Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

14 червня 2016 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби України у Волинській області про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. У позовній заяві покликається на ту обставину, що вона працювала помічником лікаря-епідеміолога епідеміологічного відділу Володимир-Волинського міськміжрайонного управління Головного управління Держсанепідслужби у Волинській області. Наказом Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби України у Волинській області від 31 травня 2016 року №171-ос її було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку зі скороченням чисельності і штату працівників. Вважає, що зазначене звільнення було здійснено з грубим порушенням чинного законодавства, оскільки станом на день звернення до суду вона перебувала у безстроковій відпустці без збереження заробітної плати з 01 травня 2016 року на невизначений термін. Зазначає, що штатного розпису вона не бачила, з ним її не ознайомлювали, а лише попередили 28 січня 2016 року про можливе звільнення. Наказу про відкликання її з відпустки не було. 03 червня 2016 року позивачем було отримано рекомендований лист від відповідача із копією наказу про її звільнення та з трудовою книжкою. Вважає її звільнення незаконним та таким, що спричинило їй моральну шкоду, оскільки внаслідок незаконного звільнення було втрачено нормальні життєві зв»язки, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації її життя, а тому з урахуванням вимог розумності та справедливості моральну шкоду оцінює у розмірі 3000 грн. Просить суд поновити її на рівнозначну посаду, стягнути на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 01 червня 2016 року до дня поновлення її на роботі та стягнути моральну шкоду у розмірі 3000 грн. У судовому засіданні позивач повністю підтримала свої позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, в своїх поясненнях послалась на обставини, викладені у тексті позовної заяви, просить позов задовольнити. Представник відповідача Процан М.С. в судовому засіданні позов не визнав, заперечив проти його задоволення з підстав, викладених в письмовому запереченні проти позову. Вважає що при звільненні позивача відповідачсем було дотримано вимоги закону. Просить відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав. Згідно вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач працювала помічником лікаря-епідеміолога епідеміологічного відділу Володимир-Волинського міськміжрайонного управління Головного управління Держсанепідслужби у Волинській області. Дана обставина сторонами не заперечується. Копією наказу Головного управління Держсанепідслужби у Волинській області № 90-ос від 11.08.2016 року "Про надання відпусток без збереження заробітної плати", позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати терміном з 01 травня 2016 року. Наказу про її відкликання з відпустки, з яким би була ознайомлена позивач, представником відповідача суду не надано. Копією попередження стверджується, що 28.01.2016 року позивач у встановленому порядку була попереджена про можливе вивільнення згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується її підписом у вказаному попереджені. Копією наказу Головного управління Держсанепідемслужби у Волинської області № 171-ос від 31.05.2016 року "Про звільнення" стверджується, що відповідно до п. 1 ст. 40 та ст. 44 КЗпП України, наказу Держсенепідемслужби України від 17.03.2016 року № 27 "Про втрату чинності наказу Державної санітарно-епідемологічної служби України від 17.03.2015 року № 36 "Про затвердження граничної чисельності працівників територіальних органів Державної санітарно-епідемологічної служби України", позивача звільнено з посади помічника лікаря-епідеміолога епідеміологічного відділу Володимир-Волинського міськміжрайонного управління Головного управління Держсанепідемслужби у Волинської області 31.05.2016 року у звязку зі скороченням чисельності штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Як вбачається з доводів позивача, 03 червня 2016 року нею було отримано рекомендований лист від відповідача із копією наказу про її звільнення та з трудовою книжкою, що стверджується копією листа та поштового конверта. Вказані обставини визнані сторонами, а тому не підлягають додатковому доказуванню в силу вимог ст. 61 ЦПК України. Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених упункті 1 ст. 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (ч. 2, ч. 4 ст. 40 КЗпП України). Таким чином однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Суд вважає, що при винесенні оскаржуваного наказу відповідачем жодним чином не перевірено, чи позивач відмовилась від запропонованих пропозицій звільнитись за власним бажанням, або за переведенням на інше підприємство, в установу організацію та чим це підтверджується, а відтак відповідачем не в повній мірі виконано вимоги ч. 2, ч. 4 ст. 40 КЗпП України щодо обовязкового працевлаштування звільненого працівника, що в сукупності потягло за собою передчасне та безпідставне винесення наказу про її звільнення з постійного місця роботи, тим більше під час її відпустки, а тому суд визнає порушеними права позивача, що тягне за собою їх відновлення судом шляхом поновлення позивача на попередньому місці роботи. Аналогічні розяснення містить п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів". В той же час позовна вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до задоволення не підлягає, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, на момент звільнення позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати і заробітної плати не отримувала, що стверджується її власними поясненнями, копією наказу про надання відпустки та довідкою про її заробітну плату. Доводи позивача про стягнення моральної шкоди підлягають до задоволення частково, з огляду на ту обставину, що під час незаконного її звільнення вона фактично не працювала та перебувала у відпустці без збереження її заробітної плати на невизначений термін, тобто саме по собі її звільнення з роботи не могло настільки істотно вплинути на існуючий на час звільнення спосіб життя та її майновий стан і майновий стан сім»ї, а тому в цій частині вимог суд визначає заподіяну їй моральну шкоду в розмірі 500 грн. В решті вимог суд відмовляє у задоволенні. Крім цього суд, в силу вимог ч. 2 ст. 88 ЦПК України, стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 1102,40 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial