Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

Позивач просить визнати недійсним пункт 3.11. договору № 93533252000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 11.10.2016р. та додаток № 1 до договору № 93533252000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 11.10.2016 р., укладений між позивачем та відповідачем, в частині встановлення щомісячних комісій за управління кредитом, з моменту його укладення, та стягнути на його користь 30245,50грн. сплачених щомісячних комісій за управління кредитом, як такі, що сплачені на підставі недійсної умови договору, тобто без законних підстав. В обґрунтування позову зазначив, що 11.10.2016р. між ним та Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» (на даний час змінено найменування на Акціонерне товариство «Укрсиббанк») укладено договір № 93533252000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку (далі по тексту - договір споживчого кредиту, або кредитний договір). Відповідно до укладеного договору споживчого кредиту, позивачу було надано кредит у сумі 49049,05 грн. У п. 3.11 цього кредитного договору встановлено, що відповідно до умов даного договору та додатку № 1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною, він повинен сплачувати на користь Банку щомісячну комісію за управління кредитом. Вказував, що умови даного кредитного договору він виконав у повному обсязі, за час його дії на користь Банку за умовами договору він сплатив комісію в загальному розмірі 30245,50 грн. Вважає, що встановлена у п. 3.11 кредитного договору та додатку № 1 комісія за управління кредитом є порушенням його права як споживача послуг, оскільки вказана комісія фактично є платою за обслуговування Банком кредиту, даний пункт договору та додаток № 1 до нього суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», тому дані умови договору підлягають визнанню недійсними, а сплачені ним кошти (щомісячну комісію) банк зобов`язаний повернути йому в силу положень ст. 216 ЦК України. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач відзив на позов не подав. 20.05.2019р. представник відповідача в судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку для подання відзиву, суд продовжив відповідачу строк подання відзиву, однак відповідач відзив не подав. Відповідач неодноразово подавав суду заяви про відкладення розгляду справи через участь в інших судових засіданнях або у зв?язку з карантином. Суд неодноразово через неявку відповідача відкладав розгляд справи. Чергове клопотання про відкладення судового засідання суд не задовольняє, встановлює відсутність поважних причин для незабезпечення відповідачем, який є юридичною особою, участі представника у судовому засіданні, та дані клопотання розглядає виключно як намір затягти розгляд справи. При цьому суд враховує, що відповідач мав достатньо часу для реалізації своїх процесуальних прав при добросовісній поведінці, не був обмежений у можливості подати відзив та докази, крім того мав можливість подати клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (при відсутності можливості з,явитись безпосередньо до суду). Враховуючи, що до даного часу відповідачем не подано відзиву, враховуючи систематичну неявку представників відповідача, неодноразові відкладення судового засідання з причини неявки відповідача, а також, дотримуючись принципу розумності розгляду справи та рівності прав учасників судового процесу, сприяючи добросовісній процесуальній поведінці учасника справи і не потураючи недобросовісній, суд ухвалив відмовити у клопотанні про чергове відкладення розгляду справи , і розглянути справу у відсутності відповідача за приписами ст. 223 ЦПК. Враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений, не з,явився повторно, не подав відзиву, та позивач надав згоду на заочний розгляд справи , то суд ухвалив справу розглянути заочно згідно ст.280 ЦПК України. Від третьої особи ТОВ «Фінансова компанія "Кредит-Капітал» надійшла заява про розгляд справи без її участі. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. 11.10.2016р. між ПВТ "Укрсиббанк" та [PERSON] було укладено договір № 93533252000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку. За умовами цього кредитного договору Банк надає Позичальнику для особистих потреб кредит у розмірі 49049,05грн., з яких: 49000,00 грн. - на споживчі цілі шляхом перерахування в безготівковій формі на картковий рахунок Позичальника, 49,05грн. - на оплату страхового платежу відповідно до умов договору добровільного страхування від нещасного випадку. Процентна ставка за цим договором встановлюється в розмірі 28 % річних. Позичальник зобов`язується повертати кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення ануїтетних платежів відповідно до графіка, викладеного у додатку № 1 до договору, але у будь-якому випадку кредит повинен бути повернутий не пізніше 07 червня 2018 року. Розмір ануїтетного платежу становить 2544,00 грн. Згідно з пунктом 3.11. договору № 93533252000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 11.10.2016р. та додатком № 1 до договору № 93533252000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 11.10.2016р. позичальник сплачує банку комісії відповідно до умов Договору та Додатку № 1 до Договору, який є його невід,ємною частиною. У додатку № 1 до кредитного договору № 93533252000 від 11.10.2016р встановлено щомісячну комісію за управління кредитом у розмірі 1,60 % або 3,25 % від суми кредиту залежно від умов сплати страхового платежу. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч. 1, 3 с. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Судом встановлено, що кредитний договір № 93533252000 від 11.10.2016р. укладено між [PERSON] і Банком в письмовій формі, підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов цього договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції станом на день укладення кредитного договору, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов?язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Згідно з п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладання кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди; на укладення кредитного договору тощо). З огляду на те, що кредит позивачу надавався на споживчі цілі, саме на банк було покладено обов`язок дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні правочину з певним обмеженням дії принципу свободи цивільного договору зі сторони кредитора. Відповідно до умов договору, укладеного між сторонами, банк надав позичальнику споживчий кредит, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України "Про захист прав споживачів". За змістом положень ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно із якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про встановлення додаткових платежів або зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011р.№ 15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Даним Рішенням Конституційного Суду України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. У рішенні від 11.07.2013р. № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. У положеннях Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, на які посилався Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як управління кредитом не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як здійснення управління кредитом у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику. Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 висловив правову позицію, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). У зазначеній постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 р. у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов,язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України також постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071 цс 16, а також у постанові Верховного Суду по справі №766/1497/16-ц від 06 червня 2018 року, у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року по справі № 520/2614/17. Із довідки № 79-10-33/363 від 05.09. 2018р., виданої АТ "УкрСиббанк" про стан кредитної заборгованості [PERSON] , видно, що за цим кредитним договором №93533252000 від 11.10.2016р. позичальником на виконання умов даного договору на користь Банку фактично було сплачено: суму основного боргу в розмірі 16105,33грн., проценти за користування кредитом у розмірі 21667,91грн. та комісію в розмірі 30245,50грн. У додатку № 1 до вказаного кредитного договору передбачено сплату Позичальником щомісячної комісії за управління кредитом у розмірі 1,60 % або 3,25 % від суми кредиту залежно від умов сплати страхового платежу, яка сплачується Позичальником за рахунок власних коштів. Тобто у договорі та додатку № 1 до договору визначено обов`язок сплати щомісячної комісії за управління кредитом, при цьому відсутні будь-які відомості з яких саме підстав та виходячи з яких умов було проведено нарахування зазначеної суми комісії. Вказана сума по своїй суті є платою за обслуговування кредитної заборгованості. Дана сума комісії по своїй суті є фактично платою за обслуговування кредитної заборгованості, що не ґрунтується на положеннях Закону України "Про захист прав споживачів". При цьому суд також враховує наступне: За змістом договору кредиту природа цього договору полягає у тому, що одна сторона надає другій стороні у платне користування певну суму грошових коштів з обов`язком їх повернути у визначений договором строк і порядку. І плата за користування кредитними коштами визначається такою істотною умовою договору як проценти за користування кредитом. Вказаний платіж (названий комісією за управління кредитом) визначений наперед у певному розмірі у відсотковому значенні, тобто фактично є за своїм змістом прихованим від споживача суттєвим збільшенням плати за користування кредитними коштами. Що безумовно розглядається як несправедлива умова договору , яка суттєво збільшує обсяг зобов`язань споживача та надає кредитору певні до того ж приховані майнові переваги. Таким чином, п. 3.11 кредитного договору та додаток № 1 до нього в частині сплати щомісячної комісії за управління кредитом є незаконним у силу ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" та є несправедливою умовою цього кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом, тому суд дійшов висновку, що вони підлягають визнанню недійними з моменту укладення сторонами 11.10.2016р. Договору № 93533252000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку. Недійсність даних умов договору встановлена законом, тому такі умови є у розумінні статті 215 ЦК України нікчемними і не потребують окремого визнання їх недійсними в судовому порядку. Разом з тим, оскільки позов заявлено, то вказані умови договору (щодо комісій) визнаються судом недійсними в судовому порядку, що не є порушенням вимог ст.215 ЦПК України і відповідає змісту даної норми закону. - Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним у цілому, так і визнання недійсним окремих його положень. Суд , визнаючи дану умову договору (п.3.11.) недійсною, не вбачає підстав для визнання недійсним договору в цілому. Принаймні таких вимог позивач не заявив, і відповідач з цього приводу не подав зустрічного позову. Крім того, відсутні підстави вважати, що договір не був би укладений без включення вказаної умови до договору. Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона отримала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість отримане за цінами, які існують на момент відшкодування. У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнані недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку або повернення зайво сплачених коштів. Такий правовий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 61-1536св17. Позивач [PERSON] на виконання п. 3.11 кредитного договору № № 93533252000 від 11.10.2016р. та додатку № 1 до цього договору сплатив на користь АТ "УкрСиббанк" комісію в загальному розмірі 30245,50грн., цю суму коштів Банк зобов`язаний повернути Позичальникові відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України, оскільки вказана сума коштів отримана Банком за визнаними судом недійсними умовами кредитного договору. Оцінивши дослідженні докази в їх сукупності, враховуючи, що п. 3.11 кредитного договору від 11.10.2016р. і складений на підставі даної недійсної умови додаток № 1 до цього договору суперечать вимогам закону та є недійсними, - то суд дійшов висновку, що позов [PERSON] обґрунтований та підлягає задоволенню, втому числі і в частині стягнення на його користь з АТ "УкрСиббанк" сплаченої ним суми комісії в розмірі 30245,50грн. Щодо стягнення вказаної суми з відповідача, то суд також враховує наступне: Відповідач подавав клопотання про заміну його на правонаступника ТОВ «Фінансова компанія "Кредит-Капітал», з яким відповідач уклав договір факторингу і відступив права та обв`язки кредитора за договором з позивачем. Ухвалою суд відмовив у заміні відповідача, враховуючи предмет спору (оспорювання договору), за яким належним відповідачем є сторона договору; оскільки відповідач юридична особа не припинений, тому у цьому сенсі ТОВ «ФК «Кредит-Капіта» не є його правонаступником. Його статус у даній справи визначений як третьої особи на стороні відповідача, оскільки рішення у даній справі впливає на обсяг прав вказаної особи, які ця особа набула внаслідок відступлення їй прав і обов`язків кредитора. За позовною вимогою про стягнення безпідставно (на підставі недійсної умови договору) отриманих грошових коштів - саме первісний кредитор є належним відповідачем, як сторона у оспорюваному договорі і як особа, яка отримала вказані кошти на підставі недійсної умови договору (фактично безпідставно). Відповідач не довів суду передачу третій особі вказаних зобов`язань, зокрема по поверненню позичальнику коштів, сплачених відповідачу у якості комісії. Тому дана сума підлягає стягненню з відповідача. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Обов`язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 81 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Виходячи з наведеного, із відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1536 грн. 80 коп. відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved