Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

07 травня 2020 р. звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила стягнути з Тузлівської сільської ради на її користь моральну шкоду у розмірі 200000 грн. за незаконне звільнення її з роботи та за час затримки виконання рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 20.06.2019 р. в частині поновлення на роботі та незаконного звільнення. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що 05.10.2018 р. розпорядженням № 1 в.о. голови Тузлівської сі- льської ради Татарбунарського району Одеської області Семещенка О.О. її було незаконно звіль- нено з посади директора КЗ «Тузлівський НВК» (загальноосвітня школа І-ІІ ступеня-ліцей). У зв'- язку з цим вона вимушена звернутися до суду з позовом про поновлення її на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Рішенням Татарбунарського районного суду від 20. 06.2019 р. її позовні вимоги були задоволені у повному обсязі. Визнано незаконним та скасовано розпорядження № 1 від. 05.10.2018 р. Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одесь- кої області про звільнення її з посади директора КЗ Тузлівський НВК (загальноосвітня школа І-І ІІ ступеня-ліцей); поновлено її на посаді директора КЗ Тузлівський НВК та стягнуто з Тузлівської сільської ради Татарбунарського на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в ро- змірі 116486, 50 грн. Вказане рішення Тузлівська сільська рада Татарбунарського району оскаржи- ла в апеляційному порядку, але постановою Одеського апеляційного суду від 16.01.2020 р. апеля- ційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Татарбунарського районного Одеської області від 20.06.2019 р. - залишено без змін. Рішення суду апеляційної інстанції відповідачем було оскар- жено до касаційної інстанції, проте, ухвалою Верховного Суду від 18.02.2020 р. відмовлено у від- критті касаційного провадження за касаційною скаргою Тузлівської сільської ради Татарбунарсь- кого району Одеської області. Розпорядженням голови Тузлівської сільської ради від 28.02.2020 р. її позивача було поновлено на роботі на посаду директора КЗ Тузлівський НВК (загальноосвітня шкода І-ІІІ ступеня-ліцей). Внаслідок протиправних дій відповідача їй було завдано моральну шкоду, оскільки він не врахову- ючи професійні якості її, як спеціаліста вищої категорії, звільнив її як небажаного працівника, нез- важаючи на бездоганну багаторічну працю в інтересах навчального закладу. При тому, перебуваю- чи на посаді, вона постійно дбала про матеріально-технічне забезпечення та імідж освітнього зак- ладу. У своїй діяльності вона отримала відповідно освітню кваліфікацію, так 08.04.2016 р. прой- шла атестацію на відповідність займаній посаді - директора Тузлівської НВК, що підтверджуєть- ся атестаційним листом відділу удосконалення вчителів та пройшла навчання в Київському уніве- рситеті менеджменту освіти, де здобула кваліфікацію магістра за спеціальністю «освітні педагогіч- ні науки». За час перебування на займаній посаді керівника закладу, будь-яких стягнень від депар- таменту освіти Одеської державної адміністрації, відділу освіти Татарбунарської райдержадмініст- рації, Тузлівської сільської ради не отримувала. Такі дії відповідача завдали їй значних страждань та принизили її честь, гідність, ділову репутацію, спричинили душевні страждання, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Крім того, у зв`язку із звільненням із займа- ної посади вона понесла матеріальні збитки, що позначились в неотриманні нею встановленої згід- но затвердженої тарифікації заробітної плати, що в подальшому створило проблеми з виплат по кредитному договору від 23.08.2017 р., та виплат по договору про надання освітніх послуг на нав- чання від 30.11.2017 р., що негативно вплинуло на моральне самопочуття, оскільки вказані події ві дбувалися у період навчання, тому вона звернулася до суду з даною позовною заявою. Під час розгляду справи судом було вчинено наступні процесуальні дії. Ухвалою суду від 12.05.2020 р. провадження у справі було відкрито з призначенням до підгото- вчого судового засідання на 02.06.2020 р. на 11.10 год.(а.с. 30). 21.07.2020 р. ухвалою суду апеляційну скаргу Тузлівської сільської ради Татарбунарського ра- йону Одеської області на ухвалу Татарбунарського районного суду Одеської області від 12.05. 2020 р. про відкриття провадження у цивільній справи за вказаним позовом повернуто скаржнику (а.с.58) . 25.08.2020 р. ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області залучено до участі у справі в якості третьої особи, ка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні ві- дповідача - комунальний заклад Тузлівський НВК (загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей), та закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду на 02.11.2020 р. (а.с. 69). Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили стягнути з відповідача моральну шкоду, компенсація за яку є рівною 200000 грн. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, 02.06.2020 р. ним було подано відзив на по- зовну заяву. Обґрунтовував свою позицію тим, що [PERSON] з жовтня місяця 2018 р. (з мо- менту звільнення) стало відомо про порушення її трудового права, але звертаючись до суду з позо- вом про поновлення її на роботі та стягнення заробітного заробітку за час вимушеного прогулу, позовну вимогу про стягнення моральної шкоди не заявляла. Тримісячний строк звернення до су- ду з вимогою про відшкодування моральної шкоди сплив у січні 2019 р., що являється підставою для відмови у позові. Крім того, позивачка не вказала з яких міркувань вона виходила, визнаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Посилаючись на погіршення фі- зичного та душевного стану, позивачка не надала жодного належного та допустимого доказу. (ви- сновку експерта, медичної довідки та інше). Позивачка посилається на те, що вона понесла мате- ріальні збитки, що визначились у недоотримання заробітної плати, що у подальшому створило про блеми з виплат за кредитним договором, але на надала доказів, щодо виниклих проблем у погаше- нні кредитної заборгованості, надавши лише графік погашення кредиту (а.с.45-49). Представник третьої особи Петраковська С.А., яка являється директором Тузлівського НВК, у судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву про застосування строку позовної давності звернення [PERSON] з вказаною позовною заявою, зазначаючи, що трьохмісячний строк зве- рнення до суду про стягнення моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням сплив, що яв- ляється підставою для відмови у позовних вимог у повному обсязі (а.с.90-91). Заслухавши пояснення і доводи учасників справи, що були присутні у судовому засіданні, дос- лідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на та- ке. Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 20.06.2019 р. (копія на а.с.5- 8) позовні вимоги [PERSON] задоволено у повному обсязі. Визнано незаконними та скасова- но: рішення сесії Тузлівської сільської ради № 428-І від 05.10.2018 р. в частині скасування розпо- рядження сільського голови № 4 від 12.01.2016 р. "Про призначення на посаду директора Тузлів- ського НВК [PERSON] "; розпорядження № 1 від. 05.10.2018 р. Тузлівської сільської ради Та- тарбунарського району Одеської області про звільнення [PERSON] з посади директора КЗ Ту злівський НВК (загальноосвітня школа І-І ІІ ступеня-ліцей); поновлено [PERSON] на посаді директора КЗ Тузлівський НВК та стягнуто з Тузлівської сільської ради Татарбунарського на її ко- ристь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 116486,50 грн. Постановою Одеського апеляційного суду від 16.01.2020 р. рішення Татарбунарського районно- го суду Одеської області від 20.06.2019 р. залишено без змін, що видно з її копії (а.с.9-11). Ухвалою Верховного суду від 18.02.2020 р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Тузлівської сільської ради Татарбунарського району на рішення Татарбунар- ського районного суду Одеської області від 20.06.2019 р. та постанову Одеського апеляційного су- ду від 16.01.2020 р. (копія на а.с.12-14). З копії розпорядження Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області за № 1 від 28.02.2020 р. (а.с.15) слідує, що [PERSON] поновлено на роботі на посаді директора КЗ «Тузлівський НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей» (а.с.15). На а.с.18 міститься атестаційний лист, виданий відділом освіти Татарбунарської райдержадмі- ністрації Одеської області, з якого слідує, що [PERSON] пройшла атестацію на відповідність займаній посаді директора Тузлівської НВК (загальноосвітня школа І-ІІІ ступеня-ліцей) . З копії диплома серії [NUMBER] від 31.05.2019 р. (а.с.20) вбачається, що [PERSON] здо- була кваліфікацію ступінь вищої освіти - магістр. За місцем роботи [PERSON] характеризується лише з позитивної сторони, як вбачається з характеристики Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (а.с.21). З копії додаткового договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 2587 від 23.08.2017 р., укладеного між КП «Одеський обласний фонд підтримки індивідуального жит- лового будівництва на селі» та [PERSON] (а.с.22), слідує, що позивач отримала кредит на реконструкцію житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , терміном на 10 років на суму 149000 грн. Вказане також підтверд- жується графіком погашення кредиту, що міститься на звороті а.с.23. 30.11.2017 р. укладений договір № 317 про надання освітніх послуг між вищим навчальним зак- ладом - Університетом менеджменту освіти та [PERSON] (ас.24-25), вартість таких послуг складає 13600 грн. Довідкою КЗ «Тузлівський НВК «Загальноосвітня школі І-ІІ степенів-ліцей» (а.с.50) підтверд- жується, що [PERSON] станом на 29.05.2020 р. дійсно працює на посаді асистента вчителя (на 1,0 ставку) та вчителем корекційних занять (0,5 ставки) з жовтня 2018 р. З інформації Управління Державної казначейської служби України у Татарбунарському районі Одеської області (а.с.54) слідує, що на підставі виконання виконавчого листа Татарбунарського ра- йонного суду Одеської області від 06.02.2020 р [PERSON] перераховано на її рахунок серед- ню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 116486,50 грн. Як передбачено ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. За змістом ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшко- дування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч.1 ст.23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, зав- даної внаслідок порушення її прав. Згідно ч.3 ст.23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майномабо в ін- ший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від ха рактеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей поте- рпілогоабо позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які ма- ють істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним ор- ганом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до мора- льних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої праців- нику моральної шкоди. За змістом згаданого положення закону, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призве- ло до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно роз`яснень, які викладено у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про су- дову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. (з відповідними змінами), відповідно до ст.237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13.01.2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або пере- ведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здо- ров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшко- дуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновлен- ням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її тру- дові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування мораль- ної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслід- ків та інших обставин (ст.ст.3, 4, 11, 31 ЦПК України). У п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про від- шкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. (з наступними змінами) місти- ться роз`яснення, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внас- лідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юри- дичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодав- ства, моральна шкодаможе полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власнос- ті (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з не- законним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через не можливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими лю- дьми, при настанні інших негативних наслідків. У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про від- шкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. (з наступними змінами) Верхов- ний Суд України роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визна- чає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуван- ням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зуси- лля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьо- му суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір від- шкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводимти в рішенні відповідні мотиви. У постанові від 24.03.2020 р. у справі № 818/607/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Каса- ційного адміністративного суду у п.п.30-33 виходив з того, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади були сформульовані Верховним Судом у пос- танові від 10.04.2019 р. у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне від- шкодовування шкоди, зокрема, й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних за- собів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина за знала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є бі- ль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала не визначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цьо- го рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протипрвних дій, їх інтенсив- ність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, пови- нен встановити чти мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли не- гативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`я- зок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдаю- ть психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема, через порушення принципу належного врядування. кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом державної влади чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй мо ральної шкоди. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних по- вноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.ст.3, 19 Конституції Ук- раїни) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рів- ня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчасть про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, по- вторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Судом встановлено, що рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 20.06. 2019 р., залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 16.01.2020 р., визнано незаконними та скасовано: рішення сесії Тузлівської сільської ради № 428-І від 05.10.2018 р. в ча- стині скасування розпорядження сільського голови № 4 від 12.01.2016 р. "Про призначення на по- саду директора Тузлівського НВК [PERSON]."; розпорядження № 1 від 05.10.2018 р. Тузлів- ської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про звільнення [PERSON] з посади директора КЗ Тузлівський НВК (загальноосвітня школа І-І ІІ ступеня-ліцей). Ухвалою Верховного Суду від 18.02.2020 р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Тузлівської сільської ради Татарбунарського району на рішення Татарбунар- ського районного суду Одеської області від 20.06.2019 р. та постанову Одеського апеляційного су ду від 16.01.2020 р. Отже, судовими рішеннями, що набрали законної сили, з безспірністю та об`єктивністю підтве- рджено факт протиправності дій згаданого органу місцевого самоврядування - незаконного звіль- нення [PERSON] з займаної посади. Обгрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач стверджувала, що внаслідок протиправних дій відповідача їй було завдано моральну шкоду, оскільки він не врахо- вуючи професійні якості її, як спеціаліста вищої категорії, звільнив її як небажаного працівника, незважаючи на бездоганну багаторічну працю в інтересах навчального закладу. У своїй діяльнос- ті вона отримала відповідно освітню кваліфікацію, так, 08.04.2016 р. пройшла атестацію на відпо- відність займаній посаді - директора Тузлівської НВК та пройшла навчання в Київському універ- ситеті менеджменту освіти, де здобула кваліфікацію магістра за спеціальністю «освітні педагогіч- ні науки». За час перебування на займаній посаді керівника закладу будь-яких стягнень не отри- мувала. Такі дії відповідача завдали їй значних страждань та принизили її честь, гідність, ділову репутацію, спричинили душевні страждання, наслідком яких стало погіршення фізичного та духо- вного стану. Крім того, у зв`язку із звільненням із займаної посади вона понесла матеріальні зби- тки, що позначились в неотриманні нею встановленої згідно затвердженої тарифікації заробітної плати, що в подальшому створило проблеми з виплат по кредитному договору від 23.08.2017 р., та виплат по договору про надання освітніх послуг на навчання від 30.11.2017 р., що негативно вп- линуло на моральне самопочуття, оскільки вказані події відбувалися у період навчання. І хоча 28. 02.2020 р. Тузлівською сільською радою винесено розпорядження № 1 про скасування розпоряд- ження сільської ради № 1 від 05.10.2018 р. про звільнення її з роботи та поновленні її на роботі на займаній посаді, але до роботи її не допущено, рішення суду не виконується, на посаду директора КЗ "Тузлівський НВК" призначено іншу особу, а вона працює на посаді асистента вчителя (на 1,0 ставку) та вчителем корекційних занять (0,5 ставки) з жовтня 2018 р.від 28.02.2020 р. Її душеавні страждання тривають і дотепер, що негативно відображається на її психоемоційному стані. В силу ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтує- ться на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі до- казів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, до- пустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 р. (остаточне - 17.06.2011 р.), в п.45 якого зазначено, що "суд при оцінці доказів керується критерієм "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 р. у справі "Ір- ландія проти Сполученого королівства"). Аналізуючи зазначені норми процесуального і матеріального права, правові висновки Верхов- ного Суду та Верховного Суду України, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, зясовуючи вказані обставини справи, що мають сут- тєве значення для правильного вирішення справи, то оцінюючи належність, допустимість, досто- вірність наявних у справі доказів та

Outcome: approved