Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Комунального закладу охорони здоров`я «Лозівське територіальне медичне об`єднання» в особі директора Жовтого Івана Юрійовича про визнання недійсним акту на списання бланку трудової книжки та зобов`язання вчинити певні дії щодо складання належного акту на зіпсований під час заповнення бланку трудової книжки, посилаючись на те, що вона працювала в КЗОЗ «Лозівська ЦРЛ» з 05.08.1996 року по 21.01.2013 року і була звільнена КЗОЗ «Лозівська ЦРЛ». Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області у справі 629/475/15-ц зобов`язано головного лікаря КЗОЗ «Лозівська ЦРЛ» видати належний дублікат трудової книжки, однак дублікат був заповнений КЗОЗ «Лозівське ТМО» де вони не працювала і не була звільнена, а також записи в трудовій книжці були заповнені невірно, тому вона звернулася до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом про зобов`язання вчинити певні дії. 14 березня 2019 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області було ухвалено рішення, яким було зобов`язано директора КЗОЗ «Лозівське ТМО» Жовтого І.Ю. на зіпсований під час заповнення бланк трудової книжки серії [NUMBER] (дублікат трудової книжки) скласти акт, відповідно до п. 7.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 року № 58. На виконання рішення відповідачем був складений акт від 20.03.2019 року, але він складений в порушення вимог п. 7.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 року № 58, оскільки в ньому не зазначені всі причини псування бланку трудової книжки серії [NUMBER] (дублікату трудової книжки). В зв`язку з чим просить визнати недійсним акт КЗОЗ «Лозівське ТМО» від 20.03.2019 року на списання бланку трудової книжки серії [NUMBER] (дублікату трудової книжки), затверджений директором КЗОЗ «Лозівське ТМО», зобов`язав відповідача на зіпсований під час заповнення бланк трудової книжки серії [NUMBER] (дублікату трудової книжки) скласти акт, в якому чітко зазначити: причини псування - неправильне формулювання причин звільнення, невірне зазначення наказу про присвоєння першої кваліфікаційної категорії в 2006 році та неправильне зазначення дати дії першої кваліфікаційної категорії, невірно зазначене підприємство; датою знищення бланку трудової книжки серії [NUMBER] (дублікату трудової книжки) 20.03.2019 року. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області було відкрито провадження від 10.07.2019 року, позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу було надано строк 15 днів з дня отримання ним даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 19 липня 2019 року від відповідача надійшли заперечення на позовну заяву, в яких зазначено, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки трудова книжка серії [NUMBER] була знищена шляхом спалення та відновленню не підлягає, а скласти новий акт на дублікат трудової книжки якої не існує - неможливо. Зазначив, що акт на списання бланків трудових книжок або вкладишів до них від 20 березня 2019 року на дублікат трудової книжки серії [NUMBER] є дійсним та відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 року № 58. 14 лютого 2020 року позивач уточнила свої позовні вимоги та просила визнати протиправним та невідповідним чинному законодавству акт КЗОЗ «Лозівське ТМО» від 20.03.2019 року на списання бланку трудової книжки серії [NUMBER] (дублікату трудової книжки), затверджений директором КЗОЗ «Лозівське ТМО», оскільки в ньому невірно зазначені: назва підприємства в заголовку; наказ про присвоєння першої кваліфікаційної категорії в 2006 році та дата дії першої кваліфікаційної категорії в графі № 5; формулювання причин звільнення, передбачених ст. 40 п. 2 КЗпП України та дата знищення дублікату трудової книжки. Крім цього, просила зобов`язати відповідача на зіпсований під час заповнення бланк трудової книжки серії [NUMBER] (дублікату трудової книжки) скласти акт, в якому чітко зазначити: причини псування - неправильне формулювання причин звільнення, невірне зазначення наказу про присвоєння першої кваліфікаційної категорії в 2006 році та неправильне зазначення дати дії першої кваліфікаційної категорії, невірно зазначене підприємство; датою знищення бланку трудової книжки серії [NUMBER] (дублікату трудової книжки) 20.03.2019 року. Також просила судові витрати по справі покласти на відповідача. Позивач в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву в якій просила провести розгляд справи за її відсутності, задовольнивши її уточнені позовні вимоги в повному обсязі на підставі документів, які містяться в матеріалах справи. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву в якій просив провести розгляд справи за відсутності представника, проти задоволення позовних вимог заперечують та просили відмовити в повному обсязі. Суд, перевіривши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Пунктом 2 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року передбачено, що відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі «Bellet v. France» Суд зазначив, що ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами ЦК України та КЗпП України. Згідно ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Так, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що [PERSON] працювала в КЗОЗ «Лозівська ЦРЛ» з 05.08.1996 року. 21.01.2013 року вона була звільнена з займаної посади в зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді внаслідок стану здоров`я, яка перешкоджає продовженню даної роботи, згідно ст. 40 п. 2 КЗпП України, що підтверджується наказом № 7 по КЗОЗ «Лозівська центральна лікарня» від 21.01.2013 року. В день звільнення позивачці не була видана трудова книжка. 17.10.2014 року їй була видана зіпсована і непридатна трудова книжка, тому вона звернулася до суду з позовом про зобов`язання головного лікаря вчинити певні дії щодо видачі дубліката трудової книжки. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21.07.2015 року у справі 629/475/15-ц та рішенням апеляційного суду Харківської області від 06.10.2015 року було зобов`язано КЗОЗ «Лозівська ЦРЛ» в особі головного лікаря Жовтого І.Ю. видати належний дублікат трудової книжки та внести до нього відомості, що стосуються надання (присвоєння, підвищення) кваліфікаційних категорій. Під час розгляду цієї справи судами надавалася правова оцінка обставинам невидачі позивачці належним чином оформленої трудової книжки. На виконання рішень позивачці був виданий виконавчий лист та 13.06.2016 року відкрито виконавче провадження. Сторони не оспорюють факт того, що 25.07.2017 року відбулася заміна сторони виконавчого провадження, а саме КЗОЗ «Лозівська ЦРЛ» на правонаступника КЗОЗ «Лозівське ТМО». 14.11.2018 року КЗОЗ «Лозівське ТМО», як правонаступник склав Акт на списання бланків трудових книжок або вкладишів до них за формою № П-11, затвердженою наказом Мінстату України від 27.10.1995 року № 277. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14.03.2019 року Акт на списання бланків трудових книжок або вкладишів до них, складений КЗОЗ «Лозівське ТМО» 14.11.2018 року був визнаний таким, що не відповідає п.7.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 року №58 та зобов`язано директора КЗОЗ «Лозівське ТМО» Жовтого І.Ю. на зіпсований під час заповнення бланк трудової книжки серії [NUMBER] (дублікат трудової книжки) скласти акт, відповідно до п. 7.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 року № 58. 20 березня 2019 року КЗОЗ «Лозівське ТМО» рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14.03.2019 року було виконано та складений Акт на списання бланків трудових книжок або вкладишів до них. В даному акті зазначено, що за період з 18.12.2017 року по 20.03.2019 року в комунальному закладі охорони здоров`я «Лозівське територіальне медичне об`єднання» зіпсовано бланк трудової книжки (або вкладишів до них) [NUMBER] в зв`язку з помилкою у формулюванні причин звільнення, передбачених ст. 40 п. 2 КЗпП України. Також зазначено, що бланк трудової книжки (або вкладишів до них) [NUMBER] 14 листопада 2018 року знищено шляхом спалення. Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету міністрів України «Про трудові книжки» від 27 квітня 1993 року № 301 встановлено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту України від 29 липня 1993 року передбачено порядок внесення записів у трудові книжки. Відповідно до п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року № 58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Згідно з п.2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року № 58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Відповідно до п.2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення i повинні точно вiдповiдати тексту наказу (розпорядження). Усі записи до трудової книжки вносяться після видання відповідного наказу, який, по суті і є підставою для внесення записів до трудової книжки. Відповідно до п. 5.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. №58 дублікат трудової книжки або вкладиш до неї заповнюється за загальними правилами. У розділи "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження" і "Відомості про заохочення" при заповненні дубліката вносяться записи про роботу, а також про нагородження і заохочення за місцем останньої роботи на підставі раніше виданих наказів (розпоряджень). Відповідно до п. 7.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. №58 бланки трудових книжок і вкладишів до них зберігаються в бухгалтерії підприємства як документи суворої звітності і видаються за заявкою у підзвіт особі, відповідальній за ведення трудових книжок. По закінченні кожного місяця особа, яка відповідає за ведення трудових книжок, подає бухгалтерії звіт про наявність бланків трудових книжок і вкладишів до них і про суми, що одержані за заповнені трудові книжки і вкладиші до них, з додатком прибуткового ордеру каси підприємства. На зіпсовані під час заповнення бланки трудових книжок і вкладишів до них складається акт за формою, затвердженою наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N 227. Враховуючи вище викладене, Акт на списання бланків трудових книжок або вкладишів до них, складений КЗОЗ «Лозівське ТМО» 20.03.2019 року на виконання рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14.03.2019 року, не відповідає п.7.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 року №58, а відповідно є таким, що не відповідає чинному законодавству. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, та з огляду на те, що відповідно до ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10.07.2019 року позивачу відстрочена сплата судового збору до винесення рішення по суті, з відповідача в дохід держави слід стягнути судові витрати, що складаються із судового збору в сумі 840,80 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved