Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

В січні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Красноалиманське" (далі - ТОВ "Краснолиманське") про встановлення факту звільнення, зобов'язання внести до трудової книжки відомості про звільнення і видати трудову книжку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 9 вересня 2012 року. Починаючи з Ш кварталу 2014 року ТОВ "Краснолиманське" припинило здійснювати виплату заробітної плати і фактично з цього часу не працює, керівництво відсутнє. 26 листопада 2014 року він звернувся із заявою на ім'я директора ТОВ "Краснолиманське" про звільнення його з підприємства з 27 листопада 2014 року за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю - несвоєчасною виплатою заробітної плати згідно ч.3 ст.38 КЗпП України, проведення з ним повного розрахунку та видачу трудової книжки, яку надіслав на адресу відповідача рекомендованим листом про вручення поштового відправлення. Вищезазначений лист із заявою про звільнення був повернутий йому за закінченням терміну зберігання. Отже, він скористався своїм правом на звільнення за власним бажанням, надіславши відповідну заяву на ім'я відповідача, а останній, в свою чергу, не видав наказ про його звільнення, не видав його копії та трудову книжку через відсутність керівних органів підприємства. Встановлення факту звільнення необхідно йому для влаштування на іншу роботу. Іншої об'єктивної можливості внести необхідні записи до трудової книжки про звільнення з підприємства відповідача він не має, чим порушуються його права, передбачені трудовим законодавством та ст.43 Конституції України, зокрема, вільно обирати працю або вільно на неї погоджуватися. Крім того, оскільки відповідач не видав йому належним чином оформлену трудову книжку із записом про звільнення, він вважає, що його необхідно зобов'язати до цього. З огляду на те, що він попередив відповідача про звільнення, передбачене ст.38 КЗпП України, то датою його звільнення є 27 листопада 2014 року. Позивач зазначив, що на момент пред'явлення позову ТОВ "Красноалиманське" не перебуває в процесі припинення, інформація про що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. На підставі наведеного позивач просив встановити факт його звільнення з ТОВ "Краснолиманське" з 27 листопада 2014 року за власним бажанням відповідно до вимог ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з порушенням власником законодавства про працю, зобов'язати відповідача внести запис до його трудової книжки про звільнення за власним бажанням відповідно до вимог ч.3 ст.38 КЗпП України, а також після внесення запису про його звільнення за власним бажанням відповідно до вимог ч.3 ст.38 КЗпП України видати йому трудову книжку. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON], діючи на підставі довіреності № 1 від 1 жовтня 2015 року без обмеження повноважень, позов не визнала, заперечуючи проти позовних вимог, зазначила, що якщо вважати встановленими обставини, що позивач нібито перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 9 вересня 2014 року, і при цьому 26 листопада 2014 року звернувся із заявою на ім'я директора про звільнення його з 27 листопада 2014 року за власним бажанням у відповідності до ч.3 ст.38 КЗпП України, але вищезазначений лист із заявою одразу був повернутий йому поштою за закінченням терміну зберігання, то позивачем було пропущено передбачений ст.233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду за вирішенням цього трудового спору, адже з моменту, коли він дізнався про порушення його права сплинуло вже більше року. При цьому доказів поважності причин пропуску встановленого законом строку позивачем не надано. Вказаний вище факт є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову, і така позиція відповідача узгоджується з висновками Пленуму Верхового Суду України, викладених у п.4 постанови від 06.11.1992р. "Про практику розгляду судами трудових спорів". Способи захисту цивільних прав і інтересів чітко визначені у ч.2 ст.16 ЦПК України. Зазначені вище положення закону, як жодна норма КЗпП України, не містить такого способу захисту цивільних прав та інтересів, як встановлення факту звільнення. Спосіб захисту прав та інтересів позивача, обраний позивачем при зверненні до суду із позовом, не передбачений законами України. В приписах ст.38 КЗпП України йдеться мова про розірвання трудового договору, а не про звільнення. Відповідач не вчиняв порушення трудових прав позивача, оскільки такі порушення, у разі їх доведення позивачем належними та допустимими доказами, є наслідком вчинення третіми особами - колишніми керівниками Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська" [PERSON], [PERSON] та іншими особами по відношенню до працівників ТОВ "Краснолиманське" злочину, передбаченого ч.1 ст.172 КК України, а також по відношенню до відповідача злочину, передбаченого ст.191 КК України. За фактом грубого порушення трудових прав працівників відповідача, а також за фактом вчинення інших злочинів по відношенню до ТОВ "Краснолиманське", до прокуратури відповідачем було подано повідомлення про злочин, на підставі якого прокуратурою розпочаті кримінальні провадження, у тому числі й за ч.1 ст.172 КЗпП України, що підтверджується повідомленням ТОВ "Краснолиманське" до Генеральної прокуратури України про злочини, чисельні листи прокуратури щодо початку кримінальних проваджень, факт пред'явлення [PERSON] та іншим особам обвинувачення у вчиненні по відношенню до відповідача чисельних злочинів. Відповідач в даній справі був зареєстрований органами виконавчої влади як самостійна юридична особа 14 квітня 2003 року. З даного періоду часу підприємство здійснювало свою виробничу діяльність у суворій відповідності до діючого законодавства України та отриманого в установленому порядку Спеціального дозволу на користування надрами № 3316 від 19.12.2003р. та Акту про надання гірничого відводу № 2724 від 24.12.2013р. з метою розробки родовищ кам'яного вугілля в технічних межах шахтного поля ТОВ "Краснолиманське"на полі діючої шахти "Краснолиманська". Згідно договорів оренди державного майна № 2742/2006 від 29.06.06р., № 3503/2008 та № 3504/2008 від 28.08.08р., укладених з РВ Фонду державного майна України по Донецькій області, підприємство орендувало приміщення, розташовані на території ДП "ВК "Краснолиманська", з метою розміщення в них апарату управління, ТШО тощо. Але 5 вересня 2014 року невідомим особами під керівництвом колишнього директора шахти [PERSON], його спільників [PERSON] та інших відбулося збройне незаконне захоплення ДП "ВК "Краснолиманська", на території якого здійснював свою діяльність відповідач. 1 жовтня 2014 року озброєними особами під керівництвом зазначених вище осіб, що контролювали територію та органи управління ДП "ВК "Краснолиманська", із застосуванням погроз фізичного насильства злочинним шляхом було видалено у примусовому порядку всіх працівників ТОВ "Краснолиманське" з території підприємства, з наданням їм наказу покинути офісні приміщення та припинити здійснення трудової діяльності, внаслідок чого з причин, що об'єктивно не залежить від волі останнього, було унеможливлено виконання відповідачем зазначених у позові обов'язків. З даного періоду часу доступ до робочих місць всім працівникам ТОВ "Краснолиманске", у тому числі керівним органам управління, фізично заблокований внаслідок умисних дій службових осіб ДП "ВК "Краснолиманська". Протягом жовтня-листопада 2014 року окремі працівники виконували роботи по підтриманню гірничих виробок у небезпечному стані, але з листопада 2014 року доступ до робочих місць був заблокований ДП "ВК "Краснолиманська" і цим працівникам. Відтепер під загрозою незаконного застосування насильства та незаконного блокування з боку ДП "ВК "Краснолиманська" доступу до робочих місць працівників відповідача не можуть потрапити до своїх робочих місць, здійснювати трудову діяльність та реалізувати право на труд, гарантоване їм Конституцією України. Діяльність підприємства повністю паралізована, відсутній будь-який контроль за додержанням трудових прав і соціальних гарантій працівників, повністю не контролюються процеси, що забезпечують промислову безпеку підприємства, припинені відрахування до місцевого та державного бюджетів. Внаслідок зазначених вище обставин, які є наслідок вчинення кримінальних правопорушень по відношенню до відповідача і його працівників, відповідач не має об'єктивної можливості здійснювати за місцем свого місцезнаходження, тобто за адресою: 85310 Донецька область, м. Красноармійськ, м. Родинське, ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська", дії щодо реалізації трудових прав своїх працівників, зокрема такий, як прийняття повноважними працівниками відповідача від своїх працівників заяв про звільнення, вчинення дій щодо видання наказів про звільнення працівників, видачі їм трудових книжок та внесення до них записів про звільнення. Виходячи із змісту статей 93, 97 ЦК України та пунктів 1.4, 13.2 Статуту ТОВ "Краснолиманське", всі кадрові питання можуть бути вирішені виконавчим органом відповідача - директором, тобто уповноваженим власником органом в розумінні КЗпП України лише за адресою місцезнаходження, що зазначена у статуті. Задоволення за таких умов позовних вимог у судовому порядку призведе до покладення на відповідача обов'язку з вчинення певних дій, які він не має об'єктивної можливості вчинити у зв'язку із вчиненням по відношенню до нього та його працівників тривалих злочинів з боку службових осіб ДП "ВК "Краснолиманська" та неможливістю вирішувати кадрові питання з адресою свого місцезнаходження. Факт настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) для ТОВ "Краснолиманське" підтверджується Сертифікатами (висновками) Торгово-промислової палати України № 1348 від 04.1114р. та № 2024 від 01.12.14р. За фактами захоплення невстановленими особами 5 вересня 2014 року адміністративних будівель ДП "ВК "Краснолиманська" та ТОВ "Краснолиманське", а також заволодіння чужим майном шляхом обману у великих розмірах відкрито кримінальне провадження № 12014050000000546 від 11.09.14р., на даний час досудове розслідування якого провадиться першим слідчим відділу СУ прокуратури Донецької області. У подальшому дане кримінальне провадження було об'єднано в одне провадження з кримінальним провадженням № 42014050000000546 від 11.09.14р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.341 та ч.3 ст.190 КК України. На даний час слідством вже затримано декілька винних осіб зі складу вищезазначеної організованої злочинної групи. За фактом незаконного заволодіння та використання майна ТОВ "Краснолиманське" та за фактом вчинення службових злочинів колишньому в.о. генерального директора ДП "ВК "Краснолиманська" [PERSON] слідчим СУ прокуратури Донецької області пред'явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України. Однак, дотепер зберігається ситуація, в якій робітників відповідача фізично не допускають до своїх робочих місць, у зв'язку з чим відповідач не має змоги знаходитися за місцем його реєстрації. 12 листопада 2015 року за вказівкою службових осіб ДП "ВК "Краснолиманська" було вчинено чергові дії щодо незаконного умисного фізичного блокування доступу повноважних працівників відповідача до своїх робочих місць та створення фізичних перешкод у виконанні відповідачем обов'язків перед своїми працівниками, що визначені трудовим законодавством України, що підтверджується двома повідомленнями про злочини, передбачені статтями 206 та 172 КК України та повідомлення слідчих про початок кримінальних проваджень за цими фактами. Не маючи доступу до первинних документів, а також до тих трудових книжок працівників, які залишилися на робочих місцях, відповідач позбавлений можливості скористатися наданими йому цивільно-процесуальним законодавством України правами та захистити свої інтереси як сторони в процесі судового розгляду справи. Тобто відповідач не має можливості надавати докази в матеріали справи, зокрема, в рамках розгляду даної справи, навіть документи про наявність чи відсутність трудових відносин з позивачем, оскільки ці докази знаходяться на території ДП "ВК "Краснолиманська", на яку відповідач протиправно не допускається особами державного підприємства. Отже, відповідач не вчиняв порушень трудових прав відповідача, відповідач не вчиняв дій щодо невизнання або оспорювання трудових прав позивача, порушення трудових прав позивача, якщо він дійсно перебував у трудових відносинах з відповідачем, відбулися з результаті вчинення по відношенню до нього кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172 КК України. Захист прав та інтересів позивача, що були порушені внаслідок вчинення кримінального правопорушення, повинен здійснюватися в порядку кримінального судочинства України. Таким чином, відповідно до приписів ч.1 ст.205 ЦПК України зобов'язаний закрити провадження у справі, яка підлягає розгляду в порядку кримінального, а не цивільного судочинства. Позивач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували знаходження його у трудових відносинах з відповідачем, крім трудової книжки. Але для того, щоб відомості, які містить цей документ, вважалися чинними, вона має бути завіреною відповідальною особою відділу кадрів із зазначенням поточної дати, а головне інформації про те, чи продовжує працювати цей працівник на даний час, такий запис засвідчується особистим підписом цієї відповідної особи та скріплюється печаткою відділу кадрів. Таким чином, надана копія не є належним доказом факту перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем на даний час. В свою чергу як під час відкриття судового засідання та встановлення судом особи позивача, так і відповідаючи на запитання представника відповідача, він вказав, що на теперішній час працює на ДП "ВК "Краснолиманська" в якості елетрослюсаря, при цьому його було прийнято на умовах повного підземного робочого дня в шахті. Тобто постає питання, як ДП уклало трудовий договір з працівником іншого підприємства, де він, як наполягає позивач, також працює на умовах повного підземного робочого дня в шахті. Адже законодавством України не передбачено можливості одночасної роботи на умовах повного підземного робочого дня. Більш того, така робота визнається роботою з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, для якої встановлено досить широкий спектр пільг, в тому числі й скорочена тривалість робочого часу, тобто позивач взагалі має працювати не більше як 36 годин на тиждень . Згідно ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Тобто обов'язок підприємства звільнити працівника , якщо ж, звичайно, він перебуває у трудових відносинах з цим підприємством, з'являється лише після виникнення певних юридичних фактів, а саме після отримання заяви про звільнення. Якщо немає доказів про дату отримання підприємством заяви працівника, то у підприємства до моменту отримання цієї заяви не виникає і обов'язку звільнити працівника. Виходячи з матеріалів справи та тверджень позивача, його заява на звільнення не отримувалася власником чи уповноваженим ним органом, що підтверджується повернутим поштою листом. Таким чином, станом на теперішній час відповідач не порушував прав позивача і не відмовляв йому у звільненні, навіть, якщо той і дійсно був би працівником відповідача. Тоді як згідно ст.16 ЦПК України пред'явлення позову до суду є одним із способів захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Тобто пред'явленню позову до суду позивачем повинно попередавати саме порушення його прав, свобод чи інтересів відповідачем. В грудні 2015 року всі трудові книжки працівників ТОВ "Краснолиманське", які повинні знаходитися на зберіганні у відділі кадрів відповідача, були незаконно, в порушення вимог постанови КМУ "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993р. № 301 та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. № 58, викрадені невстановленими на даний час службовими особами ДП "ВК "Краснолиманська". Тобто керівництво ДП "ВК "Краснолиманська" вчиняє умисні дії, прямо спрямовані на унеможливлення виконання відповідачем визначених законом обов'язків, зокрема щодо внесення відповідних записів про звільнення до трудових книжок працівників, видачу трудових книжок працівникам тощо. Внаслідок чого, злочинним шляхом штучно створюються умови задля звернення працівників ТОВ "Краснолиманске" до суду за фактом начебто порушення трудових прав. При цьому паралельно вчиняються дії, спрямовані на фізичне довготривале блокування доступу повноважних осіб відповідача до трудових книжок його працівників. Це попри те, що задля видачі своїм працівникам ТОВ "Краснолиманське" трудових книжок керівництву ДП "ВК "Краснолиманська" необхідно всього лише усунути незаконні фізичні перешкоди у потраплянні повноважних осіб відповідача, у першу чергу органів управління, до своїх робочих місць, до організаційно-розпорядчої, фінансово-розпорядчої, фінансово-бухгалтерської документації та у першу чергу до трудових книжок. За вказаним фактом відповідачем було подано до поліції повідомлення про злочин, передбачений ст.357 КК України. Також відповідач просить прийняти до уваги, що згідно ухвали слідчого судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області Корнєєвої І.В. від 04.08.2015р. слідчому поліції був наданий дозвіл на проникнення до приміщення, де зберігались трудові книжки працівників ТОВ "Краснолиманське" в цілях відшукання та огляду трудових книжок. Наскільки відомо відповідачу, слідчий проникнув до приміщення відділу кадрів відповідача, де вилучив декілька сотень трудових книжок працівників ТОВ "Краснолиманське". З огляду на зазначені обставини в їх сукупності, представник відповідача просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог до ТОВ "Краснолиманське" у повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю з наступних підстав. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. Позивач перебуває у трудових відносинах з ТОВ "Краснолиманське " з 9 вересня 2014 року, де працює в якості електрослюсаря підземного 5 розряду з повним підземним робочим днем в шахті, що підтверджується копіює трудової книжки на ім'я позивача та оригіналом трудової книжки, наданою для огляду в судовому засіданні позивачем, запис про звільнення позивача у трудовій книжці відсутня. 26 листопада 2014 року позивач звернувся до директора ТОВ "Краснолиманське" із заявою про звільнення його з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з 27 листопада 2014 року у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору, а саме у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, проведення з ним повного розрахунку та видачу трудової книжки, яку надіслав за юридичною адресою відповідача поштою. Заява про звільнення позивача повернута йому без вручення за закінченням терміну зберігання. Згідно договорів оренди державного майна № 2742/2006 від 29.06.2006р., № 3503/2008 та № 3504/208 від 28.08.2008р., укладених між ТОВ "Краснолиманське" та РВ Фонду державного майна України по Донецькій області, відповідач орендував приміщення, розташовані на території ДП "ВК "Краснолиманське" з метою розміщення в них апарату управління, ГШО тощо. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦПК України. Ані вищезазначені норми ЦПК України, ані положення КЗпП України не містять в собі такого способу захисту цивільних прав та інтересів як встановлення факту звільнення. Отже, обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав та інтересів - вставлення факту звільнення - не передбачений діючим законодавством України. Згідно приписів ст.ст.3, 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 5 вересня 2014 року невідомим озброєними особами відбулося збройне захоплення ДП "ВК "Краснолиманська", на території якого здійснював свою діяльність відповідач. 1 жовтня 2014 року озброєними особами, що контролювали територію та органи управління ДП ВК "Краснолиманська", із застосуванням погроз фізичного насильства злочинним шляхом було видалено у примусовому порядку всіх працівників ТОВ "Краснолиманське" території підприємства, з наданням їм наказу покинути офісні приміщення та припинити здійснення трудової діяльності, внаслідок чого з причин, що об'єктивно не залежать від волі останнього, було унеможливлено виконання відповідачем зазначених у позові обов'язків. З даного періоду часу доступ до робочих місць всім працівникам ТОВ "Краснолиманське", у тому числі керівним органам управління, фізично заблокований, доступ до робочих місць працівникам відповідача відсутній. За фактами захоплення невстановленими особами 5 вересня 2014 року адміністративних будівель ДП "ВК "Краснолиманська" та ТОВ "Краснолиманське", а також заволодіння чужим майном шляхом обману у великих розмірах СУ прокуратури Донецької області відкрито кримінальне провадження № 12014050000000546 від 11.09.2014р., яке в подальшому було об'єднано в одне провадження з кримінальним провадженням № 42014050000000546 від 11.09.2014р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.341, 190 ч.3 КК України. Факт настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) для ТОВ "Краснолиманське" підтверджується Сертифікатами (висновками) Торгово-промислової палати України № 1348 від 04.11.2014р. та № 2024 від 01.12.2014р. 12 листопада 2015 року було вчинено чергові дії щодо незаконного фізичного блокування доступу повноважних працівників ТОВ "Краснолиманське" до своїх робочих місць та створення фізичних перешкод у виконанні відповідачем обов'язків перед своїми працівниками, що підтверджується повідомленнями про злочини, передбачені ст.ст.206 та 172 КК України, та повідомленнями слідчих про початок кримінальних проваджень за цими фактами. Отже, суд приходить до висновку про те, що відповідач не вчиняв дій щодо порушення, оспорювання чи невизнання законних прав та інтересів позивача, спрямованих на реалізацію права на розірвання трудового договору відповідно до вимог діючого трудового законодавства України. Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Частина 1 ст.60 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не надано доказів того, що уповноваженою на звільнення посадовою особою відповідача отримана його заява про розірвання трудового договору, навпаки, самим позивачем до позовної заяви доданий конверт з відміткою про неможливість вручення листа з відміткою "організація не працює", що свідчить про відсутність у відповідача обов'язку розірвання трудового договору з позивачем з підстав, заявлених ним в заяві про звільнення на підставі ч.3 с.38 КЗпП України, оскільки пред'явленню позову до суду повинно передувати порушення прав, свобод чи інтересів позивача відповідачем. Відповідно до пунктів 3, 4 постанова Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993р. № 301 трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність. Згідно п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. № 58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. В грудні 2015 року трудові книжки працівників ТОВ "Краснолиманське" були незаконно, в порушення встановленого законодавством порядку видачі трудових книжок, викрадені невстановленими особами, що підтверджується повідомленням ТОВ "Краснолиманське" про кримінальне правопорушення, передбачене ст.357 КК України. Таким чином, суд вважає, що відсутність фактичного доступу до трудових книжок працівників ТОВ "Краснолиманське" позбавляє його можливості внесення відповідних записів про розірвання трудового договору, а також видачі її працівникові у випадку прийняття сторонами трудового договору рішення про його розірвання з підстав, передбачених трудовим законодавством. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що трудові права позивача на припинення трудових відносин відповідачем не порушені, а тому законні підстави для задоволення позову відсутні. Разом з тим, суд вважає, що посилання відповідача на пропуск позивачем встановленого ст.233 КЗпП України тримісячного строку для звернення до суду за вирішенням цього трудового спору, є безпідставним, оскільки відмова у позові за даною підставою може мати місце лише якщо таке порушення дійсно мало місце і у позивача відсутні поважні причини для поновлення строків, пропущених з поважних причин. Суд також не може погодитися з позицією відповідача про те, що провадження по даній справі підлягає закриттю, оскільки дана справа підлягає розгляду в порядку кримінального, а не цивільного судочинства, з тих підстав, що правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами трудового законодавства, тобто є трудовими правовідносинами, які відповідно до п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст.ст.38 КЗпП України, пунктів 3, 4 постанова Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993р. № 301, п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. № 58,

Outcome: dismissed