника з розвитку портової інфраструктури Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»; звільнено позивача з роботи з 25.10.2019 року відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України; у разі тимчасової відсутності на роботі, датою його звільнення вважати перший робочий день, який слідує за останнім днем періоду тимчасової відсутності на роботі. Таким чином позивач 09.01.2020 року був звільнений з роботи. Вважає вказаний наказ незаконним, прийнятим з грубим порушенням вимог п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, Статуту Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", Положення про Миколаївську філію Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрації Миколаївського морського порту) неуповноваженою на це посадовою особою, внаслідок чого повинен бути визнаний незаконним. Зазначає, що розірвання трудового договору за п. 5 ст. 41 КЗпП України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи, тобто рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому (звільнення) працівників. Таким чином голова підприємства не має права припиняти повноваження будь-яких працівників підприємства та (або) його філій. Крім того, звільнення позивача з посади відбулося без згоди профспілкової організації. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29.01.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Даний позов ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.04.2020 року залишено без руху у зв`язку із несплатою судового збору та надано час для усунення недоліків. На виконання вимог ухвали представником позивача надано квитанцію № 12675D1B82 про сплату судового збору у розмірі 5340 грн. 80 коп. від 24.04.2020 року. 25.05.2020 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 20.02.2020\~року представником\~відповідача подано\~відзив на\~позовну заяву,\~у якому\~просив відмовити\~у задоволенні\~позовних вимог.\~Вказав,\~що наказом\~начальника адміністрації\~Миколаївського морського\~порту ДП\~«АМПУ» від\~11.11.2016\~№ 408/0\~ [PERSON] \~призначено на\~посаду начальника\~комплексу соціально-побутового\~обслуговування інженерної\~служби.\~Наказом начальника\~адміністрації Миколаївського\~морського порту\~ДП «АМПУ»\~від 05.01.2018\~року №\~9/О\~ [PERSON] \~переведено на\~посаду начальника\~служби автотранспортного\~та господарського\~забезпечення. Наказом начальника\~адміністрації Миколаївського\~морського порту\~ДП «АМПУ»\~від 16.11.2018\~року №\~484/О\~ [PERSON] \~переведено на\~посаду заступника\~начальника з\~розвитку портової\~інфраструктури. Наказом в. о. Голови ДП «АМПУ» від 25.10.2019 № 796-к (надалі - Наказ про звільнення) припинено повноваження [PERSON] на посаді заступника начальника з розвитку портової інфраструктури Миколаївської філії ДП «АМПУ» (адміністрації Миколаївського морського порту) та звільнено з роботи відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України - припинення повноважень посадової особи. Пунктом 3 вищевказаного наказу встановлено, що у разі тимчасової відсутності на роботі, в тому числі відпустки, відрядження, тимчасової непрацездатності заступника начальника з безпеки Миколаївської філії ДП «АМПУ» (адміністрації Миколаївського морського порту) [PERSON] , датою його звільнення вважати перший робочий день, який слідує за останнім днем періоду тимчасової відсутності на роботі в тому числі відпустки, відрядження, тимчасової непрацездатності. В період з 18.10.2019 по 25.10.2019 року; з 28.10.2019 по 15.11.2019 року; з 06.11.2019 по 18.11.2019 року; з 19.11.2019 по 19.12.2019 року та з 20.12.2019 по 08.01.2020 року позивач перебував на лікарняному, як наслідок 09.01.2020 року [PERSON] було ознайомлено із зазначеним наказом про звільнення. Відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Відповідно до статті 47 КЗпП України, ДП «АМПУ» було проведено остаточний розрахунок з позивачем. Позивачу було видано копію наказу про звільнення та його трудову книжку. Вважає, що твердження позивача щодо не віднесення його посади до посадових осіб, з якими може бути розірвано трудовий договір на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є необґрунтованим. Трудовим законодавством не передбачено жодних виключень з переліку посадових осіб, з якими може бути розірвано трудовий договір на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП. Також не погоджуються з твердженням позивача, що звільнення відбулося всупереч вимогам ст. 252 КЗпП України та ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки розірвання трудового договору в даному випадку, можливо без такої згоди. Представник позивача в судове засідання не з`явився, просив справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 11.09.2020 року до суду електронною поштою надійшло клопотання представника відповідача про залучення до участі в справі в якості третьої особи [PERSON] , наказом якого припинено повноваження Гайчова С.В. та про відкладення розгляду справи через зайнятість представника у інших судових процесах. Заява про відкладення розгляду справи представником відповідача подавалась неодноразово, в тому числі і 20.10.2020 року. Під час розгляду справи суд постановив ухвал, яка занесена до протоколу судового засідання, про відмову у задоволенні клопотань представника: -про залучення третьої особи через порушення вимог ч.1 ст. 54 ЦПК України та з врахуванням приписів ч.1 ст. 53 ЦПК України, оскільки підготовче провадження по справі закрите; -про відкладення розгляду справи, з врахуванням приписів ст. 223 ЦПК України, в зв`язку із неявкою представника відповідача. При цьому, судом враховано тривалість перебування справи в суді та приписи ч.2 ст. 210 ЦПК України. Крім того, в матеріалах справи є відзив на позовну заяву. Вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до\~відомостей трудової\~книжки серія\~ [NUMBER] \~на ім`я\~ [PERSON] ,\~позивач з\~14.11.2016\~року перебував\~в трудових\~відносинах з\~відповідачем. Так, наказом від 11.11.2016 № 408/0 [PERSON] призначено на посаду начальника комплексу соціально-побутового обслуговування інженерної служби. Наказом від 05.01.2018 року № 9/О позивача переведено на посаду начальника служби автотранспортного та господарського забезпечення. Наказом від 16.11.2018 року № 484/О [PERSON] переведено на посаду заступника начальника з розвитку портової інфраструктури. 09.01.2020 року на підставі наказу №796-к від 25.10.2020 року повноваження позивача на посаді припинено та звільнено, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Згідно протоколу зборів від 23.06.2017 року об`єднаної профспілки працівників Адміністрації Миколаївського морського порту, обрано головою профспілки [PERSON] . Відповідно до розрахунку МФ ДП "АМПУ" (Адміністрація Миколаївського МП) середньоденний заробіток [PERSON] складає 3390 грн. 04 коп. Згідно листків непрацездатності серії АДМ №863700, 863729, АДЛ № 793338, [PERSON] перебував на амбулаторному лікуванні з 18.10.2019 року. Зазначено, що стати до роботи з 09.01.2020 року. Наказом №796-к від 25.10.2019 р. ДП "Адміністрація морських портів України" "Про звільнення [PERSON] " припинено повноваження [PERSON] на посаді заступника начальника з розвитку портової інфраструктури Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту); звільнено з роботи [PERSON] з посади заступника начальника з розвитку портової інфраструктури Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту) 25 жовтня 2019 року, відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України - припинення повноважень посадової особи. У разі тимчасової відсутності на роботі, в тому числі відпустка, відрядження, тимчасової непрацездатності заступника начальника з безпеки Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту) [PERSON] , датою його звільнення вважати перший робочий день, який слідує за останнім днем періоду тимчасової відсутності на роботі, в тому числі відпустки, відрядження, тимчасової непрацездатності. З копією наказу про звільнення позивач ознайомлений, відповідно до відмітки на ній, 09.01.2020 року. Відповідно до платіжного доручення №39 від 30.10.2019 року Миколаївською філією ДП "Адміністрація морських портів України" перераховано [PERSON] на картковий рахунок остаточний розрахунок за січень 2020 року в розмірі 389109 грн. 09 коп. З книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них 18-01-03-51, вбачається, що [PERSON] отримав трудову книжку 09.01.2020 року. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, яка визначає додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Відповідно до ч. 3 цієї статті, розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу. Ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Так, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється законність звільнення, обов`язок доведення правомірності звільнення працівника покладається на роботодавця. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі №273/212/16-ц. Пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України визначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб. Норму частини першої статті 41 КЗпП України доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року № 1255-VII, який набрав чинності 01 червня 2014 року. Проаналізувавши пояснювальну записку до законопроекту зазначеного вище закону можна дійти висновку про те, що доповнення частини першої статті 41 КЗпП України пунктом 5 було обумовлено нагальною потребою у вдосконаленні законодавчих актів, що регулюють припинення повноважень та звільнення посадових осіб виконавчих органів юридичної особи та посилення їх матеріальної відповідальності і відповідно не можуть бути застосовані для звільнення інших працівників юридичної особи, окрім працівників, які входять до їх виконавчих органів. Дія положень ч. 3 ст. 99 ЦК України та п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України передбачає право компетентного (уповноваженого) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, з будь-яких підстав; реалізація цього права гарантується нормами корпоративного права для припинення негативного впливу на управлінську діяльність товариства. Пунктом 5 статті 41 КЗпП України встановлено додаткову підставу розірвання трудового договору - «припинення повноважень посадових осіб». Як у назві цієї норми «Додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов», так і у її змісті закладені певні особливості розірвання трудового договору з працівником, який є посадовою особою. Розірвання трудового договору за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи, тобто рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Тому для звільнення за вказаною нормою мають бути присутні обставини: звільнений працівник повинен бути посадовою особою товариства та повинно заздалегідь відбутись припинення його повноважень (окреме рішення вищого органу управління), що в наступному є підставою для розірвання з ним трудового договору в порядку, передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського товариства. Наведена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються. Поняття «посадові особи господарського товариства» встановлено в частині другій статті 89 ГК України. Посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - голова і члени цієї ради. У статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства» міститься уточнене поняття «посадових осіб органів акціонерного товариства». Це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. Оскільки Законом №1255-VІІ від 13 травня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» були внесені зміни у тому числі до ГК України і Закону України «Про акціонерні товариства», розглядаючи всі внесені зміни в їх системному зв`язку можна дійти висновку, що термін «посадові особи» був використаний законодавцем саме у визначенні цих двох законодавчих актів. Враховуючи те, що [PERSON] не був членом наглядової ради чи правління акціонерного товариства, а працював на посаді заступника начальника з розвитку портової інфраструктури Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Адміністрації Миколаївського морського порту, яка не є самостійною юридичною особою, а ДП «АМПУ» не є акціонерним товариством, його призначення і фактичне звільнення відбулось не за рішенням засідання правління, як виконавчого органу товариства, а отже його посада не відноситься до кола суб`єктів трудових правовідносин, до яких може застосовуватись додаткова підстава звільнення, яка передбачена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Суд вважає неправильним застосування відповідачем норм матеріального права, а саме тлумачення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України та поширення цього положення на суб`єктів трудових відносин, які мають бути звільнені за загальною процедурою, передбаченою нормами трудового законодавства з відповідними гарантіями від незаконного звільнення, із зазначенням відповідних підстав. Таким чином, суд дійшов висновку, що звільнення [PERSON] за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, який був призначений на посаду не в акціонерному товаристві, а в державному підприємстві та в загальному порядку, та не обраний на посаду шляхом голосування, є незаконним. Аналогічний висновок міститься й в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.09.2017 року по справі №711/9140/15-ц, постанові Верховного Суду від 25.09.2019 р. у справі №753/1604/17. Так, враховуючи те, що п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України застосовується до посадових осіб господарських товариств, яким не є Миколаївська філія державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрації Миколаївського морського порту), оскільки останнє створене та функціонує у формі філії державного підприємства, а заступник начальника з безпеки державного підприємства не є спеціальним суб`єктом, щодо якого може бути застосована вказана норма, звільнення позивача на підставі п. 5 ч.1 ст.41 КЗпП України є неправомірним, у зв`язку з чим наказ про звільнення позивача підлягає скасуванню, а позивач має бути поновлений на роботі. З положень ст. 252 КЗпП України вбачається, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок). Крім встановлених вище підстав незаконності звільнення [PERSON] , також встановлено, що звільнення позивача відбулося без згоди профспілкової організації. Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника, тому суд приходить до переконання щодо неправомірності наказу №796-к від 25.10.2019 р. ДП "Адміністрація морських портів України" "Про звільнення [PERSON] ", у зв`язку з чим він підлягає скасуванню. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи. При цьому, при обчисленні розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу суд виходить з п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати визначений Постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Як вбачається із розрахунку МФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Миколаївського МП) Таб № 1 033 розмір середньоденного заробітку позивача за період з 01.09.2019 року по 01.10.2019 року становить 3390 грн. 04 коп. Середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто за період з 09.01.2020 року (наступний робочий день після звільнення) по 20.10.2020 року включно (дата ухвалення рішення у справі) (197 робочих днів) буде становити 667837 грн. 88 коп., виходячи з розрахунку: 3390,04 грн. х 197 робочий день. Таким чином, стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 667837 грн. 88 коп. за мінусом загальнообов`язкових податків та зборів, що стягуються з нарахованої заробітної плати. Щодо вимог про моральну шкоду в розмірі 300000 гривень, суд виходить з наступного. Частина перша статті 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Суд вважає, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на вимогах ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди у розмірі 300000 грн. 00 коп. з боку позивача суду не надано. При вирішенні питання щодо розміру суми моральної шкоди, суд не може виконувати обов`язки експерта під час проведення психологічних експертиз. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Так, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. За приписами ч.1 ст. 141 ЦПК України при ухваленні судового рішення відбувається розподіл судових витрат. Так, враховуючи суму сплаченого судового збору, позовні вимоги, які підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5340 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial