Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування на земельні ділянки, просила суд визнати за [PERSON] , в порядку спадкування за законом, право власності на 1/5 ідеальну частку земельної ділянки, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, кадастровий № 5310137000:19:001:0146, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за після [PERSON] ; Визнати за [PERSON] , в порядку спадкування за законом, право власності на 1/4 ідеальну частку земельної ділянки, яка надана для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0213 га, кадастровий №5310137000:19:001:0180, що розташована за адресою: [ADDRESS] , після [PERSON] ; В обґрунтування позову вказувала, що з метою оформлення спадкових прав на нерухоме майно в порядку спадкування позивачка зверталася до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Сокирченко Т.П. Нотаріусом було повідомлено про неможливість оформлення в порядку встановленому Законом України «Про нотаріат». З постанови нотаріуса вбачається, що оформлення спадкових прав є неможливим з огляду на те, що з поданих нотаріусу правоустановлюючих документів на спірне майно спадкодавця, не має можливості встановити склад спадкового майна, оскільки за свого життя спадкодавець частку у праві спільної сумісної власності на землю не визначив та державну реєстрацію права власності не провів. Ухвалою суду від 14.07.2021 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду 31.08.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача надала до суду заяву з клопотанням про розгляд справи у її відсутність. Просила суд позовні вимоги задовольнити повністю. Представник відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, оскільки відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду відповідач не надсилав. Про причину неявки відповідач суд не повідомив. Позивач у своїй заяві не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у зв`язку з чим суд на підставі ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу у його відсутність за наявними у справі доказами, ухваливши заочне рішення. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. У відповідності до положень ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.16ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.2 ч. 2 ст.16ЦК України є визнання правочину недійсним. Також ст. 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 30.10.2020р [PERSON] , померла [INFO] ,. З метою оформлення спадкових прав на нерухоме майно в порядку спадкування [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Сокирченко Т.П. Нотаріусом було повідомлено про неможливість оформлення в порядку встановленому Законом України «Про нотаріат» свідоцтва про право на спадщину. Відмова нотаріуса підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08.07.2021р. за № 132/02-21. З вказаної постанови вбачається, що оформлення спадкових прав є неможливим з огляду на те, що з поданих нотаріусу правоустановлюючих документів на спірне майно спадкодавця, не має можливості встановити склад спадкового майна, оскільки за свого життя спадкодавець частку у праві спільної сумісної власності на землю не визначив та державну реєстрацію права власності не провів. Довідкою про коло спадкоємців № 132/02-14 від 08.07.2021р. доводиться, що єдиним спадкоємцем за законом після смерті [INFO] [PERSON] є її донька- [PERSON] . Право власності спадкодавця на землю підтверджується Державним актом серія ЯК № 206477 від 03.10.2011 р. З витягу з ДЗК від 08.07.2021р., вбачається, що земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства належить [PERSON] на підставі Державного акту серія ЯК № 206477 від 03.10.2011 р. Окрім спадкодавця співвласниками земельної ділянки є - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . При цьому, частка у праві власності не зареєстрована в Державному земельному кадастрі. Норма ч.5 ст. ст.89 Земельного кодексу України передбачає загальне правило про визначення часток у праві спільної сумісної власності: вони "є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом". Норми ст. 370 Цивільного кодексу України також виходять із рівності часток у праві спільної сумісної власності: «2. У разі виділу частки із майна, що є у спільній суміснім власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду» За життя співвласники не досягали домовленості, щодо визначення часток у праві спільної власності на земельну ділянки. Чинним законодавством не передбачено випадків відступу від рівності часток у праві власності на земельну ділянку надану для ведення особистого селянського господарства. Також не було рішення суду, щодо визначення часток та/або виділення в натурі частки щодо вказаної ділянки. З наведеного слідує, що частка спадкодавця у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0213 га, кадастровий № 5310137000:19:001:0180, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , становить - 1/4. З державного акту на право власності на земельну ділянку вбачається серія ЯК № 655199 від 06.03.2012р., що земельна ділянка, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га, кадастровий № 5310137000:19:001:0146, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності спадкодавцю - [PERSON] . З витягу з ДЗК від 08.07.2021р., вбачається, що земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд належить [PERSON] на підставі Державного акту серія ЯК № 655199 від 06.03.2012р. Окрім спадкодавця співвласниками земельної ділянки є - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . При цьому, частка у праві власності не зареєстрована в Державному земельному кадастрі. Згідно Свідоцтва про право на спадщину по закону від 16.09.1997р. за № 5-2244, вбачається, що спадкодавець успадкувала 1/5 частку у праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи те, що частка спадкодавця у праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] становила - 1/5, то частка спадкодавця у праві власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] також становила - 1/5. Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05.05.2021 року за № 617 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.05.2021р. доводиться, що позивач успадкувала 1/5 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до норм ст. 89 Земельного кодексу України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку. Норма ч.5 ст. ст.89 Земельного кодексу України передбачає загальне правило про визначення часток у праві спільної сумісної власності: вони "є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом". Виключення з правила встановленого ч.5 ст. ст.89 Земельного кодексу України передбачено нормами ч.4 ст.120 Земельного кодексу України. За правилом ч.4 ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Більш детальне регулювання відповідних правовідносин передбачене ст. ст. 370 - 372 Цивільного кодексу України, які також виходять із рівності часток у праві спільної сумісної власності, допускаючи, проте, винятки із цього правила "з урахуванням обставин, що мають істотне значення". При застосуванні наведених норм важливе значення мають рекомендації Пленуму ВСУ, викладені у постанові від 16.04.2004 N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ". Слід особливо відзначити позицію, викладену в абз. З п. 21 постанови, за якою "суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою мас позивач (позивачі), слід виходити з розміру його Сіх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої". Враховуючи той факт, що позивач набув в порядку спадкування 1/5 частку у праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] до нього перейшло право на земельну ділянку пропорційно до його частки в праві власності на житловий будинок, а саме -1/5. За нормами ч.4 ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на земельну ділянку відповідно до ст.1225 ЦК України переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч.1 ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельні ділянки виникає після одержання її власником документу, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. а ч.3 ст. 152 Земельного Кодексу України. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини , як визначено в ст.81 ч.1 п. г Земельного Кодексу України. Також, як вбачається з ч.1 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 Про судову практику у справах про спадкування відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Право власності на земельну ділянку підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем за законом після померлого [PERSON] та до спадкового майна входить земельна ділянка. Згідно ст. ст. 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої УкраїноюЗаконом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно дост. 9 Конституції Україниє частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод(1950 р.), ратифікованаЗаконом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006року N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"передбачено, що суди застосовують при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Згідно із ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способом захисту яких, зокрема, можуть бути визнанням права або іншим способом, встановленими договором або законом. Окрім цього, відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved