Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON], про визнання іпотечного договору припиненим та скасування заборони відчуження нерухомого майна. Свої вимоги мотивує тим, що 01 грудня 2006 року між [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», було укладено договір на відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної картки № 77938776 з лімітом кредитування 41 000 доларів США зі сплатою 17,9 % річних. В забезпечення виконання зобов2язань по даному договору між ним та ПАТ «КБ «Надра» було укладено договір іпотеки від 04.12.2006 року, за яким позивач передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,14 га, що знаходиться за адресою Волинська область, Луцький район, с. Липини. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2014 року в цивільній справі за № 161/21868/13-ц в задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором на відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної картки № 77938776 від 01.12.2006 року відмовлено повністю. Крім того, вказує, що протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання -17.03.2009 року, ПАТ «КБ Надра» не пред»явило вимоги до майнового поручителя, а тому вважає, що в силу вимог ч.4 ст. 559 ЦК України майнова порука [PERSON] припинилась. Вказує, що звертався до відповідача з заявою про припинення дії іпотечного договору та зняття заборони на відчуження майна, однак відповіді не отримав. Просить визнати припиненим договір іпотеки, укладений 04 грудня 2006 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством « Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство « Комерційний банк «Надра», посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Н.І. та зареєстрований в реєстрі за № 4908, та припинити іпотеку і обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS], реєстраційний номер обтяження 4160956, та земельну ділянку площею 0,14 га, що знаходиться за адресою Волинська область, Луцький район, с. Липини , реєстраційний номер обтяження 4160985. Відповідно до ухвали суду від 05 липня 2018 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити. Вказував, що вважає Представник відповідача в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи у відсутності представника, вказував, що позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує, оскільки заборгованість за договором не погашена, а договір іпотеки діє до повного виконання зобов»язань за кредитним договором. Третя особа без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] просила позов задовольнити. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 01 грудня 2006 року між [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», було укладено договір на відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної картки № 77938776 з лімітом кредитування 41 000 доларів США зі сплатою 17,9 % річних. В забезпечення виконання зобов'язань по даному договору між [PERSON] та ПАТ «КБ «Надра» було укладено договір іпотеки від 04.12.2006 року, за яким позивач передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,14 га, що знаходиться за адресою Волинська область, Луцький район, с. Липини. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна, сформованої 07.06.2018 року, вбачається що на житловий будинок , що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,14 га, що знаходиться за адресою Волинська область, Луцький район, с. Липини накладена заборона на нерухоме майно на підставі договору іпотеки за реєстровим номером 4908 від 04.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Ходачинською Н.І., зареєстровано за № 4160985. Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2014 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором на відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної картки у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Рішення набрало законної сили 05.05.2014 року. Отже, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2014 року в цивільній справі № 161/21868/13-ц встановлено факт того, що строк давності повернення споживчого кредиту минув. Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Згідно вимог ст. 266 ЦК України закріплено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права. Згідно вимог ч.1 ст. 10 ЦК України визначено, що чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 10 ЦК України законодавцем закріплена пріоритетність дій норм міжнародного договору над нормами національного законодавства, зокрема встановлено те, що якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Згідно приписів пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" діючої на час набрання законної сили рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2016 року по справі № 523/14443/15-ц закріплено, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. При цьому, згідно вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Тобто з правової дефініції зобов'язання, що визначена в ч. 1 ст. 509 ЦК України вбачається, що законодавець визначає зобов'язання, як вид цивільних правовідносин, тільки тоді, коли в цих правовідносинах особа (кредитор) наділена правом вимагати від іншої особи (боржника) виконання певного обов'язку. Враховуючи, що згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» (пункт 570) та рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства») (пункт 51), Європейський суд з прав людини вважає, що національні суди при застосуванні строків давності при вирішенні справ реалізують передбачено законом право боржника бути звільненим в подальшому від переслідування або притягнення до суду, тобто звільняють від цивільного обов'язку або його виконання, а також враховуючи, що ПАТ «КБ Надра» згідно пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" не має права вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, то в спірних правовідносинах щодо погашення кредиту після набрання законної сили рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2014 року в цивільній справі № 161/21868/13-ц ПАТ КБ «Надра» в розумінні вимог ч.1 ст. 509 ЦК України не може вважатись кредитором, а спірні правовідносини щодо погашення кредиту не можуть вважатись зобов'язанням. Згідно вимог ч. 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку", іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється, зокрема, у разі припинення основного зобов'язання. Таким чином, з дня набрання законної сили рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2014 року в цивільній справі № 161/21868/13-ц [PERSON] є звільненою від виконання зобов'язання за договором на відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної картки № 77938776 від 01.12.2006 року, а саме зобов'язання за даним договором є припиненим. А оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов'язання, то й договір іпотеки від 04.12.2006 року на підставі ч. 5 ст. 3, п. 1 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» є припиненим. Згідно вимог ч. 1 ст. 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Вищезазначену конституційну норму детально розкривають вимоги ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Частина 1 ст. 316 ЦК України встановлює, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частини 1 та 2 ст. 319 ЦК України встановлюють, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та те, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1);- особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2). Згідно ст.1 першого протоколу до Конвенції гарантовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 3 ст. ст. 17 Закону України «Про іпотеку» відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до вимог пп. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення правовідношення. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, відтак, іпотечний договір, що укладений з метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за вищевказаним кредитним договором, слід визнати припиненим на підставі п.1 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» - у зв'язку з припиненням основного зобов'язання а також слід припинити обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS], реєстраційний номер обтяження 4160956, та земельну ділянку площею 0,14 га, що знаходиться за адресою Волинська область, Луцький район, с. Липини , реєстраційний номер обтяження 4160985. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача в користь позивача понесені судові витрати, а саме сплачений судовий збір в сумі 1600 гривень.

Outcome: approved