Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

Позивач 23.01.2015 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «СоцКом Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору №102-1/083 від 23.10.2007р. та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину і застосування реституції односторонньої ( ч.1 ст.216, 1057-1 ЦК України) : зобов'язання відповідача повернути позивачу сплачені по кредитному договору відсотки, пеню, штрафні санкції, комісії тощо. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що при укладені договору про надання споживчого кредиту банк порушив вимоги закону в частині: 1) не було повідомлено про повну вартість кредиту до договору, не було пораховано окремо відсотки та тіло кредиту, про переваги та недоліки кредитної схеми, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним згідно з ч.2 п.2 ст.19 Закону України «Про захист право споживачів», що також вводить в оману позивача (ст.230 ч.1 ЦК України); 2) договір суперечить чинному законодавству т.як ним зобов'язується позивача сплатити комісію за надання кредиту; 3) не був повідомлений у письмовій формі про всі умови споживчого кредиту; 4) умова договору про сплату пені у розмірі 1 % від суми зазначеної заборгованості , розрахованої за кожен день прострочення платежу протирічить ст.3 закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» згідно якої розмір пені не може пере вивищувати подвійну облікову ставку НБУ що діяла у період, за який сплачується пеня; 5) відсутність у договорі розпису загальної вартості кредиту (ст.632 ЦК України); 6) в частині валюти надання та зобов'язання за кредитом, оскільки видав кредит в іноземні валюті, при тій обставині що єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України , є гривня, та те, що у нього була відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій, крім того надання споживчого кредиту в іноземній валюті забороняється законом. 7) Надання кредиту в іноземній валюті призвело до того, що позивач перебуває у відверто дискримінаційному становищі відносно відповідача, т.як кредит брався в той час коли долар США по курсу НБУ становив 5,05 грн., а на сьогоднішній день вартість долл. США значно зросла у рази і таким чином суму боргу значно виросла. Такі умови договору є несправедливими. В судовому засідання позивач та його представник - [PERSON], діючий по довіреності, в судове засідання не з'явились, але надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.. Представник відповідача, в судове засідання не з'явились, але надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та 31.03.2015р. письмові заперечення на позов , в яких просив у задоволенні позову відмовити зазначивши, що позов не підкріплений належними доказами і що спірний договір було укладено між сторонами 23.10.2007р.. та здійснення позивачем платежів за цим договором починаючи з 10.12.2007р., також просили застосувати строк позовної давності (ч.1 ст. 257 ЦК України), та те, що позивач умисно не надав суду всі додатки до позову, зокрема і додаток №2 в якому міститься усі умови кредитування включаючи фінальну вартість кредиту(загальну вартість кредиту), який підписується до укладання кредитного договору, що і є письмовим повідомленням умов кредиту., таким чином у додатку присутня ціна договору яка складає 14 985,49 долл. США. З приводу сплати комісії, то відсутні докази такої сплати позивачем, тому ця підстава є також необґрунтованою. Саме у додатку №2 до договору позивач погодився з валютними ризиками, які несе сам позичальник. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що у позовних вимогах про визнання недійсними кредитного договору слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.10.2007 р. між [PERSON] (надалі - позивач) та ПАТ КБ «СоцКом Банк» (надалі - відповідач) було укладено кредитний договір №102-1/083 з додатками №1 та №2, згідно якого позивач отримав кредит в іноземній валюті у сумі 10 000 доларів США строком з 23.10.2007р. до 22.10.2009 року під 24 % річних (а.с.9-10). Згідно п.1.1.1. кредит надається на цілі: споживчі та інші потреби. Згідно п.1.3.5. за видачу кредиту позичальник оплачує кредитору комісію в розмірі 3 % від суми кредиту. Комісії передбачені цим пунктом сплачуються у національній валюті України відповідно до офіційного курсу гривні до долара США встановленого НБУ на день видачі готівки одночасно з одержанням готівкових кредитних коштів через касу. Кредит надається шляхом видачі готівки або перерахуванням на поточний рахунок(п.1.4.). Пунктом 5.2. також передбачено право Банку вимогати дострокового погашення кредиту та процентів у випадку невиконання або неналежного виконання умов даного договору, а також при настанні подій, що впливають на здатність або бажання виконання позичальником зобов'язань по цьому договору, зокрема: -погіршення фінансового стану позивальника;ї -порушення проти позичальника кримінальної справи; -погіршення стану здоров'я позичальника, інвалідність та інше, які можуть призвести до погіршення фінансового стану позичальника і унеможливлюють подальше виконання зобов'язань по цьому договору. Згідно п.5.6. договору передбачено також на підставі ст.26 закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» Банк має право здійснювати договірне списання сум кредиту та у разі необхідності від імені позичальника здійснити конвертацію цих сум у валюту заборгованості за рахунок останнього. Згідно п.7.1. договору за порушення термінів повернення кредиту та (або) відсотків за кредит та (або) комісії позичальник сплачує додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі 1% від суми зазначеної заборгованості (суми кредиту, та (або) відсотків по кредиту та (або) комісій), розрахованої за кожний день прострочення платежу, включаючи день сплати заборгованості. Згідно п.8.1. підписанням цього договору Банк підтверджує що є всі необхідні ліцензії і дозволи НБУ, необхідні для видачі та обслуговування кредиту за даним договором. Пунктом 8.2. передбачено що підписанням цього договору позичальник підтверджує що він володіє всіма необхідними документами які необхідні для оформлення даного договору на день його підписання, і що цей договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням. У випадку зміни кредитної політики згідно з рішенням Верховної Ради України, НБУ, Банку, а також зміною ситуації га грошовому ринку, у договір за узгодженням з позичальником у 10-тиденний термін вносяться відповідні зміни з моменту нових положень. такі зміни в договір оформляються додатковою угодою сторін і є невід'ємною частиною договору.(а.9.5.). Як вбачається згідно Додатку №1 до кредитного договору ним встановлено графік повернення кредиту, про ознайомлення з яким свідчить підпис сторін, в тому числі і позивача. Додатком №2 до кредитного договору, який також підписаний позивачем, передбачені витрати при оформлені, користуванні та повному погашенні мікрокредиту, а також орієнтований графік щомісячних платежів по кредиту(в валюті кредиту), в якому також зазначено що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим кредитним договором несе позичальник. Виходячи з наведеного суд приходить до висновку що зі змістом, умовами та правовими наслідками зазначеного кредитного договору позивач був ознайомлений та згодний, про що свідчить його підпис на договорі і додатках до нього. Крім того судом встановлено, що в ПАТ КБ «СоцКом Банк» введено тимчасового адміністрація та призначено ліквідатора та продовжено процедуру ліквідації банку до 21.05.2015р. . згідно постанови правління НБУ від 17.10.2014р. №664. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною першою статті 11 Закону про захист прав споживачів між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до положень частин першої, третьої статті 509, статей 526, 629 Кодексу зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Належне виконання зобов'язання, може бути забезпечено неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, а також іншими видами забезпечення, встановленими договором або законом (ст. 546 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За загальним правилом, визначеним ч. ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину (ч. 2 ст. 230 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови N 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли договірні правовідносини з приводу отримання, користування та повернення кредитних коштів, а також визнання укладених правочинів недійсними з передбачених ст. 230 ЦК України підстав. При цьому позичальник під час укладення спірного правочину був ознайомлений з їхніми умовами та погодився з ними, не заперечував факту отримання та використання кредитних коштів і заявив вимоги про визнання цього договору недійсними лише в січні 2015р. після спливу строку дії кредитного договору (22.10.2009р). Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 Закону «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Виходячи з того, що позивач був ознайомлений згідно додатку №2 до кредитного договору, в якому викладено в таблиці і сума платежу за розрахунковий період, сума погашенні основної суми кредиту, сума процентів за користування кредитом, комісії, за касове обслуговування і за перерахування, суд приходить до висновку що позивач був належним чином ознайомлений про повну вартість кредиту, а тому вимога про визнання кредиту недійсним з підстав відсутності у договорі розпису загальної вартості кредиту, та неповідомлення про повну вартість кредиту є безпідставними та такими що не підлягають задоволенню. Таким чином, не встановивши у діях банку жодних порушень застосування Закону України "Про захист прав споживачів" як під час укладення, так і в процесі виконання договору а також прояву нечесної підприємницької практики на підставі наданих позичальником належних і допустимих доказів, суд приходить до висновку про необгрутованість підстав позовних вимог щодо введення позивача в оману, а також порушень вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» про неповідомлення про всі умови споживчого кредиту, у зв'язку з чим в цій частині позовних вимог слід відмовити позивачу. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і. Твердження позивача, що кредитний договір суперечить нормам чинного законодавства, щодо сплати комісії за надання кредиту не заслуговують на увагу з наступних підстав. Згідно пункту 1.3.5. за видачу кредиту, позичальник оплачує кредитору комісії в розмірі 3% від суми кредити, про що позивач був ознайомлений. Крім того позивач отримав вказані кошти саме на цих умовах. Пройшло майже 7 років. Тому суд враховуючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності приймає її до уваги та вважає необхідним відмовити позивачу в цій частині позову у зв'язку з пропущенням ним строку позовної давності. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами визначений у ч. 3 ст. 18 Закону N 1023-XII. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 Кодексу). Згідно з частиною другою статті 627 Кодексу у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 Кодексу). Рішенням Конституційний Суд, від 11.07.2013, № 7-рп/2013 "У справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань"" встановлено: 3.2. Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року N 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами. Що стосується позовних вимог про визнання недійсним договору у зв'язку з передбаченими п.7.1. умовою договору про розмір пені то тут суд виходить із наступного. Належне виконання зобов'язання, може бути забезпечено неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, а також іншими видами забезпечення, встановленими договором або законом (ст. 546 ЦК України). Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань". Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України. Установлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати погашення заборгованості частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами відповідно до графіку платежу, тому початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Отже, неустойка є забезпеченням виконання зобов'язання. Неустойкою (штрафом, пенею), як зазначено у частині першій статті 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що п.7.1. кредитного договору порушує права позивача , так як вказаний розмір пені значно перевищує розмір пені передбачений ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань". Проте слід зазначити, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ч. 2 ст. 258 ЦК України). Правова природа пені така, що строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч. 3 ст. 551 ЦК України). Таким чином пеня може бути стягнута з позичальника у випадку порушення ним зобовязань, проте за один рік з моменту порушення таких зобовязань. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). При цьому початок перебігу строку позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми (ст. 261 ЦК України) початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З матеріалів справи вбачається. що кредитний договір укладено 23.10.2007р, строк дії його закінчився 23.10.2009р. Враховуючи викладене та заяву відповідача про застосування строку позовної давності суд вбачає необхідним застосувати строк позовної давності, у зв'язку з чим також не підлягає задоволенню вимога про визнання недійсним кредитного договору з підстав невідповідності п.7.1. законодавству. Також суд не погоджується з твердженням позивача що надання йому кредиту у іноземній валюті призвело до того, що позивач перебуває у відверто дискримінаційному становищі, оскільки договір був укладений на добровільних засадах та позивач погодився з тим. що він несе відповідальність за валютні ризики. Крім того судом встановлено, що ПАТ КБ «СоцКом Банк» було видано НБУ : банківську ліцензію №205 від 27.11.2009р. та 10.03.2010р. дозвіл 205-07 на право здійснення операцій визначених п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та додаток до нього, яким закріплено операції з валютними цінностями до яких саме відносить операції з іноземною валютою. На момент вчинення договору про надання кредиту відповідач мав свідоцтво про його державну реєстрацію та всі необхідні згідно діючого законодавства дозволи та ліцензії, що підтверджується п.8.1 кредитного договору. У зв'язку з зазначеним суд вважає необґрунтованою вимогу визнання недійсним кредитного договору з підстав відсутності у банку індивідуальної ліцензії. Суд не приймає до уваги доводи позивача щодо порушення умов валюти кредитування, як на підставу для визнання недійсними кредитних договорів, з наступних підстав. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»(далі Декрет КМУ). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 і 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Відповідно до п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21.08.2001 за №730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: - неторговельні операції з валютними цінностями; -операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; - ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; - залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; - залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; - інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. Щодо вимог підпункту «в»п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії (на відсутність якої посилається позивачка) на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції. Відповідно до пп. "в", "г" ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: - надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; - використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Стаття 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносить до кредитних операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3 - 7 частини другої статті 47 цього Закону, зокрема, розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Аналогічна позиція також висловлена і в п.10,11 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30 березня 2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів , що виникають із кредитних правовідносин». Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року N 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року N 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Таким чином суд приходить до висновку, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку що позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору не підлягають задоволенню. При цьому слід зазначити, що оскільки суд відмовляє у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору, тому відсутні і правові підстави для застосування реституції , оскільки вказані вимоги є похідними від основної вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed