Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 9734,08 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на обставини, викладені в позовній заяві. В судове засідання представник позивача Нестерук В.Ю. не з"явився, до суду надійшла заява в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задоволити, в разі неявки в судове засідання відповідача не заперечував проти прийняття заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явилася, до суду надійшла заява в якій просила відмовити ПАТ КБ "ПриватБанк" у задоволенні позову у зв'язку зі спливом трирічного строку позовної давності. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору від 13.02.2006 року №б/н відповідач отримав кредит у розмірі 4400,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Як вбачається з розрахунку заборгованості в наслідок несвоєчасного виконання зобов'язання, утворилась заборгованість перед банком станом на 31.08.2014 року утворилась заборгованість перед банком в сумі 9734,08 грн.: в тому числі: заборгованість за кредитом - 1887,48 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 6906,88 грн., штраф - 500.00 грн. (фіксована частина), 439,72грн. (процентна складова). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що строк дії кредитного договору на відкриття кредитної лінії від 13 лютого 2006 року тривав 12 місяців (п.9.12 умов) та кінцевий термін його закінчився 13 лютого 2006 року. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк відповідно до умов договору. З наявних матеріалів справи, зокрема із розрахунку ПАТ КБ "ПриватБанк", вбачається, що відповідачкою останній платіж в рахунок погашення кредиту було сплачено ще 21.10.2010 року, заборгованість повністю не була сплачена позичальником. З часу останнього внесення відповідачем по справі платежу в рахунок кредиту минуло 4 роки. Саме тоді у позивача виникло право звернення до суду із позовними вимогами про стягнення заборгованості, однак лише після спливу тривалого часу, а саме 15 жовтня 2014 року, тобто через 4 роки позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому, з урахуванням того, що дія договору припинилася ще 13 лютого 2007 року, відповідачка [PERSON] заборгованість за кредитом не сплатив на день закінчення дії договору, банк автоматично продовжив строк дії договору, незважаючи на тривале порушення відповідачкою його умов, хоч виходячи з таких обставин не повинен був автоматично продовжувати термін дії договору. Таким чином, ПАТ КБ "Приватбанк" після закінчення дії договору в лютому 2007 року з достовірністю знав про грубе порушення з боку відповідачки взятих на себе зобов'язань і вже тоді у цього позивача виникло право на звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості з відповідачки. Тому такі дії позивача суд розцінює як зловживання позивачем своїм правом в односторонньому порядку, незважаючи на грубі порушення по виконанню своїх зобов'язань відповідачем, на продовження дії кредитного договору з метою щонайбільших нарахувань штрафних санкцій відповідачу. Також суд вважає, що умова визначена пунктом 9.12 умов та правил надання банківських послуг передбачено, що якщо на протязі даного строку, одна із сторін не поінформувала другу сторону про припинення договору, він автоматично лонгується на той самий строк - тобто на 12 місяців, не свідчить про збільшення позовної давності і не є встановленням строку договору, так як дана умова договору не відповідає вимогам ч.1 ст.251 та ч.1 ст.252 ЦК України, що стосуються поняття та визначення строку та терміну, а також суперечить правовій природі інституту позовної давності, що урегульований главою 19 ЦК України. Крім того, положення договору щодо автоматичного лонгування визначають не термін дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії картки, визначений у заяві про надання кредиту, а лише визначає терміни дії умов щодо надання банківських послуг, які регулюють відносини між банком та клієнтом щодо відкриття та обслуговування карткового рахунку клієнта, а також інших банківських послуг. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених статтями 253 - 255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Як видно з матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості за кредитним договором відповідач останній платіж здійснив 21 жовтня 2010 року, в подальшому відповідачем ніяких платежів по кредитному зобов'язанню не проводились. Отже з жовтня 2010 року позивачу було достовірно відомо про порушення його права і з цієї дати протягом трьох років, а саме по жовтень 2013 року у позивача було право звернутися з відповідним позовом про стягнення наявної вже тоді заборгованості з відповідача. Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не визнає поважними причини пропуску позовної давності. До суду за захистом порушеного права позивач звернувся лише 15.10.2014 року, клопотання про поновлення строку позовної давності не заявляв, а відповідач зробила заяву про пропущення позивачем строку звернення до суду. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Суд дослідивши матеріали справи в судовому засіданні, вважає, що в позовних вимогах слід відмовити, у зв'язку з спливом позовної давності. Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, а тому підстав для стягнення судового збору немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed