Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач) про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди (далі - позовна заява або позов) (а.с. 1-4). Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 02.10.2013 між позивачем та відповідачем був складений договір, що позивач буде виконувати роботу охоронника, кочегара та двірника, а відповідач буде виплачувати позивачу заробітну плату 1280 грн. на місяць. В листопаді 2014 року відповідач незаконно звільнив позивача з роботи та не виплатив заборгованість по заробітній платні. З огляду на це позивач просить поновити його на роботі, стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі, заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також відшкодування моральної шкоди. 26.05.2015 позивачем подано до суду разом з клопотанням від 25.05.2015 (а.с. 117), зокрема, розрахункову відомість від 21.05.2015 нарахування заробітної плати з жовтня 2013 по 20 листопада 2014 року (а.с. 120), згідно з якою сума заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі за період з жовтня 2013 по 20 листопада 2014 року складає 14 236,00 грн. Крім того, позивачем разом з вказаним клопотанням подано до суду заборгованість від 21.05.2015 заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 20 листопада 2014 р. по 1 червня 2015 р. (а.с. 121), відповідно до якої вказана заборгованість відповідача перед позивачем складає 8 019,00 грн. Позивач в судовому засіданні 05.06.2015 підтвердив, що вказані розрахункова відомість від 21.05.2015 та заборгованість від 21.05.2015 є по суті заявою про збільшення позовних вимог. В частині розміру моральної шкоди позивач позовні вимоги залишив у первісному розмірі - 500,00 грн. В судовому засіданні 05.06.2015 позивач змінені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач 09.04.2015 подав до суду письмові заперечення від 09.04.2015 до позовної заяви (а.с. 39-44), в яких просив в позові позивачу відмовити за безпідставністю. Свої заперечення відповідач обгрунтовує тим, що між ним та позивачем було укладено не трудовий, а цивільно-правовий договір, по якому відповідач вчасно та у повному обсязі здійснював розрахунки за фактично виконану позивачем роботу, заяву від позивача про прийняття на роботу і його трудову книжку відповідач ніколи не бачив і ніколи не брав. Відповідач стверджує, що позивач з ним у трудових стосунках не перебував та не перебуває, порушень трудового законодавства відповідач не допускає, що підтверджено Управлінням праці та соціального захисту населення Черняхівської райдержадміністрації при проведенні перевірки. В судовому засіданні 05.06.2015 відповідач проти задоволення позову заперечив, просив відмовити у позові у повному обсязі. Представник відповідача адвокат Волошин Ю. І. (ордер серії КВ № 28693 від 05.06.2015 (а.с. 129) та договір про надання правової допомоги від 17.02.2015 (а.с. 130-132) в судовому засіданні 05.06.2015 також проти задоволення позову заперечив, просив відмовити у позові у повному обсязі. За наслідками з'ясування і аналізу обставин справи, пояснень сторін, дослідження та оцінки наявних в матеріалах справи доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Згідно з п. 6 ч. 1, ч. 2 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: ... 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою... . При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Позивач в судових засіданнях пояснив, що при укладенні ним з відповідачем договору: · позивач трудову книжку відповідачу на надавав, трудова книжка перебувала і перебуває на момент розгляду справи в органі пенсійного фонду України, оскільки позивач є пенсіонером; · жодних записів про роботу у відповідача в трудову книжку позивача внесено не було; · позивач не звертався до відповідача з вимогою про внесення запису в трудову книжку про роботу у відповідача; · документів про освіту та про стаж роботи позивачем відповідачу не надавалося; · трудовий розпорядок між позивачем та відповідачем погоджено не було; · конкретне місце роботи позивача визначено не було, а позивач мав виконувати роботу, яку буде фактично доручено відповідачем; · умови надання щорічної оплачуваної відпустки, а також графік надання відпусток погоджено не було. Крім того, позивач в судових засіданнях визнав, що у період з жовтня 2013 року по вересень 2014 року він отримував від відповідача по 300,00 грн. на місяць за виконану роботу, а за жовтень та листопад 2014 року - по 350,00 грн. При цьому, позивач до відповідача за період з жовтня 2013 року по листопад 2014 року з письмовими вимогами про виплату заборгованості по заробітній платі не звертався. Позивач визнав, що в журналах обліку робочого часу про прихід і завершення роботи жодного разу не розписувався, у відпустці, наданій відповідачем, жодного разу не був. Вказані вище обставини в судових засіданнях визнані і відповідачем, а тому вони відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 Закону України від 9 липня 2003 року N 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" застрахована особа зобов'язана ... 3) повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду про зміну даних, що вносяться до її персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку та Державному реєстрі загальнообов'язкового державного соціального страхування, виїзд за межі держави та про обставини, що спричиняють зміну статусу застрахованої особи, протягом десяти днів з моменту їх виникнення... . Позивач в судових засіданнях підтвердив, що органам пенсійного фонду України про укладення трудового договору з відповідачем у період з 02.10.2013 по момент розгляду справи судом він не повідомляв. Допитана в судовому засіданні 05.06.2015 за клопотанням позивача свідок [PERSON] показала, що бачила позивача неподалік магазину відповідача восени 2014 року 5-7 разів. Раніше позивача там вона не бачила. Свідком укладення договору між позивачем та відповідачем вона не була. Водночас, свідок [PERSON] показала, що позивач казав їй, що за роботу у відповідача він отримує 40,00 грн. за зміну (з 18.00 год. до 08.00 год. наступного дня). При цьому, позивач жодного разу не скаржився їй про те, що відповідач не виплачує йому заробітну плату (не оплачує виконану роботу), не скаржився на тяжкі умови роботи, визнавав, що робив різну роботу, в т.ч. розвантажував товари. Щодо звільнення з роботи у відповідача позивач пояснював свідку [PERSON], що з роботи у відповідача він звільнився сам, оскільки робота для нього тяжка, після проведеної операції щодо пахової грижі (кили) робота йому у відповідача не підходить за станом здоров'я. Позивач в судовому засіданні 05.06.2015 визнав, що він казав свідку [PERSON] про те, що отримує від відповідача кошти за зміну, водночас пояснив, що отримував 30,00 грн., а не 40,00 грн. за зміну, а [PERSON] вказав ці цифри, оскільки соромився низького заробітку. Додатково суд враховує, що у своїх поясненнях в судових засіданнях позивач надавав суду різні пояснення щодо розміру погодженої ним з відповідачем заробітної плати. Так, в судовому засіданні 15.05.2015 позивач на запитання суду пояснював, що 1280 грн. - це заробітна плата "нарахована", з якої мають ще бути відраховані податки, збори (інші обов'язкові платежі) відповідно до чинного податкового та іншого законодавства України. При цьому, в судовому засіданні 05.06.2015 позивач вже пояснював, що 1280 грн. - це заробітна плата, яка мала йому виплачуватися вже після відрахування податків, зборів (інших обов'язкових платежів). Оскільки позивач сам не може чітко пояснити розмір погодженої ним з відповідачем заробітної плати, суд не знаходить підстав для висновку, що такий розмір між позивачем та відповідачем взагалі був погоджений. При вирішенні даної справи судом враховується, що свідок [PERSON] є свідком, якого було допитано за клопотанням позивача у справі, а не відповідача, а тому відсутні підстави для сумнівів у достовірності її показів. Крім того, достовірність її показів підтвердив і позивач в судовому засіданні 05.06.2015. Водночас, позивач в судовому засіданні 05.06.2015 від допиту його в якості свідка відповідно до ст. ст. 62, 184 ЦПК України відмовився. З огляду на це суд критично ставиться до тверджень позивача у позові та в судових засіданнях про те, що ним було погоджено з відповідачем розмір винагороди за виконану роботу в сумі 1280,00 грн. за місяць. Більше того, позивач у поданому до суду розрахунку заборгованості від 21.05.2015 заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 20 листопада 2014 р. по 1 червня 2015 р. (а.с. 121) сам зазначає різні розміри заробітної плати. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що за весь час бачила позивача неподалік магазину відповідача орієнтовно 5 разів. В той час позивач підмітав подвір'я приватного будинку неподалік магазину відповідача, де час від часу проживає відповідач, збирав аличу, носив дрова, розчищав там сніг. Крім того, свідок [PERSON] показала, що вона була свідком написання позивачем розписки від 18.11.2014 (а.с. 103), позивач писав її власноручно, без жодного примусу в її присутності. Відсутність трудових відносин між позивачем та відповідачем підтверджена також довідкою Управління праці та соціального захисту населення Черняхівської районної державної адміністрації від 19.01.2015 (а.с. 49), а також актом позапланової перевірки по коштах Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 26.01.2015 (а.с. 52, 53), табелями обліку робочого часу і відомостями на виплату грошей, наданими відповідачем, підписаними ним та скріпленими його основною печаткою (а.с. 72-102). Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено не трудовий, а цивільно-правовий договір. А тому положення КЗпП України, в тому числі в частині гарантій для працівників, на правовідносини між сторонами не розповсюджуються, вказані правовідносини регулюються положеннями ЦК України та іншими нормами чинного законодавства України, що регулюють цивільно-правові відносини між громадянами. Право на поновлення на роботі та на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу передбачено, зокрема, положеннями ст. 235 КЗпП України. Такого права положеннями ЦК України для осіб, що виконують роботи на умовах цивільно-правового договору, не передбачено. З огляду на це суд приходить до висновку, що позов в цій частині не підлягає задоволенню. Вимога позивача про стягнення суми заборгованості за період з 02.10.2013 по 20.11.2014 в сумі 14 236,00 грн. також не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Позивачем в судових засіданнях було визнано, що у період з жовтня 2013 року по вересень 2014 року він отримував від відповідача по 300,00 грн. на місяць за виконану роботу, а за жовтень та листопад 2014 року - по 350,00 грн. Водночас, у розрахунковій відомості від 21.05.2015 нарахування заробітної плати з жовтня 2013 по 20 листопада 2014 року (а.с. 120) позивачем вказано, що за грудень 2013, травень 2014 року та листопад 2014 року він коштів від відповідача не отримував, а за жовтень він отримав від відповідача 300,00 грн., а не 350,00 грн. Таким чином, пояснення позивача в судовому засіданні не відповідають наданій ним до суду розрахунковій відомості. Крім того, свідок [PERSON] в судовому засіданні 05.06.2015 показала, що позивач повідомляв їй, що отримує від відповідача 40,00 грн. за зміну (з 18.00 год. до 08.00 год. наступного дня), позивач їй жодного разу не скаржився про те, що відповідач не виплачує йому заробітну плату (не оплачує виконану роботу). В свою чергу, позивач в судовому засіданні 05.06.2015 визнав, що він казав свідку [PERSON] про те, що отримує від відповідача кошти за зміну, водночас пояснив, що отримував 30,00 грн., а не 40,00 грн. за зміну, а [PERSON] вказав ці цифри, оскільки соромився низького заробітку. З огляду на це суд приходить до висновку, що погоджений між позивачем та відповідачем розмір винагороди за виконання робіт складав 30,00 грн. При цьому, як пояснював позивач в судових засіданнях, він працював у відповідача в середньому 10 змін на місяць. Таким чином, розмір винагороди на користь позивача складав 300,00 грн. у розрахунку за місяць (розрахунок: 10 змін х 30,00 грн./зміна = 300,00 грн.). Отримання від відповідача грошових коштів у вказаній сумі позивачем в судових засіданнях було визнано. Факт відсутності у позивача претензій до відповідача станом на 18.11.2014 підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою від 18.11.2014 (а.с. 103), згідно з якою позивач визнавав, що до відповідача не має ніяких претензі й. У вказаній розписці позивач власноручно підтвердив, що розписка (заява) написана ним власноручно в присутності [PERSON] Здійснення на нього будь-якого фізичного або психічного тиску при написанні вказаної розписки позивачем належними доказами не підтверджено. Водночас, свідок написання вказаної розписки, допитана в судовому засіданні 05.06.2015 свідок [PERSON], показала, що вона дійсно була свідком написання позивачем розписки від 18.11.2014 (а.с. 103), позивач писав її власноручно, без жодного примусу в її присутності. З огляду на це суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за період з 02.10.2013 по 20.11.2014 в сумі 14 236,00 грн. Вимоги позивача щодо відшкодування заподіяної йому моральної шкоди також не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Позивач вимогу про відшкодування моральної шкоди обґрунтовує у позові тим, що незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань позивача, позивач втратив душевний спокій, не має засобів для придбання ліків, що може негативно відобразитись на його здоров'ї (позов, а.с. 3). Враховуючи, що судом не встановлено порушення відповідачем права позивача на працю, матеріалами справи та позивачем не доведено наявність заборгованості відповідача перед позивачем за виконану позивачем роботу, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині відшкодування заподіяної моральної шкоди. Надані позивачем до суду табелі (а.с. 11-19, 123, 124) не приймаються судом як належні докази з огляду на наступне. Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Позивач пояснив суду, що дані табелі були віднайдені ним в кочегарці, де він працював у відповідача. Водночас, вказані табелі не містять підпису будь-якої особи, особа, яка їх складала, суду, позивачу та відповідачу не відома, оригіналів вказаних табелів позивачем до суду подано не було, в табелі за листопад 2014 року (а.с. 19) вказано, що у листопаді 31 календарний день. А тому суд не визнає вказані табелі письмовими доказами у розумінні ст. 64 ЦПК України. Поданий позивачем до суду листок непрацездатності від 28.05.2015 (а.с. 10, 70, 119) та документи щодо проведеної позивачу 11.12.2014 операції щодо лівобічної прямої пахової грижі (кили) (витяг з медичної картки стаціонарного хворого (а.с. 9), довідка Черняхівського територіального медичного об'єднання від 18.05.2015 № 928 (а.с. 118)), його інвалідності (довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією (а.с. 109), Індивідуальної програми реабілітації інваліда від 03.03.2015 № 494 (а.с. 122)), також не приймаються судом в якості належних доказів по справі з огляду на те, що з їх аналізу вбачається, що причиною перебування позивача на стаціонарному лікуванні та його інвалідності є загальне захворювання. Доказів зв'язку між вказаними лікуванням, інвалідністю та роботою у відповідача позивачем до суду не подано, вимог про відшкодування заподіяної здоров'ю позивача внаслідок роботи у відповідача шкоди позивачем у позові не заявлено. Позивач звільнений від сплати судового збору згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України від 8 липня 2011 року N 3674-VI "Про судовий збір". При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Вимоги про стягнення на користь відповідача понесених ним судових витрат відповідачем та представником відповідача до суду не заявлено. Водночас, згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. А тому відсутні підстави для прийняття судом рішення про розподіл судових витрат між сторонами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed