Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулась до Монастириського районного суду Тернопільської області з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на спадкове майно за заповітом, а саме, на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] який належав померлій [PERSON] В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] до якого входить: житловий будинок загальною площею 85,4 кв.м., житловою площею 64,6 кв.м., стіни-цегла під літерою «А», Гараж «Б» стіни-камінь, Літня кухня «В» стіни-цегла, Комора «Г» стіни-дерев'яні, Курник «Д» стіни-цегла, Сарай «Е» стіни-камінь, Вбиральна «У» стіни-цегла, Ворота, хвіртка №1 металеві, Огорожа №2 металева, Криниця «К» кільця бетонні. Позивач вважає що саме вона повинна успадковувати за померлою спадкодавцем, оскільки являється спадкоємцем за заповітом і фактично прийняла спадщину та вступила в управління спадковим майном. [PERSON] звернулась в Монастириську державну нотаріальну контору для оформлення спадщини але їй було відмовлено в зв'язку з тим, що спадкуванню підлягає колгоспний двір. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, представник позивача суду подав заяву про розгляд справи у відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник Вістрянської сільської ради в судове засідання не з'явився, суду подав заяву в якій просить судовий розгляд справи проводити за відсутності представника Вістрянської сільської ради Монастириського району Тернопільської області, позовні вимоги визнають повністю. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи позовної заяви, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, суд не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних у справі доказів та приходить до переконання, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення виходячи із наступного. Статтею 346 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Судом встановлено, що [INFO] у віці 87 років померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 15.11.2013 року, актовий запис №15. Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина на належне йому майно. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] належав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться по [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок і який відносився до соціальної групи «колгоспний двір», що складався із чотирьох членів, головою якого була [PERSON] (а.с.9). Окрім цього, згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Вістрянської сільської ради Монастириського району Тернопільської області №356 від 04.08.2014 року, будинок, який знаходиться по [ADDRESS] належав [PERSON], яка померла 14.11.2013 року. Згідно заповіту, складеного 01.02.2000 року (а.с.8), [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла належний їй на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями, дочці [PERSON], а тому позивач по справі - [PERSON], має право на спадкування згідно заповіту після смерті [PERSON] Як слідує із листа державного нотаріуса Монастириської державної нотаріальної контори №699/01-16 від 01.08.2014 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за заповітом на житловий будинок оскільки спадкуванню підлягає колгоспний двір. За п. 4 Перехідних положень ЦК України, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст.ст. 120-121, ст. 123 ЦК Української РСР ( 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування та розпорядження майном колгоспного двору здійснюється тільки за згодою всіх членів двору. При поділі майна колгоспного двору розмір часток членів колгоспного двору визнається рівними. Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26 березня 1991 року № 885-12 "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться в Законі Української РСР "Про власність" і були передбачені Законом СРСР "Про власність в СРСР", застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 1 липня 1990 року. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 6 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" - положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування. Як встановлено у судовому засіданні, усі члени колгоспного двору не ставили питання про витребування частки у майні колгоспного двору. Як убачається із поданих заяв [PERSON], [PERSON], спадщини вони не приймали, більше того, їм відомо про заявлені вимоги [PERSON], проти визнання за нею права власності на усе майно не заперечують, оскільки жодних заяв з цього приводу не подавали, і будь-яких дій, які б перешкоджали позивачу реалізувати своє право на спадкування не вчиняли. Окрім цього [PERSON] та [PERSON] дають свою згоду на те, щоб було визнано право власності на вищевказане спадкове майно за [PERSON], що підтверджується їх заявами, посвідченими секретарем Вістрянської сільської ради Монастириського району Тернопільської області. За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені ним у позовній заяві, а отже, вона, як спадкоємець за заповітом має право на житловий будинку з надвірними будівлями та спорудами. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що в даному випадку порушене право власності, яке підлягає захисту, а позов до задоволення шляхом визнання за позивачем [PERSON] права власності на успадковане за заповітом майно, що належало померлій [PERSON], а саме, на житловий будинок з надвірними будівлями. Крім того, відповідач позов визнав, не заперечує проти його задоволення. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів третіх осіб, суд приймає таке визнання і виносить рішення про задоволення позову повністю. Як вбачається з матеріалів справи позивач є інвалідом І групи, про що свідчить посвідчення серії [NUMBER] виданого 20.12.2005 року на термін з 12.01.2005 року по вічно. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди І та ІІ груп. В зв'язку з вищевказаним, судові витрати за розгляд вимог [PERSON] в розмірі 2048 грн. 59 коп. судового збору віднести на рахунок державного бюджету України, оскільки остання звільнена від його сплати при зверненні до суду на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі наведеного,

Outcome: approved