Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

У жовтні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі банк) звернулося до суду з позовом в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №б/н від 31 березня 2011 року в розмірі 49 824,02 грн. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до укладеного 31 березня 2011 року договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 7000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,6% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Проте, [PERSON] отримавши у червні 2015 року 7000 грн. кредитних коштів, не повернула банку кредитні грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов договору № б/н від 31 березня 2011 року, внаслідок чого станом на 14 серпня 2017 року має перед банком заборгованість в загальному розмірі 49 824,02 грн., в тому числі: - заборгованість за кредитом 6989,74 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом 2169,68 грн.; - заборгованість за пенею 37 815,84 грн.; - штрафи, відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. (фіксована частина) та 2348,76 грн. (процентна складова). З письмових пояснень представника Банку випливає, що при оформленні кредиту заява на отримання кредиту, підписується повнолітньою, дієздатною особою (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання ч. 2 п.1 ст.30 ЦК України), яким підтверджується, що Позичальник ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку. Укладання Договору здійснюється за принципом укладання між Банком і клієнтом договору приєднання (ст. 634 Цивільного кодексу). Підписанням заяви Позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Відповідно до ч. 1 ст.634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може буги укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено визначення електронного платіжного засобу (п.1.14) - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ. В п. 1.27 дається визначення платіжній картці - електронне платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунку платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Ч.16 ст.14 встановлено, що користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов'язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та / або використання електронного платіжного засобу або його реквізитів. Відповідно до умов Договору клієнт зобов'язаний: інформувати Банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, ПІН, або отримання звістки про їх незаконне використання. В триденний термін після усної заяви про втрату картки, ПІН кода надати письмову заяву в Банк, яка повинна містити докладний виклад обставин. Встановлено, що держатель несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви Держателя про блокування коштів на Картрахунку і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки [PERSON] в СТОП-ЛИСТ Платіжною системою. [PERSON] в СТОП-лист здійснюється на підставі письмової заяви клієнта. Згідно ст. 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ. Платник має відшкодувати банку або іншій установі - учаснику платіжної системи шкоду, заподіяну внаслідок такої невідповідності інформації Платник зобов'язаний відшкодувати шкоду, заподіяну банку або іншій установі - учаснику платіжної системи, що його обслуговують, внаслідок недотримання цим платником вимог щодо захисту інформації і проведенням незаконних операцій з компонентами платіжних систем (платіжні інструменти, обладнання, програмне забезпечення тощо). При цьому банк або інша установа - учасник платіжної системи, що обслуговує платника, звільняється в від відповідальності перед платником за проведення переказу. У разі якщо Держатель дає згоду на проведення операцій з Картками або нанесеними на них даними поза полем його зору, він несе повну відповідальність за їх можливе шахрайське використання надалі. Оскільки 13 червня 2015 року через сайт PORTMONE.COM.UА. з карткового рахунку, відкритого Банком на підставі укладеного 31 березня 2011 року договору з [PERSON], було здійсненно транзакцію в сумі 7000 грн., проте кредитні кошти та відстки за користування ними [PERSON] Банку не повернуто, тому просив позов задовольнити. Представник позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. В обґрунтування позовних вимог позивачем надано до суду такі докази: - анкета-заява відповідача від 31 березня 2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку на отримання у Банку платіжної картки з кредитним лімітом 7000 грн.; - умови та правила надання банківських послуг; - копію паспорта відповідача; - розрахунок заборгованості відповідача перед Банком за договором б/н від 31 березня 2011 року з якого видно, що відповідач використовувала кредитні кошти та погашала заборгованість за кредитом та відсотками, платіж в сумі 10,26 грн. здійснила 30 липня 2015 року; - банківська виписка по кредитному рахунку, який було відкрито клієнту [PERSON] Ухвалою суду від 04 січня 2018 року постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив про те, що позовні вимоги повністю не визнає. Зазначила, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил, яка підписана позивачем і відповідачем не містить зобов"язань про нарахування процентів за користування кредитом, нарахування пені, комісії та штрафів. З приводу позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" повідомил, що дійсно 31 березня 2011 року вона в ПАТ "Приватбанк" оформила Анкету-заяву на підставі якої їй видали платіжну картку, проте вона нею не користувалася. 13 червня 2015 року на її мобільний телефон зателефонувала невідома особа, яка представилась працівником служби безпеки ПриватБанку, та повідомила, що з її картки «Універсальна» (рахунок № 5168 7554 01731803) зловмисники хотіли зняти кошти. У зв'язку з цим 15 червня 2015 року в перший робочий день (понеділок) вона зателефонувала за телефоном гарячої лінії центрального офісу банку де їй було рекомендовано звернутися до міліції та повідомили, що з її картки було знято 7000 грн. і ці кошти начебто були перераховані на інтернет магазин. В підтвердження цього надала до суду лист відповідь банку на № 6837 від 15.06.2015 року в якому працівник банку просить зачекати з відповіддю на запит, оскільки проводиться перевірка запиту. При цьому, як вказує [PERSON], CMC повідомлень з кодом для підтвердження зняття коштів з її картки не отримувала оскільки її телефон не підключений до системи Приват 24, на телефон лише надійшло СМС-повідомлення про зняття коштів. Також зазначила, що їй 58 років, комп'ютеру не має, користуватися інтернетом не вміє і до нього не підключена, тому перерахувати кошти зі своєї кредитної картки «Універсальна» на інтернет сайт PORTMONE.COM.UA не могла. Крім того з відзивом подала до суду копії звернень до Світловодського MB УМВС України в Кіровоградській області з письмовою заявою про кримінальне правопорушення, письмових звернень до ПАТ КБ "ПриватБанк", а також заяв до Національного банку України та Генеральної прокуратури України. Враховуючи вищевикладене просила відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк". Крім того, у разі задоволення вимог Банку просила застосувати п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та зменшити суму пені так як він значно перевищує розмір збитків. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши у єдності та в сукупності надані учасниками процесу докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Матеріалами справи доведено і відповідачкою не спростовано, що 31 березня 2011 року [PERSON] уклала з ПАТ "Привабанк" договір б/н про надання банківських послуг, за умовами якого банком надало, а вона отримала кредит у розмірі 7000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою щомісячного платежу в розмірі 3,6% на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На підставі вказаного договору з відкритого Банком розрахункового рахунку відповідача [PERSON] 13 червня 2015 року транзакцією перераховано, отже, отримано кредитні кошти в межах кредитного ліміту через сайт PORTMONE.COM.UА. Після зняття кредитних коштів 30 липня 2015 року на погашення заборгованості клієнтом внесено сума 10 грн. 26 коп. Інших сум відповідач не погашала кредиту і відсотків не вносила. Відповідачем вказані факти не спростовано. Отже, матеріалами справи підтверджується, що підписанням Анкети-заяви на приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, [PERSON] уклала з позивачем договір, який відповідно до ст.634 ЦК України є договором приєднання. Встановлені обставини справи вказують на те, що між сторонами договору виник спір щодо виконання відповідачем зобовязання за договором від 31 березня 2011 року про надання кредитного ліміту на платіжну картку. Пунктом 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що\~\~послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність». Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб'єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Відповідно до п. 14.12 статті 14 вказаного Закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач зобов'язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Згідно ст. 40-1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», еквайзер та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів, суб'єктів помилкових та неналежних переказів та вжиття заходів із запобігання або припинення зазначених переказів. Моніторинг має проводитися постійно за параметрами, встановленими правилами відповідної платіжної системи. Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобовязаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. При цьому, відповідно до п.1.1.5.14 Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку Клієнт відповідає за усі операції в повному обсязі, здійснені у підрозділах Банку, через пристрої самообслуговування, систему Mobile Banking, систему Приват-24 з використанням передбачених цими Умовами засобів його ідентифікації та аутентифікації. Згідно з п.п.1.1.2.1.12. Умов і правил надання банківських послуг, передбачено обовязки клієнта вживати заходи щодо запобігання втрати (Викрадення) стікеру PayPass, ПІНу або інформації, нанесеної на магнітну смугу або їхнього незаконного використання. Відповідно до п.п.2.5.2.7 Умов і правил власник картки зобовязаний вживати усіх можливих заходів для запобігання втраті Картки /ПіНа/ постійного пароля/ одноразових паролів. Пунктом 1.1.5.5 Умов і правил передбачено, що Банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки клієнта, контрольну інформацію клієнта, відправленому в SMS повідомленні ПІН-коді, Ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24, паролі MobileBanking або проведених Клієнтом операціях стане відомо іншим особам внаслідок несумлінного виконання Клієнтом умов їхнього зберігання та використання та/або прослуховування або перехоплення інформації у каналах звязку під час використання цих каналів. Згідно п.1.1.5.28 у разі якщо Держатель дає згоду на проведення операцій з Картками або нанесеними на них даними поза полем його зору, він несе повну відповідальність за їх можливе шахрайське використання надалі. Банк не несе відповідальності за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНу. Згідно п.1.1.5.30 Банк не несе відповідальності перед клієнтом за всі операції, у випадку передачі мобільного телефону, сім-карти, стікеру PayPass третім особам. Доводи відповідача [PERSON], що з відкритого банком на її імя кредитного рахунку 13 червня 2015 року без її відома невідомими особами було проведено транзакцію на суму 7000 грн., та її посилання на те, що за її заявою розслідується з 15 червня 2015 року кримінальна справа по факту крадіжки, на час розгляду даної справи не можуть бути підставою для звільнення [PERSON] від цивільної відповідальності за взятими нею на себе зобовязаннями за вказаним кредитним договором від 31 березня 2011 року, оскільки в кримінальній справі не прийнято жодного рішення, яке б вказувало про доведеність факту крадіжки (шахрайства) 13 червня 2015 року з приводу протиправного, поза волею [PERSON], заволодіння кредитними коштами в сумі 7000 грн., по відношенню до [PERSON] чи ПАТ КБ «Приватбанк», невстановленими (встановленими) третіми особами. Отже, заперечення відповідача щодо користування кредитною карткою та кредитним рахунком [PERSON] 13 червня 2015 року іншою особою в судовому засіданні не доведені достовірними доказами, тобто не знайшли свого підтвердження, а тому судом відкидаються. Платіж щодо повернення заборгованості за кредитом відповідач здійснила 30 липня 2015 року в сумі 10,26 грн. Після 30 липня 2015 року [PERSON] перестала надавати своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов договору № б/н від 31 березня 2011 року, в зв"язку з чим, станом на 14 серпня 2017 року нарахована заборгованість [PERSON] по договору кредиту перед Банком становить 49 824,02 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом 6989,74 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 2469,68 грн. Внаслідок невиконання умов кредитного договору Банком нараховано відповідачу заборгованість за пенею 37 815,84 грн.; штрафи, відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. (фіксована частина) та 2348,76 грн. (процентна складова). Згідно статті 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Відповідно до ст.526, 527 та 530 ЦК України, - зобовязання має виконуватися належним чином та в установлений строку відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов' язання (неналежне виконання). В силу ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов"язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов"язання. Згідно статті 629 ЦК України договір є обов"язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.2 статті 1050 ЦК України наслідками порушення позичальником чергової частини суми кредиту є право позикодаця достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. На підставі викладеного позовна вимога ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором б/н від 31 березня 2011 року, а саме - заборгованості за кредитом в сумі 6989,74 грн. підлягає задоволенню. Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача заборгованості по нарахованим процентам за користування кредитом суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Відповідно до укладеного 31 березня 2011 року договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 7000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,6% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. На підставі вказаного договору відповідачка [PERSON] в червні 2015 року отримала від Банку кошти в межах кредитного ліміту та погашала заборгованість за користування кредитом. Платіж щодо повернення боргу з кредиту та по відсоткам відповідач здійснила 30 липня 2015 року в сумі 10,26 грн. Відповідачем вказані факти не спростовано. Згідно розрахунку заборгованості станом на 30 жовтня 2017 року заборгованість [PERSON] по договору кредиту перед Банком становить: прострочена заборгованість за кредитом в сумі 6 989,74 грн., а також нараховано відповідачу заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 2 169,68 грн. На підставі викладеного позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 2 169,68 грн. підлягає задоволенню. Вирішуючи вимоги про стягнення заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пеня за своєю правовою природою є неустойкою. Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання) як зазначено в п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Слід зауважити, що умови споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності (Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013). Встановлено, що внаслідок невиконання відповідачем свого зобов"язання за кредитним договором спричинено позивачу збитки в розмірі 9159,42 грн., які даним рішенням вирішено стягнути. Крім цього, відповідно до п.5 ч.3 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено несправедливими умови договору, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що обмежують права споживача, а саме, про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Враховуючи відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання, суд вважає за необхідне відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України зменшити суму пені до 50 % розміру заборгованості за кредитом, тобто до 3494, 87 грн., оскільки на думку суду, саме такий розмір є справедливим, розумним та співмірним, виходячи з встановлених фактичних обставин. Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафів 500 грн. (фіксована частина) та 2348 грн. 76 коп. (процентна складова), то вони не підлягають задоволенню і суд прийшов до такого висновку виходячи з наступного. Так, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до правової позиції висловленої в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15 штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Вказана правова позиція є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в зв"язку зі стягненням з відповідача пені та комісії, у стягненні штрафів слід відмовити. Судові витрати у справі розподіляються у відповідності з положеннями ст.141 ЦПК України та покладаються на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial