Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] пред'явила у суд позов до відповідачів, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням Київського районного суду м. Донецька від 16 червня 2006 року стягнуто солідарно з приватного підприємця [PERSON] та ТОВ "Протехсприяння" на її користь 50894 грн. 25 коп. Рішення набрало законної сили і звернуто до виконання, проте до теперішнього часу не виконано. Ухвалою Київського районного суду м. Донецька від 12 грудня 2011 року визнано постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку від 09 серпня 2011 року про повернення виконавчого документу стягувачу незаконною. Визнано бездіяльність відділу державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку неправомірною. З урахуванням доповнення до позовної заяви просила стягнути з держави Україна упущену вигоду з урахуванням інфляції 11128 грн. за період з 10 грудня 2010 року по 10 листопада 2011 року, які б могла отримати у разі покладення коштів за судовим рішенням 50894 грн. на депозитний рахунок в банківську установу під 20-24% річних; у відшкодування моральної шкоди 10000 грн., завданої бездіяльністю ВДВС. Просила також на підставі ст. 85 ЦПК України стягнути з ВДВС витрати, пов'язані з явкою до місцевих судів у грудні 2011 року та лютому 2012 року, до апеляційного суду у грудні 2011 року. Рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька від 25 лютого 2014 року позов задоволено частково. Стягнути з відділу державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку шляхом списання з належного йому рахунку в органах Державного казначейства України на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 2000 грн. В іншій частині позову відмовити. Судовий збір віднести за рахунок держави. Не погоджуючись з рішенням в частині відмови у задоволенні решти вимог, [PERSON] звернулася до Апеляційного суду Донецької області з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в оскарженій частині та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги зазначає, що висновок суду про те, що позивач просила стягнути матеріальну шкоду з ВДВС та що вимоги про стягнення упущеної вигоди недоведені, спростовується позовною заявою та доповненнями до неї. Крім того, участь в ухваленні рішення брала суддя, якій було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді. Відділ державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку подав апеляційну скаргу на рішення в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди. Скаргу обґрунтовує тим, що ухвала Київського районного суду м. Донецька від 12 грудня 2011 року, з урахуванням якої суд стягнув моральну шкоду, постановлена без дослідження виконавчого провадження. Суд не зважив на те, що причинний зв'язок між поведінкою особи і завданою шкодою відсутній. Вважає рішення в частині визначення розміру моральної шкоди невмотивованим. Просить скасувати рішення та відмовити у задоволенні вимог [PERSON] У судовому засіданні [PERSON] та представник відділу державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку Прядкін О.В. підтримали подані ними апеляційні скарги з наведених у них мотивів, заперечуючи проти скарги іншої сторони. Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області не направило свого представника, про час і місце розгляду справи повідомлене телефонограмою № 914, яка зареєстрована в Журналі телефонограм апеляційного суду № 1. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт заподіяння моральної шкоди бездіяльністю державного виконавця доведений. Суд відмовив у стягненні упущеної вигоди та витрат, пов'язаних з приїздом позивача до міста Донецька та добових, у зв'язку з безпідставністю таких вимог. Перевіряючи законність й обґрунтованість оскарженого рішення, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України). За положеннями ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. За змістом п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону "Про державну виконавчу службу", частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Отже, враховуючи положення ст. 1173 ЦК України, а також ст. 87 Закону України "Про виконавче провадження", відшкодування шкоди, заподіяної діями державного виконавця при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про державну виконавчу службу" державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом. Таким чином, у розумінні цієї норми права державний виконавець не є окремим суб'єктом, а є представником влади, який здійснює свої повноваження від імені держави в системі органів державної влади - державної виконавчої служби. Судом установлено, що ухвалою Київського районного суду м. Донецька від 12 грудня 2011 року визнано постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку від 09 серпня 2011 року про повернення виконавчого документу стягувачу незаконною. Визнано бездіяльність відділу державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку щодо примусового виконання рішення Київського районного суду м. Донецька від 16 червня 2006 року про стягнення суми на користь [PERSON] неправомірною. Вищевказана ухвала суду набрала законної сили, і відповідно до ст. 61 ЦПК України встановлені у судовому рішенні неправомірні дії (бездіяльність) державного виконавця по виконанню судового рішення не підлягають доведенню. Відтак посилання відповідача у скарзі, що зазначена ухвала була постановлена судом без повного з'ясування обставин, є безпідставним. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби (п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах"). Отже, встановивши факт заподіяння позивачеві моральної шкоди незаконними діями (бездіяльністю) посадовими особами при здійсненні своїх повноважень, суд зробив правильний висновок, що вона підлягає відшкодуванню. Неможливість користуватися тривалий час присудженими судовим рішенням грошовими коштами є доказом заподіяння позивачеві моральної шкоди. Ураховуючи, що є відповідне судове рішення суду, що набрало законної сили, доводи апеляційної скарги ВДВС про відсутність причинного зв'язку є неспроможними. Суд визначив розмір відшкодування моральної шкоди з урахуванням конкретних обставин справи, тривалості та характеру моральних страждань [PERSON] Проте суд, задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] та відшкодовуючи позивачу шкоду, завдану неправомірною бездіяльністю державного виконавця при виконанні судового рішення, за рахунок ВДВС Куйбишевського районного управління юстиції на підставі ст. 1174 ЦК України, у порушення вимог ст. ст. 213 - 215, 309 ЦПК України на вищезазначені норми закону, якими передбачено в даному випадку відшкодування шкоди за рахунок держави, уваги не звернув та помилково стягнув таку шкоду з ВДВС Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку шляхом списання з належного йому рахунку в органах Державного казначейства України. Перевіряючи доводи апеляційної скарги [PERSON], апеляційний суд приходить до висновку про їх відхилення. Згідно зі ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За правилом частини 2 ст. 87 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. Встановивши зазначені обставини, суд врахував, що відношення, які виникають внаслідок відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, регулюються нормами глави 82 ЦК України. Статтею 1166 ЦК України установлені підстави відшкодування шкоди в рамках недоговірних (деліктних) зобов'язань. Особливості правил відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, установлені статтями 1173, 1174 ЦК України. Установлений судом правовий характер спірних правовідносин не свідчить про те, що позивачу завдані збитки в виді упущеної вигоди. Досліджені докази не дають підстав визнати, що [PERSON] мала б реальну можливість отримати доходи у визначеному нею розмірі та внаслідок бездіяльності ВДВС їх не отримала. В даному випадку правила пункту 2 частини 2 статті 22 ЦК України на спірні правовідношення (упущена вигода) не розповсюджуються. Відтак висновок суду про відмову у стягненні упущеної вигоди є правильним і доводами апеляційної скарги позивача не спростовується. Витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, згідно з п. 3 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, належать до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи. Відшкодування витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, врегульовані ст. 85 ЦПК України, за правилом якої витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Зі змісту зазначених норм вбачається, що витрати пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту стороні не відшкодовуються. Отже правові підстави для відшкодування позивачу витрат, пов'язаних з явкою до суду, відсутні. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 12 постанови від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у тому разі коли питання про судові витрати не було вирішено при ухвалені рішення, суд, що його ухвалив, вирішує це питання відповідно до пункту 4 частини першої статті 220 ЦПК за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухваленням додаткового рішення. У зв'язку з цим питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом пред'явлення позову в іншій справі. Як видно з доповнення до позовної заяви (ас. 35-36), [PERSON] просила стягнути витрати (добові), пов'язані з явкою до судів: з 10 грудня 2011 року по 14 грудня 2011 року до Київського районного суду м. Донецька; з 15 лютого 2012 року по 19 лютого 2012 року та з 11 грудня 2011 року по 14 грудня 2011 року - до Куйбишевського районного суду м. Донецька. Тобто витрати, які не пов'язані з розглядом даної справи, оскільки позов пред'явлений позивачем у січні 2014 року. За таких підстав суд обґрунтовано не стягнув на користь [PERSON] витрати, пов'язані з розглядом іншої справи. Апеляційний суд визнає, що заява [PERSON] (ас. 34) про відвід судді, що ухвалила оскаржене рішення, з підстав участі в розгляді іншої справи між тими ж сторонами не є обґрунтованою. Ураховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з характером спірних правовідносин. Однак при вирішенні питання про стягнення моральної шкоди на порушення норм матеріального й процесуального права помилково стягнув таку шкоду з ВДВС Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку шляхом списання з належного йому рахунку в органах Державного казначейства України, що є підставою для зміни оскарженого рішення в цій частині. В іншій частині рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Outcome: partial