Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про видачу обмежувального припису відносно її сина [PERSON] , вказуючи, що останній чиннить над нею насилля, психологічне і фізичне, у зв"язку з чим просить на строк шість місяців заборонити йому перебувати за місцем їх спільного проживання в квартирі [ADDRESS] та зобов"язати його повернути викрадені ним докумненти. В судовому засіданні [PERSON] свою заяву підтримала, просила її задовольнити, суду пояснила, що її син постійно влаштовує скандали, вчиняє сварки, ображає і погрожує їй. [PERSON] в судовому засіданні проти такої заяви заперечував, вказуючи, що він є співвласником 1/3 частки квартири [ADDRESS] куди просить його недопускати мати. Зазначив і те, що ніякого насилля, ані фізичного, ані психологічого він не чинить, але дійсно мають місце постійні сварки з мамою, які виникають не за його ініціативою та на грунті майна, квартири, тощо. Зазначив, що з мамою погані відносини завжи, ще з раннього дитинства. Пояснив і те, що в нього дійсно ще є одне житло, яке йому дісталося від покійного батька, але вона наразі здається в оренду, про що надав відповідний договір. Пояснив і те, що мати раніше забрала у нього всі домунети на його квартиру та здала в оренду людям без його відома, що мати постійно заносить свої речі в його кімнату, розпоряджається його особистими речами, у зв"язку з чим виникають постійні сварки, тобто не він є ініціатором таких скандалів. Зазначив і те, що мати постійно та без причини викликає поліцію з погрозою, що на нього накладуть адмінвідповідальність, тощо. Вислухавши пояснення заявника, заінтересованої особи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Законодавством України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Судом встановлено, що заявник і заінтересована особа є співвласниками квартири [ADDRESS] , в якій проживають разом, оскільки є матір"ю та сином. За поясненнями сторін ця квартира є трикімнатною, що у них постійно виникають сварки з приводу проживання та користування даною квартирою, користування іншим майном, яке знаходиться в ній. Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1. ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); (п. 12 ч. 2 27" Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству; нормативно-правовий акт № 2229-VIII від 07.12.2017" ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 3 машньому насильству; нормативно-правовий акт № 2229-VIII від 07.12.2017" р. ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. При цьому, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Таким чином, зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінюючи зібрані по справі докази, суд вважає, що обставини, викладені в заяві [PERSON] про видачу обмежувального припису не підтверджені належними та допустимими доказами, а також те, що спосіб в який заявник просить вирішити питання про видачу обмежувального припису фактично позбавляє заінтересовану особу [PERSON] , який також є співвласником вказаної квартири права користування своєю власністю. Крім того, з наданих пояснень сторін вбчається, що такі обоє є ініаторами таких сварок, у зв"язку чим такі разом мають нести відповідальність за відповідними їх наслідками. Факт звернення до суду лише однієї сторони не вказує на винність лише протилежної. Таким чином, враховуючи, що суду не надано достатніх належних, допустимих, та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявника, настання наслідків його вчинення, що надавало б правову підставу для видачі обмежувального припису, суд приходить до висновку що в задоволені заяви про видачу обмежувального припису необхідно відмовити. Щодо заяви [PERSON] про зобов"язання повернути викрадені [PERSON] докумнентів, то така не підлягає розгляду в даному цивільному провадженні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed