Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє на підставі ордеру її представник [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , до житлового будинку [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , вчиняти будь-які дії, які перешкоджають [PERSON] реєструвати право власності та користування домоволодінням [ADDRESS] та вчиняти будь-які дії з демонтажу та руйнації комунальних систем даного домоволодіння та самого домоволодіння; стягнути з відповідача на її позивача причинені збитки у розмірі 267459,10 грн. та судові витрати в сумі 19356,19 грн. В обґрунтування позову зазначає те, що з 26.09.1992 року позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був розірваний рішенням Харківського районного суду Харківської області 27.05.1996 року. Однак сторони не припинили фактичних шлюбних відносин, продовжили мешкати разом і вести спільне господарство з 1996 року по 2016 рік. За цей час ними був придбаний житловий будинок [ADDRESS] , та збудований торгівельний павільйон за адресою: [ADDRESS] , де вони здійснювали підприємницьку діяльність, які були зареєстровані на ім`я відповідача. У жовтні 2015 року відносини між ними погіршилися, не витримавши образ і психологічного тиску з боку чоловіка, позивач вимушена була залишити дім, речі, навіть особисті і тимчасово з`їхати до знайомих. У березні 2016 року вона вирішила повернутись до будинку, але відповідач не впустив її до домоволодіння, не повернув особисті речі і кошти, мотивуючи тим, що він є єдиним власником будинку. Оскільки позивач залишилася без житла, без роботи та засобів існування, з метою захисту своїх порушених прав у травні 2016 року вона звернулась до суду з позовом про визнання юридичного факту проживання у шлюбі та поділ спільного майна. Судовий розгляд тривав три роки і закінчився постановою Верховного Суду на її користь. У 2017 році щоб мати можливість існувати та сплачувати судові витрати вона виїхала на заробітки до Криму, де знайшла роботу і винаймала житло. Таким чином, в результаті протиправних дій відповідача, маючи власне житло, вона вимушена була витрачати кошти на оренду житла, чим їй було надано збитки, які відповідно до курсу НБУ становлять: -за договором найму від 01.10.2017 року у розмірі 18000 рублів на місяць: за період з 01.10.2017 року по 31.12.2017 року-24512,22 грн., за період з 01.01.2018 року по 31.03.2018 року-26299,62 грн., за період з 01.04.2018 року по 30.06.2018 року -24814,62 грн., за період з 01.07.2018 року по 30.08.2018 року-15015,24 грн.; -за договором найму від 01.09.2018 року у розмірі 20000 рублів на місяць: за період з 01.09.2018 року по 30.11.2018 року -24922,2 грн., за період з 01.12.2018 року по 28.02.2019 року-25564,2 грн, за період з 01.03.2019 року по 31.05.2019 року-24458,4 грн., за період з 01.06.2019 року по 31.07.2019 року-16522 грн.; -за договором найму від 01.08.2019 року у розмірі 20000 рублів на місяць з авансовим платежем на наступні три місяці: за період з 01.08.2019 року по 31.10.2019 року-23672,4 грн., за період з 01.11.2019 року по 31.01.2020 року-23350,2 грн., за період з 01.02.2020 по 30.04.2020 року-23676 грн., за період з 01.05.2020 року по 30.06.2020 року-14652 грн., а всього 267459,1 грн. Незважаючи на рішення суду, яке набрало законної сили, відповідач перешкоджає позивачу в користуванні та розпорядженні її майном, не допускає позивача до будинку, не надає ключів і уникає спілкування, в результаті чого вона не може вселитися в будинок, поділити майно в натурі і зареєструвати своє право власності, так як відповідач категорично відмовляється надати їй технічний паспорт на будинок, а виготовити його самостійно вона не може, оскільки відповідач чинить перешкоди і не допускає працівників КП «ХРБТІ» для огляду. Крім того, він почав демонтаж системи опалення і має намір здійснити відчуження майна на користь третіх осіб, оскільки на теперішній час у реєстрі прав власності він є єдиним власником будинку. Через свого представника позивач неодноразово зверталась до відповідача з метою врегулювання цього питання, але відповідач дав зрозуміти, що він буде всіляко перешкоджати вселенню позивача. Вона зверталась до правоохоронних органів з цього приводу, але їй було повідомлено, що ними неодноразово здійснювались виїзди за адресою: [ADDRESS] , але [PERSON] їм не відчиняє, тому вона звернулась до суду за захистом свої прав. Відповідач [PERSON] надав відзив на позов, в якому заперечував проти позовних вимог. Він зазначив, що позивачка звернулась до суду з негаторним позовом, тобто позовом власника про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування шкоди. В той час право власності позивачки на Ѕ частину будинку не зареєстровано і її право власності ще не виникло, оскільки права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. В житловому будинку за адресою: [ADDRESS] він фактично не проживає з березня 2020 року, влітку 2020 року і до жовтня місяця в даному будинку проживала лише його мати [PERSON] , ніяких перешкод у користуванні майном він позивачці не вчиняв. А збитки, про відшкодування яких просить позивачка, не можуть бути віднесені до збитків внаслідок порушення права власності позивачки щодо спірного будинку, оскільки причинно-наслідковий зв`язок між не проживанням позивачки в спірному будинку та необхідності її проживання у м.Ялта відсутній. Позивач сама зазначає, що їхала на заробітки до Криму, де вона знайшла роботу, йому відомо особисто, що вона поїхала до свого співмешканця [PERSON] , який поїхав до Криму для працевлаштування. Крім того, позивачка має у власності інше житло-1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , тобто її проживання у м.Ялта обумовлено її особистими мотивами. Розмір судових витрат на правову допомогу в сумі 19356,19 грн. є необґрунтовано завищеним, неспівмірним зі складністю справи, оскільки в справі лише два учасники, розгляд справи не передбачає значного об`єму вчинення процесуальних дій, призначення експертиз, отримання та витребування доказів, залучення свідків, тощо. У зв`язку з цим просить відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21.10.2020 року була задоволена заява представника позивача про забезпечення позову, накладений арешт на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10.11.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження, в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів відмовлено. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15.01.2020 року підготовче провадження у справі закрито і призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, зазначивши підстави, наведені в позові. При цьому позивач зазначила, що вона була змушена покинути спірний будинок, оскільки відповідач створював нестерпні умови для проживання, іншого житла вона не мала, а Ѕ часткою однокімнатної квартири, яку вона має у власності, вона не могла користуватися, так як інша Ѕ частина належить її свекрусі, з якою у них неприязнені стосунки. Майже 3 роки між нею та відповідачем тривав спір за будинок, на даний час він вирішений, але вона не може оформити своє право власності на Ѕ частину будинку і вселитися в нього, так як відповідач чинить перешкоди в цьому, не надає їй технічний паспорт на будинок, не допускає працівників БТІ для огляду будинку, не надає ключів від будинку і уникає спілкування. Представник позивача також зазначила, що відповідачу пропонувалось встановити порядок користування будинком, а також варіанти поділу будинку, на які він не погодився. Відповідач та його представник проти позову заперечували, навівши підстави, вказані у відзиві на позов. При цьому вони зазначили, що перешкод позивачці у користуванні будинком ніхто не чинить, відповідач фактично в будинку не проживає, твердження про демонтаж систем опалення та руйнування будинку не відповідає дійсності. Позивачка з будинку виїхала добровільно, поїхала до Криму за власним бажанням, тому підстави для стягнення збитків з відповідача відсутні. На даний час немає перешкод для огляду будинку працівниками БТІ, що підтвердила в судовому засіданні представник позивача. Судові витрати вважають завищеними, та такими, що не відповідають складності справи, об`єму процесуальних дій і кількості учасників, оскільки свідки не допитувалися, докази не витребувалися, експертизи не проводилися. Вислухавши сторони, їх представників, дослідивши докази, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 07 квітня 2017 року був встановлений юридичний факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] . За [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03 липня 2017 року було змінене рішення Харківського районного суду Харківської області від 07.04.2017 року. Встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки [PERSON] та [PERSON] без шлюбу з 01 січня 2004 року по жовтень 2015 року, в іншій частині рішення суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Харківського районного суду Харківської області від 07.04.2017 року у незміненій судом апеляційної інстанції частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 03.07.2017 року-без змін. Відповідно до договору найму від 01 жовтня 2017 року та акту приймання-передачі майна від 01.10.2017 року, які були укладені між [PERSON] та [PERSON] , остання надала [PERSON] за плату жиле приміщення, розташоване в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , у тимчасове користування для проживання її і членів її сім`ї, на строк з 01 жовтня 2017 року по 30 серпня 2018 року, з платою 18000 рублів на місяць. Відповідно до договору найму від 01 вересня 2018 року та акту приймання-передачі майна від 01.09.2018 року, які були укладені між [PERSON] та [PERSON] , остання надала [PERSON] за плату жиле приміщення, розташоване в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , у тимчасове користування для проживання її і членів її сім`ї, на строк з 01 вересня 2018 року по 30 липня 2019 року, з платою 20000 рублів на місяць. Відповідно до договору найму від 01 серпня 2019 року та акту приймання-передачі майна від 01.08.2019 року, які були укладені між [PERSON] та [PERSON] , остання надала [PERSON] за плату жиле приміщення, розташоване в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , у тимчасове користування для проживання її і членів її сім`ї, на строк з 01 серпня 2019 року по 30 червня 2020 року, з платою 20000 рублів на місяць. За курсом НБУ курс російського рубля до гривні становить станом: на 01.10.2017 року-0,45393, на 01.01.2018 року-0,48703, на 01.04.2018 року-0,45953, на 01.07.2018 року-0,41709, на 01.09.2018 року-0,41537, на 01.12.2018 року-0,42607, на 01.03.2019 року-0,40764, на 01.06.2019 року-0,41305, на 01.08.2019 року-0,39454, на 01.11.2019 року-0,38917, на 01.02.2020 року-0,3946, на 01.05.2020 року-0,3663. Отже позивачкою нарахована сума збитків за оренду вищевказаного житлового приміщення загальна сума яких становить 267459,1 грн. Відповідно до інформації Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області від 27.10.2020 №4336 [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] з 30.03.2006 року по теперішній час. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, час формування 03.12.2020 земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована на праві власності 05.09.2017 року за [PERSON] . В Акті депутата Мереф`янської міської ради Онищенко Є.О. від 27.11.2020 року зазначено, що під час обстеження домоволодіння [PERSON] за його зверненням на предмет проживання в ньому осіб, за участю місцевих мешканців [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , також за даною адресою зареєстровані його син [PERSON] та [PERSON] . На даний час в будинку ніхто не проживає, [PERSON] та [PERSON] в даному будинку фактично не проживають з березня 2020 року, влітку 2020 року до жовтня місяця в даному будинку проживала мати заявника [PERSON] . Відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований 15.12.2005 року за [PERSON] . Надаючи правову оцінку встановленим фактам, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. До способів захисту цивільних прав та інтересів віднесено припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 3 та 4 частини другої статті 16 ЦК України). У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушеним. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тлумачення статті 391 ЦК України дає підстави для висновку, що негаторний позов - це вимога власника (особи, яка має речове право на чуже майно) про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником (особою, яка має речове право на чуже майно) права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника (особи, яка має речове право на чуже майно), тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна». Відповідач та його представник вважають, що позивач не є власником майна, оскільки її право власності не зареєстроване, тому її права жодним чином не порушені. Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до пунктів 1, 8, 9 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстраційна справа - сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі. Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Відповідне положення міститься у постанові КГС ВС від 24 січня 2020 року №910/10987/18. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Право власності позивача на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] підтверджено рішенням Харківського районного суду Харківської області від 07 квітня 2017 року, яке набрало законної сили. У зв`язку з цим права позивачки як власника, у разі їх порушення, підлягають судовому захисту. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Так позивачка зазначає, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні належним їй майном, не допускає її до будинку, не надає ключів і уникає спілкування, в результаті чого вона не може вселитися в будинок, поділити майно в натурі і зареєструвати своє право власності, так як відповідач категорично відмовляється надати їй технічний паспорт на будинок, а виготовити його самостійно вона не може, оскільки відповідач чинить перешкоди і не допускає працівників КП «ХРБТІ» для огляду. Відповідач зазначає, що перешкод у користуванні будинком не чинить, в будинку не проживає. В той час, як встановлено судом і вбачається із наданих документів, між сторонами існував спір щодо нерухомого майна-житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Даний спір був вирішений Харківським районним судом Харківської області 07.04.2017 року, за [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину вказаного будинку, рішення суду набрало законної сили 28.08.2019 року. 12.11.2019 року за вих.№343 адвокатом позивача [PERSON] відповідачу була направлена пропозиція, в якій запропоновані варіанти розділу спільного майна за адресою: [ADDRESS] . 22.11.2019 року [PERSON] надав відповідь на вказану пропозицію, в якій запропонував свої варіанти поділу спірного майна. 12.08.2020 року адвокат позивача Синєпольська О.В. листом за вих..№364 повідомила [PERSON] про намір [PERSON] проживати у будинку і розпоряджатися своєю частиною будинку на власний розсуд, тому запропонувала укласти Договір про порядок користування майном у нотаріуса. 19.08.2020 року [PERSON] надав відповідь на дану пропозицію, в якій висунув зустрічну пропозицію, пропонуючи продати будинок та розподілити кошти від продажу наступним чином: йому 65%, а [PERSON] -35%, так як за його кошти була виготовлена технічна документація із землеустрою, оформлено кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований будинок, після розірвання шлюбу він самостійно ніс витрати по утриманню будинку. Відповідно до довідки КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 11.09.2020 року за вих..№531 адвоката позивача повідомлено про необхідність виготовлення технічного паспорта на будинок, так як в матеріалах архівної справи відсутня копія технічного паспорта на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] 08.09.2020 року було замовлено виготовлення технічного паспорту на вищевказаний будинок, але як вбачається з листа КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 22.09.2020 року за вих..№2657, незважаючи на попередження [PERSON] не був присутній за вказаною адресою у вказаний час, чим не надано можливість здійснити обстеження житлового будинку в цілому. 17.09.2020 року на заяву [PERSON] Харківським ВП ГУНП в Харківській області була надана відповідь, що їх працівниками здійснювався неодноразовий виїзд за місцем мешкання [PERSON] , але двері домоволодіння ніхто не відкрив, у зв`язку з чим опитати мешканців домоволодіння і встановити всі обставини даної події не стало можливим та рекомендовано звернутись до суду. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Згідно з статтею 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Як вбачається із вищевказаних доказів, відповідачу було відомо про рішення суду і намір позивачки проживати у будинку і користуватися ним. Відповідач виїхав з будинку у березні 2020 року і в будинку не з`являється, внаслідок чого позивачка не може потрапити у будинок. До цього часу сторонами не досягнуто згоди щодо спільного користування будинком, позивачка не має вільного доступу до нього, в будинок вона не вселилася. З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку про необхідність поновлення прав позивача шляхом її вселення у вказане житлове приміщення та зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачу у здійсненні права користування житлом. В той час твердження позивачки щодо вчинення відповідачем дій щодо демонтажу та руйнації комунальних систем спірного домоволодіння та самого домоволодіння не відповідають дійсності. Згідно з актом обстеження №205 від 06.03.2021 року, складеного депутатом Мереф`янської міської ради Онищенко Є.О. за участю свідків [PERSON] та [PERSON] , під час огляду будинку за адресою: [ADDRESS] ознак демонтажу системи опалення не виявлено. Отже вимога позивачки щодо заборони [PERSON] вчиняти будь-які дії з демонтажу та руйнації комунальних систем домоволодіння та самого домоволодіння не підлягають задоволенню, як і вимоги щодо заборони [PERSON] вчиняти будь-які дії, які перешкоджають [PERSON] реєструвати своє право власності, оскільки перешкод для реєстрації позивачкою права власності на частину будинку з боку відповідача не встановлено. Представник позивача підтвердила, що на даний час немає перешкод для обстеження будинку працівниками БТІ. Стосовно вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача спричинених грошових збитків в розмірі 267459, 10 грн. суд дійшов наступних висновків. В обґрунтування цієї позовної вимоги позивачка посилається на те, що внаслідок неможливості проживання з відповідачем, вона була вимушена виїхати на роботу до Криму і винаймати там житло. Заявляючи вимогу про стягнення з відповідача спричинених грошових збитків, позивач посилається на ч.2 ст.22, ч.3 ст.386, ч.1 ст.1166 ЦК України. Частиною 3 ст.358 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому матеріальної та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У п.1 ч.2 ст.22 ЦК України зазначено, що збитками є втрати, яку особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). В той час позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження того, що внаслідок неправомірних дій відповідача та психологічного тиску на неї вона була вимушена виїхати з будинку на адресою: [ADDRESS] . Натомість вона добровільно покинула будинок у жовтні 2015 року, про що зазначає в позові, у березні 2016 року вирішила повернутись, але відповідач не впустив її до домоволодіння, але жодними доказами вказані обставини не підтвердила. До органів поліції щодо неправомірних дій відповідача вона не зверталась, позову до суду щодо вселення або усунення перешкод у користуванні будинком до 05.10.2020 року не подавала. При цьому [PERSON] на праві власності належить Ѕ частина квартири за адресою: [ADDRESS] , де вона зареєстрована, що підтверджується відміткою в її паспорті, і що вона не заперечувала в судовому засіданні. Доказів неможливості проживання за місцем реєстрації, а також необхідності виїхати на роботу саме до Криму, позивачкою не надані. Щодо вимог позивача про відшкодування судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Частиною 1 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1681,60 грн., сплачений позивачем за дві вимоги немайнового характеру, відшкодування судового збору за подання заяви про забезпечення позову чинним законодавством не передбачено. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову-на відповідача, у разі відмови в позові-на позивача, у разі часткового задоволення позову-на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача Синєпольською О.В. надано копію угоди №395-с від 28.09.2020 щодо надання [PERSON] юридичної допомоги в Харківському районному суді Харківської області у даній цивільній справі, в п.3.1 якого зазначено, що гонорар адвоката за роботу встановлюється у сумі 10000 грн., які вносяться на момент підписання угоди, і оплату виїзду і участі адвоката у кожному судовому засіданні в розмірі 500 грн., акт виконаних робіт від 28.07.2021 року з детальним розрахунком юридичних послуг, квитанції №001082 про оплату юридичних послуг від 28.09.2020 року на суму 10000 грн. і № 001086 від 28.07.2021 року на суму 3005 грн. В акті виконаних робіт від 28.07.2021 року витрати представника позивача на правову допомогу зазначені в сумі 18005 грн. Суд частково погоджується з розрахунками представника позивача стосовно послуг, зазначених в п.1,2,3,5,7 Акта виконаних робіт, так як вони передбачені Угодою від 28.09.2020 року і їх розмір не спростований відповідачем. В той час в Угоді не прописано надання окремої послуги з оплати судового збору і подання позовної заяви до суду, тому суд вважає, що дані послуги вже включені до п.3 і п.7 Акта - підготовка документів для позовної заяви і подання до суду відповідних заяв. Також суд не погоджується з розрахунками за п.8 Акта щодо участі представника позивача в судових засіданнях погодинно (оплата за тарифом 1000/год.), але не менш ніж за 1,5 години за виїзд 02.12.20, 15.01.21, 25.02.21, 29.03.21, 19.05.21, 23.06.21, 28.07.21. Як вбачається з матеріалів справи представник позивача приймав участь у трьох судових засіданнях 15.01.21, 29.03.21,28.07.21. Пунктом 3.1 Угоди передбачено, що оплата виїзду і участі адвоката у кожному судовому засіданні складає 500 грн., оплата в іншому розмірі Угодою не передбачена, отже за виїзд і участь у трьох судових засіданнях оплата повинна становити 1500 грн., а не 9000 грн. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що з урахуванням принципу розумності, враховуючи доведеність та співмірність по відношенню до складності справи, об`єму наданих послуг, і пропорційності щодо обсягу наданих послуг, витрати на професійну правничу допомогу, підлягають частковому відшкодуванню у розмірі 6803,33 грн.

Outcome: partial