Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він літом 1991 року познайомився з відповідачем [PERSON] та з кінця 1991 року почали проживати як чоловік і жінка без шлюбу. Разом виховували дітей, разом витрачали зароблені кошти, їздили відпочивати. В 2001 році вони вирішили придбати будинок. На той час позивач офіційно працював, мав стабільний дохід, заощадив частину коштів для купівлі будинку та крім того позичив ще 10000грн. у свого знайомого. Частину коштів на придбання будинку дала і відповідач [PERSON] і 19.02.2002 вони придбали будинок № 16 по пров. Тельмана в м. Коростишеві, який вирішили оформити на відповідача [PERSON] і з того часу стали проживати в цьому будинку, здійснювали поточні ремонти, сплачували комунальні послуги. 28.08.2004 вони офіційно одружились та зареєстрували шлюб, однак в подальшому сімейні стосунки не склались і за рішенням Коростишівського райсуду від 04.02.2015 шлюб було розірвано. Враховуючи, що на час придбання будинку вони вже тривалий час проживали як одна сім»я, мали спільні доходи за рахунок яких було придбано спірний будинок, а тому останній є їх спільною сумісною власністю і відповідно оскільки позивач має право власності на спірний будинок, то відповідно договір дарування спірного будинку від 02.10.2014 року має бути визнаний недійсним, так як правочин вчинений без згоди та участі позивача, а тому просить встановити факт проживання однією сім»єю як чоловіка та жінки без шлюбу в період з 01.01.1992 по 27.08.2004, визнати спірний будинок спільною сумісною власністю та визнати недійсним договір дарування. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, яка подана представником, про поділ майна набутого [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу, яка прийнята до спільного розгляду з первісним позовом, в обґрунтування якою вказує, що 28.08.2004 уклала шлюб з [PERSON] і за час перебування в шлюбі придбали легковий автомобіль «Рено Кенго» 2004 року випуску д/н [NUMBER], який був оформлений на ім»я відповідача згідно біржової угоди 06/249 від 01.12.2007. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності та ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка і дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 04 лютого 2015 сторони розлучились, що підтверджується рішенням Коростишівського районного суду. Автомобіль є неподільною річчю і залишився у володінні відповідача, а тому просить виділити в натурі [PERSON] та залишити за ним у власності вказаний автомобіль стягнувши з останнього на її користь грошову компенсацію. В ході розгляду справи позивач-відповідач та його представник свої позовні вимоги підтримали, зустрічний позов не визнали, суду пояснили, що з кінця 1991 почали проживати з відповідачем як чоловік і жінка однією сім»єю, в цей період придбали будинок за спільні кошти, відповідач їздила на заробітки до Іспанії з 2000 року, пересилала гроші, які він отримував, остання також приїздила періодично, діти залишались з ним. Він в цей період працював і таким чином за спільні кошти придбали будинок, в якому почали проживати, в подальшому офіційно зареєстрували шлюбу. Стосовно придбання автомобіля, то за нього гроші не платились, він виконав певні роботи в рахунок яких переоформили автомобіль, який не є спільним майном. Просять первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник первісні позовні вимоги визнали частково, а саме щодо факту проживання однією сім»єю як чоловік і жінка без шлюбу до 2000 року, інші вимоги не визнають, зустрічний позов підтримали, суду пояснили, що з червня 2000 року однією сім»єю не проживали, спільних доходів не мали, оскільки вона виїхала на заробітки в Іспанію, де заробила гроші на які придбала спірний будинок для дочки і відповідно він є її особистою власністю і який в подальшому подарувала дочці [PERSON] Ніяких грошей на придбання будинку позивач-відповідач не давав. Автомобіль вони придбали в період перебування в шлюбі за спільні кошти, які вона також заробляла будучи на заробітках в Іспанії. Просить відмовити в задоволенні первісного позову, зустрічний позов просять задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги в частині вимог щодо визнання договору дарування недійсним не визнав, суду пояснив, що оскільки спірний будинок не є спільною сумісною власністю, а тому [PERSON] мала право розпорядитись ним і подарувала [PERSON], а тому підстав для визнання цього договору недійсним немає. Просить відмовити в задоволенні позову. Допитаний свідок по справі [PERSON] суду пояснив, що сторони проживали з ним по сусідству на вул. Гвардійській, вони проживали як чоловік і жінка, [PERSON] їздила на заробітки до Іспанії, однак приїздила та проживала разом із [PERSON], який доглядав за дітьми. Також казали йому, що купили разом будинок на вул. Тельмана в м. Коростишеві. Допитаний свідок [PERSON] суду пояснив, що знає [PERSON] близько 20 років. Сторони жили однією сім»єю як чоловік і жінка, [PERSON] іздила на заробітки в Іспанію. Він позичав [PERSON] 10000грн. для придбання будинку. В будинку робили ремонт, та проживали. Допитаний свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає по сусідству, де сторони придбали будинок. Бачив, що сторони приїздили разом десь в 2000-х роках та дивились будинок, який в подальшому купили, робили ремонт та проживали в будинку. Допитаний свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] її подруга, знає, що остання їздила на заробітки до Іспанії. Сторони зустрічались десь з 1990-х років, [PERSON] хрестив її дитину в 1996 році. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши надані сторонами докази на засадах змагальності, в межах позовних вимог вважає, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, зустрічний позов до задоволення не підлягає. Так, судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з початку 1992 року почали проживати однією сім»єю як чоловік та жінка без шлюбу, виховували дітей, мали спільний бюджет. Позивач-відповідач працював в партії № 49 УВТО «Кіровгеологія» з 26.05.1988 року по 31.12.2006 року, що підтверджується відповідною довідкою КП «Кіровгеологія» від 01.07.2009 року. З 2000 року і по даний час відповідач-позивач [PERSON] періодично їздить на заробітки до Іспанії, що сторонами визнається та не оспорюється. В період перебування на заробітках в Іспанії [PERSON] пересилала гроші на адресу [ADDRESS], де вони проживали з позивачем-відповідачем, що підтверджується відповідними квитанціями від 22.03.2000 року та спростовує твердження відповідача-позивача, що в період перебування останньої на заробітках вони не проживали однією сім"єю та не було спільного бюджету. 28 серпня 2004 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 28.08.2004 та за рішенням суду від 04.02.2015 шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до договору купівлі продажу житлового будинку від 19.02.2002 року [PERSON] вказана покупцем житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Коростишеві по пров. Тельмана,16, Житомирської області. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України викладеного у постанові у справі № 6-135цс13 від 13.12.2013, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Таким чином, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити , зокрема, обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а як встановлено судом, то сторони [PERSON] та [PERSON] в період з початку 1992 року та до офіційної реєстрації шлюбу 27.08.2004 проживали однією сім»єю як чоловік і жінка без шлюбу, що підтверджується наданими та дослідженими в судовому засіданні фотознімками, де сторони зображені разом у вищевказані періоди часу, показаннями свідків [PERSON], який підтвердив, що знає сторін з 1994 року, вони проживали з ним по сусідству в м. Коростишеві по вул. Гвардійській як чоловік і жінка, виховували дітей, [PERSON] їздила на заробітки до Іспанії, але приїздила, жили разом; показаннями свідка [PERSON], який підтвердив, що сторони проживали однією сім»єю, виховували дітей, [PERSON] їздила на заробітки до Іспанії, показаннями свідка [PERSON], яка також підтвердила, що сторони зустрічались, останні хрестили в неї дитину в 1996 році. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними, а як встановлено судом, то на час придбання спірного будинку сторони проживали як чоловік і жінка однією сім»єю, мали спільні доходи ([PERSON] офіційно був працевлаштований, [PERSON] їздила на заробітки до Іспанії), а тому відповідно спірний будинок є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.4 ст.369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Як вбачається з договору дарування житлового будинку від 02.10.2014 року [PERSON] передала безоплатно (подарувала) у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Коростишеві Житомирської області, по пров. Тельмана,16 і оскільки вказаний правочин вчинено без участі [PERSON], то відповідно виходячи з аналізу вищевказаного законодавства такий правочин підлягає визнанню недійсним в частині дарування 1/2 частині спірного будинку на яку має право [PERSON] Позовні вимоги в частині визнання недійсним вказаного договору дарування повністю задоволенню не підлягають, оскільки [PERSON] мала право розпорядитись належною їй частиною будинку. Також позовні вимоги за первісним позовом в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину спірного будинку в даному випадку при задоволенні вимог щодо визнання спірного будинку спільною сумісною власністю є зайвими і задоволенню не підлягають. Вимоги по зустрічному позову задоволенню не підлягають зі слідуючих підстав. Так, у відповідності до ч.1 ст. 60. СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Разом з цим, глава 7 СК України регулює право особистої приватної власності дружини та чоловіка та ст. 57 СК України визначає майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Згідно реєстраційної картки на спірний транспортний засіб за позивачем-відповідачем зареєстровано автомобіль «Рено Кенго» 2004 року випуску згідно біржової угоди 06/249 від 01.12.2007. Відповідач позивач пояснила, що вказаний автомобіль вони придбали за спільні кошти. Позивач-відповідач заперечив, що вказаний автомобіль є об»єктом права спільної сумісної власності, оскільки є його особистим майном, за автомобіль він гроші не платив, автомобіль зареєстрували за ним за виконану роботу. Таким чином, виходячи з викладеного, то суду не надано достатніх доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль є об»єктом права спільної сумісної власності. Сам по собі факт реєстрації автомобіля на підставі біржової угоди не розкриває правових підстав набуття спірного автомобіля, оскільки такого доказу (біржової угоди) суду не надано, неможливо визначитись щодо підстав набуття автомобіля, умов вчиненого правочину і відповідно визначення спірного автомобіля як об»єкта права спільної сумісної власності. Посилання представника відповідача-позивача на пропуск позивачем відповідачем строків позовної давності щодо визнання житлового будинку спільною сумісною власністю є безпідставним, оскільки про порушення своїх прав позивач-відповідач дізнався після укладення договору дарування в 2014 році. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача-позивача та з відповідача по первісному позову на користь позивача відповідача підлягає до стягнення по 365грн.40коп. з кожної сплаченого судового збору. Враховуючи викладене, на підставі ст. 17 Закону України «Про власність», ст. 112 ч.1 ст. 203, ст. 215, ч.4 ст. 369 ЦК України, ч.1 ст. 60, ст. 57 СК України,

Outcome: partial