Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

Позивач, звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а саме, вчиненого 22 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., зареєстрований в реєстрі за №196831, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром маркет» (код СДРПОУ 43311346) заборгованості за кредитним договором № 003-04248-311212 від 31.12.2012 року у розмірі 4095,38 грн. Обґрунтовуючи вимоги позивач зазначає, що із матеріалів виконавчого провадження №66270859 йому стало відомо, що 22.06.2021 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. було вчинено виконавчий напис №196831 на підставі поданих ТОВ «Фінпром Маркет» документів. Зазначає, що жодного повідомлення не отримував, та не володіє інформацією щодо відступлення прав вимоги. Кредитний договір №003-04248-311212 між позивачем та ПАТ Дельта Банк» був укладений 31.12.2012 р. строком на 36 місяців, останній платіж він повинен був здійснити 31.12.2015 р., тобто строк вимоги у випадку порушення умов кредитного договору розпочався 01.01.2016 р. Як вбачається, нотаріус не мав законної можливості для вчинення виконавчого напису щодо вимог стягнення заборгованості, оскільки було порушено вимоги ст.88 ЗУ «Про нотаріат», було порушено строки позовної давності. Отже, вбачається спірність щодо розміру заборгованості. Поряд з цим, договір укладено у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення. Посилаючись на викладене просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис. Ухвалою суду від 27.09.2021 року дану справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Від сторін не надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. Було витребувано докази по справі. Відзиву на позов відповідачем не надано. 23.11.2021 року до суду надійшла заява відповідача,(а.с.73) з якої вбачається, що відповідач визнає позовні вимоги і у зв"язку з цим просить вирішити питання щодо судових витрат відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України. В цій же заяві відповідач заперечує, щодо стягнення з нього витрат позивача на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 31.12.2012 року між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» був укладений кредитний договір №003-04248-311212, згідно умов якого позивачу надано кредит у розмірі 8249,50 грн на строк 36 місяців (а.с.10). З копії виконавчого напису, який виданий 22.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., зареєстрований в реєстрі № 196831 (а.с.9) зазначено, що правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Дельта Банк» на підставі Договору відступлення прав вимоги №2254/К від 04.06.2020 р. є Товариство з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів», правонаступником всіх прав та обов`язків якого, на підставі Договору відступлення прав вимоги №17062021 від 17.06.2021 р. є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» на підставі Договору відступлення прав вимоги №180621-ВП від 18.06.2021 р. за кредитними договорами №003-04248-311212 від 31.12.2012 р. (а.с.9). Зі змісту вказаного виконавчого напису вбачається, що він набирає чинності з дня його вчинення, тобто з 22.06.2021 року. Копією договору відступлення прав вимоги №180621-ВП від 18.06.2021 року підтверджується, що ТОВ «Фінпром Маркет» є правонаступником ТОВ «Фінансова компанія управління активами». Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивачем не оспорюється, що правонаступництво ТОВ "Фінпром Маркет" піся ПАТ "Дельта банк". З виконавчого напису, який виданий 22.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., зареєстрований в реєстрі № 196831 вбачається, що на його підставі звернено стягнення з [PERSON] , на користь ТОВ «Фінпром Маркет», якому ТОВ «Фінансова компанія управління активами» відступлено право вимоги на підставі Договору відступлення прав вимоги №180621-ВП від 18.06.2021 р., якому в свою чергу ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» відступлено право вимоги на підставі Договору відступлення прав вимоги №17062021 від 17.06.2021 р., якому ПАТ «Дельта Банк» відступлено право вимоги на підставі Договору відступлення прав вимоги №2254/К від 04.06.2020 р. за кредитним договором №003-04248-311212 від 31.12.2012 року, заборгованості за період із 03.06.2020 по 22.06.2021 у сумі 4095,38 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 2552,72 грн; заборгованості за нарахованими та несплаченими процентам - 1492,66 грн, а також за вчинення виконавчого напису нотаріусом 50,00 грн. Загальна сума, що підлягає стягненню 4095,38 грн (а.с.9). Зі змісту вказаного виконавчого напису вбачається, що він набирає чинності з дня його вчинення, тобто з 22.06.2021 року. Копією постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.07.2021 року (а.с.7) підтверджується, що вказаний виконавчий напис перебуває на примусовому виконанні у Добропільському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) (а.с.7). Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд на підставі ст.ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Статтею 18 ЦК України встановлено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за №282/20595. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка передбачена пунктом 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат». При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі Перелік). Відповідно до вказаного Переліку, до документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, відповідно до п.1 цього Переліку, відносяться нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). Пункт 2, яким був доповнений зазначений Перелік, передбачав, що виконавчий напис міг вчинятися на підставі кредитних договорів, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Але, постановою Київського апеляційного адміністративного суду № 826/20084/14 від 22.02.2017 року, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду № К/800/6492/17 від 01.11.2017 року, постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", в частині внесених змін до переліку після розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" нового розділу, згідно якого виконавчі написи нотаріус міг здійснювати на підставі кредитних договорів, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, з 01.11.2017 року визнано незаконною та нечинною. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року було відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року. Таким чином, вбачається, що з 01.11.2017 року, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», стягнення кредитної заборгованості за виконавчим написом може здійснюється лише за нотаріально посвідченими кредитними договорами та для одержання виконавчого напису нотаріусу повинні бути надані: а) оригінал нотаріально посвідченого договору, б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Факт укладення кредитного договору № 003-04248-311212 від 31.12.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] сторонами не оспорюється, але позивач вказує, що вказаний кредитний договір нотаріально посвідчено не було. Наданий позивачем кредитний договір, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] № 003-04248-311212 від 31.12.2012 року не містить відомостей про те, що він був нотаріально посвідчений. Тобто вказаний договір був вчинений в простій письмовій формі. Зазначені доводи позивача, відповідачем не спростовано і доказів, які б спростовували аргументи позивача суду не надано. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що оспорюваний виконавчий напис було видано на підставі кредитного договору, який не був нотаріально посвідчено, тобто нотаріусом був порушений порядок вчинення виконавчого напису, що є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Зважаючи на наведене, суд не вбачає необхідності вдаватись до вирішення питання про безспірність вимог ТОВ «Фінпром маркет» до позивача за кредитним договором № 003-04248-311212 від 31.12.2012 року. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року по справі № 645/1979/15-ц. Враховуючи наведене, а також фактичне визнання позову відповідачем, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Остапенко Є.М. від 22.06.2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 196831. Вирішуючи питання про судові витрати суд виходить з такого. Відповідно до ст.265 ЦПК України, резолютивна частина рішення повинна містити відомості щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов"язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судовий збір, відповідно до ст.141 ЦПК України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріалами справи підтверджується. що позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір в розмірі 908,00 грн за подачу позовної заяви та 454,00 грн - за звернення до суду з заявою про забезпечення позову(вказана заява ухвалою суду від 27.09.2021 року (а.с.44) була задоволена). Враховуючи наведене, а також те, що вимоги позивача задоволенні судом в повному обсязі суд вважає, що вказані витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача в розмірі 1362,00 грн. Що стосується доводів відповідача в заяві від 23.11.2021 року (а.с.73) про те, що з нього, враховуючи те, що він визнав позовні вимоги в повному обсязі, підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмір 50% понесеного позивачем судового збору, то до цих доводів суд відноситься критично, оскільки ст.142 ЦПК України, на яку посилається відповідач, в даному випадку не може бути застосована виходячи з такого. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову лише у разі якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті. Відповідно до матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 27.09.2021 року було вирішено розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до вимог ч.2 ст.279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Матеріалами справи підтверджується, що розгляд даної справи було розпочато 27.10.2021 року, про що свідчить ухвала суду від 27.10.2021 року (а.с.53), якою розгляд справи було відкладено та витребувано додаткові докази. До початку розгляду справи, а саме до 27.10.2021 року до суду від відповідача будь-яких заяв не надходило. При цьому суд зазначає, що ухвалу суду від 27.09.2021 року про відкриття провадження у справі, позов та додані до нього матеріали відповідачем було отримано своєчасно, а саме 04.10.2021 року (а.с.54). Відповідно до ч.3 ст.217 ЦПК України, з оголошенням головуючим судового засідання відкритим розпочинається розгляд справи по суті. Враховуючи наведені обставини, розгляд даної справи по суті розпочався саме 27.10.2021 року. Заява відповідача про визнання позовних вимог надійшла до суду 23.11.2021 року (відповідно до поштового конверту (а.с.83) заява була здана на пошту 03.11.2021 року), тобто вказане свідчить, що визнання відповідачем позову відбулося вже після того, як був розпочатий розгляд справи по суті. Виходячи з наведеного, у даному випадку вимоги ч.1 ст.142 ЦПК України не підлягають застосуванню. Що стосується витрат позивача, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в розмірі 2000,00 грн, то суд вважає, що ці витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі виходячи з такого. Позивачем на підтвердження витрат, пов"язаних з наданням професійної правничої допомоги, надані суду копія договору про правову допомогу від 16.09.2021 року (а.с.34), рахунок №1-11 з описом наданих юридичних послуг за підготовку позовної заяви та заяви про забезпечення позову в розмірі 2000,00 грн., квитанцію №35 від 17.09.2021 року про сплату за юридичні послуги. Частиною 3 ст.133 ЦПК України передбачено, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами з іншими судовими витратами. Згідно ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути підтверджені належними доказами та бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконанних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позов. Враховуючи наведене, суд вважає, що понесення позивачем [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. в судовому засіданні є доведеним. Вказані витрати є судовими витратами позивача [PERSON] , які пов`язані з розглядом справи, тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі, оскільки позовні вимоги судом задоволено повністю.

Outcome: approved