Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов та правил надання банківських послуг б/н від 21 грудня 2016 року в розмірі 24153,76 гривень. В позовній заяві позивач Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" вказує про те, що між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № SAMDN52000091184175 від 6 червня 2013 року. 21 грудня 2016 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до умов договору та Генеральної угоди відповідачеві позивачем надано кредит у розмірі 25565,52 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 31 грудня 2019 року. З 21 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Банком свої зобов`язання перед відповідачем виконано, однак відповідач [PERSON] порушила умови Генеральної угоди № б/н від 21 грудня 2016 року щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом та сплати штрафів у випадку порушення умов угоди. Через невиконання відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов`язань за Генеральною угодою станом на 31 січня 2019 року виникла заборгованість в розмірі 24153,76 гривень, що складається з: 15351,69 гривень заборгованості за кредитом, 2841,71 гривень заборгованості за процентами, 4298,42 гривень заборгованості за пенею та комісією, а також штраф - 1661,94 гривень відповідно до п.2.2. Генеральної угоди. Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь 24153,76 гривень заборгованості за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов та правил надання банківських послуг б/н від 21 грудня 2016 року та понесені судові витрати. В судове засідання представник позивача не з`явився, до суду подав письмову заяву в якій просить справу розглянути за його відсутності, на підставі наявних у справі доказів та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а за відсутності відповідача, повідомленого про час розгляду справи, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 40). Відповідач [PERSON] в судові засідання 1 квітня, 17 квітня, 6 травня, 20 травня, 3 червня 2019 року не з`явилась, хоч про час та місце судового розгляду справи була повідомлена у встановленому порядку шляхом надсилання судової повістки за адресою місця проживання відповідача та розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Причини неявки в судове засідання відповідач [PERSON] не повідомила, клопотань про проведення судового розгляду справи без її участі, відкладення судового засідання, чи відзиву на позов, до суду не подавала. За таких обставин та за наявної згоди представника позивача, суд приходить до висновку про вирішення справи у заочному розгляді, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі та оцінивши їх, як кожен окремо, так і в їх сукупності за внутрішнім переконанням, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Суд вирішив справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами по справі. В ході розгляду справи сторони (їх представники) заяв та/чи клопотань до суду не подавали. Судом не вирішувалося питання про забезпечення доказів, не вживалися заходи забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надавати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні встановлено, що заява відповідача [PERSON] від 6 серпня 2012 року (а.с. 5), Умови та правила надання банківських послуг (а.с. 7-30), а також Тарифи банку складають кредитний договір між сторонами, що відповідає положенням ст. 634 ЦК України. 21 грудня 2016 року між сторонами по справі було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов та правил надання банківських послуг б/н (а.с. 6) відповідно до якої розмір кредитної заборгованості складає 26936,45 гривень. Згідно п. 2.1 Генеральної угоди відповідачеві позивачем надано кредит у розмірі 25565,53 гривень на термін 36 місяців, з 21 грудня 2016 року по 31 грудня 2019 року, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 31 грудня 2019 року. У випадку невиконання умов Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов та правил надання банківських послуг б/н від 21 грудня 2016 року відповідач [PERSON] зобов`язувалася сплатити штраф у розмірі 1661,94 гривень. Отже, у договірних кредитних правовідносинах між сторонами відбулася новація договору. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як вбачається з наявних у справі письмових доказів відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом у не виконувала. Згідно розрахунку позивача (а.с. 4) станом на 31 січня 2019 року заборгованість відповідача [PERSON] за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов та правил надання банківських послуг б/н від 21 грудня 2016 року становить 24153,76 гривень, що складається з: 15351,69 гривень заборгованості за кредитом, 2841,71 гривень заборгованості за відсотками, 4298,42 гривень заборгованості за пенею та комісією, 1661,94 гривень штрафу. Дослідивши докази по справі, суд погоджується з розрахунком, проведеним позивачем щодо нарахування 15351,69 гривень заборгованості за кредитом (тіло кредиту), 2841,71 гривень заборгованості за відсотками, оскільки доказів, що вказували б на неправильність нарахування суми тіла кредиту, відсотків не встановлено. Положеннями ст.ст. 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення чи зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. При вирішенні спору в частині позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 4298,42 гривень заборгованості за пенею та комісією, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено нарахування зазначеної суми пені та комісії, а також не зазначено окремо, яка сума пені, а яка сума комісії складає 4298,42 гривень. Разом з тим, при вирішенні спору, суд враховує те, що за порушення умов Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов та правил надання банківських послуг б/н від 21 грудня 2016 року, відповідно до п.2.2, позивачем нараховано відповідачеві штраф - 1661,94 гривень. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника заснованих на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Вказана правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі №6-2003цс15 та у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року в справі № 6-1374цс17. З цих підстав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 4298,42 гривень заборгованості за пенею та комісією позивачем не обґрунтовані, не доведені, а тому в цій частині у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 1661,94 гривень ґрунтується на законі, а тому в цій частині позовні вимоги позивача підлягають до задоволення. Беручи до уваги встановлені обставини справи та вказані правові норми, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов та правил надання банківських послуг б/н від 21 грудня 2016 року в розмірі 19855,34 гривень, що складається з: 15351,69 гривень заборгованості за кредитом, 2841,71 гривень заборгованості за процентами та 1661,94 гривень штрафу. В решті вимог позивача слід відмовити. Позивачем понесені судові витрати, що становлять 1921,00 гривня (а.с. 1) судового збору, сплаченого на час подання до суду позовної заяви. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд покладає на відповідача [PERSON] витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 1579,14 гривень (19855,34 гривень х 1921,00 гривень : 24153,76 гривень = 1579,14 гривень). Підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору не встановлено. У позовній заяві позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилався на положення ст.ст. 525, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України № 435-ІV від 16 січня 2003 року. Застосування вказаних правових норм при вирішенні справи, суд вважає обґрунтованими. Відповідно до ст.ст. 526, 1054 ЦК України, ст.ст. 258, 259, 265, 268, 280 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved