Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Рудик Людмили Вікторівни про визнання недійсним договору купівлі - продажу та витребування з чужого незаконного володіння майна. Позов мотивовано тим, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нежиле приміщення, серія [NUMBER] виданого виконкомом Вінницької міської ради від 25.02.2010 p., належало 4/625 частки нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] . З інформації отриманої з інформаційної довідки № 187515517 від 05.11.2019 р. сформованої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] стало відомо, що приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу - Рудик Л.В., 30.08.2018 р. було посвідчено договір купівлі-продажу та договір дарування 4/625 частки нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] . З метою отримання офіційної, достовірної та повної інформації [PERSON] звернувся із заявою до Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області. Відповідно до відповіді наданої Головним територіальним управлінням юстиції у Вінницькій області від 22.11.2019 р. за № Д-867/4/01-23, [PERSON] стало відомо, що 30.08.2018 р. за реєстровим № 2318 приватним нотаріусом Рудик Л.В. посвідчено договір купівлі - продажу, укладений між [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 27.03.2013 р. за реєстровим № 1210, від імені Продавця, тобто від [PERSON] та [PERSON] , яка виступала в ролі Покупця. Згідно даного договору купівлі-продажу, Продавець передав у власність (продав), а покупець прийняла у власність (купила) 4/625 частки в праві власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на предмет договору підтверджується записом в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. В подальшому, в цей самий день 30.08.2018 р. приватним нотаріусом Рудик Л.В, було посвідчено договір дарування 4/625 частки нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] , за яким [PERSON] подарувала вказану частину нежитлової будівлі [PERSON] . Таким чином, з отриманої інформації стало відомо, що майно яке на праві власності належало [PERSON] було відчужене на користь інших осіб шляхом укладення договору купівлі-продажу та договору дарування. Однак, [PERSON] не мав жодних намірів, не бажав та не виражав свого волевиявлення щодо продажу вказаного майна, не давав вказівок іншим особам щодо відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна, жодних коштів від продажу частини нежитлового приміщення не отримував. Незаконні дії пов`язані з відчуження нерухомого майна шляхом посвідчення договору купівлі - продажу є грубим порушенням прав та інтересів [PERSON] , що призвело до позбавлення останнього права власності на належне йому нерухоме майно. Просив суд, визнати недійсним договір купівлі - продажу 4/625 частки нежитлової будівлі що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 30.08.2018 року між [PERSON] , яка діяла за довіреністю від імені [PERSON] та [PERSON] , що зареєстрований в реєстрі за № 2318 та посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. Витребувати з чужого незаконного володіння, а саме від [PERSON] на користь [PERSON] 4/625 частки нежитлової будівлі що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Стягнути судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав за обставин викладених в позові, просив суд їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала, щодо їх задоволення. Представники відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в судовому засіданні, кожен окремо, позовні вимоги не визнали, заперечували, щодо їх задоволення. Третя особа Рудик Л.В. в судовому засіданні заперечувала, щодо задоволення позовних вимог. 08.07.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позов від [PERSON] у якому зазначено, що як убачається із змісту довіреності від 27.03.2013 року позивач уповноважив відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , представляти його інтереси як власника Ѕ часток 8/625 часток виділених в натурі нежитлових приміщень по [ADDRESS] . При цьому позивач надав повіреним такі права: розпорядження спірним майно; узгодження всіх процедурних питань, підписання цивільно - правових договорів, щодо відчуження спірної нерухомості, одержання належних йому коштів за продаж нерухомості. 26.07.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] , у якому вказано, що 27.03.2013 року [PERSON] видав нотаріально посвідчену довіреність на [PERSON] та [PERSON] на представництво його інтересів, як власника Ѕ частки 8/625 часток виділених в натурі нежитлових приміщень основної будівлі з прибудовами по [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] . Дана довіреність видана для виконання договору доручення, укладеного в усній формі, посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В, за реєстровим № 1210. Зазначеною довіреністю [PERSON] надав [PERSON] , як своєму повіреному право розпорядження спірним майно; узгодження всіх процедурних питань, підписання цивільно - правових договорів щодо відчуження зазначених об`єктів нерухомого майна, одержання належних йому коштів за продаж цих об`єктів. Видаючи довіреність для виконання договору доручення [PERSON] ні в момент її видачі, ні протягом терміну її дії ніяким чином - ні усно, ні письмово не повідомляв про будь - які обмеження щодо виконання договору. 30.08.2018 року між [PERSON] - представником позивача (продавця) [PERSON] - в статусі фізичної особи самостійного учасника правовідносин (покупця), було укладено договір купівлі - продажу Ѕ частини 8/625 часток виділених в натурі нежитлових приміщень основної будівлі з прибудовами по [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. за реєстром № 2318. До укладення договору купівлі - продажу від імені [PERSON] [PERSON] була обізнана про те, що розрахунки між ним та покупцем за договором були проведені до його підписання, про що чітко вказано у змісті самого договору. За результатами укладення договору купівлі - продажу від 30.08.2018 року [PERSON] від імені [PERSON] сплатила всі необхідні податки і збори про що наявні квитанції. Таким чином, укладаючи договір купівлі - продажу від 30.08.2018 року діяла виключно від імені та в інтересах позивача. Крім того, після того, як [PERSON] була видана на її ім`я довіреність на право розпорядження його майном і до часу виконання договору доручення, вона мала постійний контакт зі своїм батьком. Часто телефонували один одному та зустрічались. При цьому він ніколи не повідомляв про своє бажання скасувати чи змінити умови договору доручення. 30.07.2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву від [PERSON] , у якій зазначено, що дійсно був використаний інститут представництва та оформлена довіреність на вчинення певних дій від імені [PERSON] , але вчинення представницьких дій мало відповідати волевиявленню [PERSON] , а останній не мав намірів та не бажав відчужувати належне на праві власності майно. Якби у [PERSON] був відсутній інтерес, щодо належного йому на праві власності об`єкту нерухомості, ним би не було подано ряд звернень, скарг, листів до контролюючих та правоохоронних органів з метою захисту власних прав та інтересів незаконного відчуження нерухомого майна. В судовому засіданні свідок [PERSON] , дочка [PERSON] та [PERSON] , суду показала, що вчинила від імені батька договір про продаж частки офісу, батько був обізнаний про вчинення договору, розрахунок проводився до підписання договору. Інформацію про розрахунок спочатку отримала від матері, а потім в телефонній розмові від батька. Договір купівлі - продажу укладався на підставі довіреності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що працювала помічником нотаріуса у [PERSON] , їй відомо, що усі витрати по приміщенню, а саме по технічній документації, реконструкції несла [PERSON] . Вона була присутня в момент розрахунку між [PERSON] , бачила перерахунок грошей. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що працювала помічником нотаріуса у [PERSON] , знала, що [PERSON] чоловік [PERSON] , він теж працював помічником нотаріуса у [PERSON] . Ій відомо, що власниками спірного приміщення були [PERSON] , оскільки неодноразово бачила правовстановлюючі документи в силу своєї роботи, документ зберігався в архівній шафі. Також відомо, що свою частку [PERSON] продав [PERSON] , бачила момент розрахунку через скрізний кабінет. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нежиле приміщення, серія [NUMBER] виданого виконкомом Вінницької міської ради від 25.02.2010 p., належало 4/625 частки нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] (Т.1 а.с.10-11). З інформації отриманої з інформаційної довідки № 187515517 від 05.11.2019 р. сформованої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] стало відомо, що приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу - Рудик Л.В., 30.08.2018 р. було посвідчено договір купівлі-продажу та договір дарування 4/625 частки нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] (Т.1 а.с.12-29). Відповідно до відповіді наданої Головним територіальним управлінням юстиції у Вінницькій області від 22.11.2019 р. за № Д-867/4/01-23, [PERSON] стало відомо, що 30.08.2018 р. за реєстровим № 2318 приватним нотаріусом Рудик Л.В. посвідчено договір купівлі - продажу, укладений між [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 27.03.2013 р. за реєстровим № 1210, від імені Продавця, тобто від [PERSON] та [PERSON] , яка виступала в ролі Покупця (Т.1 а.с.30-31). Згідно даного договору купівлі-продажу, Продавець передав у власність (продав), а покупець прийняла у власність (купила) 4/625 частки в праві власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на предмет договору підтверджується записом в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (Т.2 а.с.2-3). В подальшому, в цей самий день 30.08.2018 р. приватним нотаріусом Рудик Л.В, було посвідчено договір дарування 4/625 частки нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] , за яким [PERSON] подарувала вказану частину нежитлової будівлі [PERSON] (Т.2 а.с.23-24). Відповідно до довіреності від 27.03.2013 року [PERSON] уповноважив [PERSON] , та/або ж [PERSON] представляти його інтереси як власника квартири [ADDRESS] та власника Ѕ частки 8/625 часток виділених в натурі нежитлових приміщень основної будівлі з прибудовами по [ADDRESS] , з правом розпорядження ними, в усіх державних громадських, господарських та інших організаціях, підприємствах та установах незалежно від форм власності, підпорядкування та галузевої належності, зокрема, в органах місцевого самоврядування та влади їх структурних підрозділах, в бюро технічної інвентаризації та органу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, органах нотаріату, управлінні архітектури, державної реєстрації житлово - експлуатаційній конторі та інших комунальних службах, паспортному відділі, в органах Внутрішніх справ, в Державній податковій адміністрації України, Укртелекомі та інш., з усіма необхідними повноваженнями при вчиненні всіх необхідних дій, пов`язаних з виконанням цієї довіреності в повному обсязі. За цією довіреністю представникам надається право узгодження всіх процедурних питань, подавати, підписувати та отримувати всі необхідні для виконання цієї довіреності документи, подавати всі без винятку заяви, в тому числі щодо сімейного стану та заяви про згоду на відчуження набутої під час шлюбу з [PERSON] нерухомості, заяви до відповідних реєстраційних органів про реєстрацію майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, отримати відповідні документи, підписати цивільно - правові договори щодо відчуження зазначеної вище нерухомості, одержати належні гроші за продаж нерухомості, одержувати необхідні довідки та документи, сплачувати необхідні платежі за продаж нерухомості, а також вчиняти всі інші юридично значимі дії (Т.2 а.с.16). Верховний Суд в постанові від 08.02.2021р. у справі № 727/10189/17 акцентував, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення у діях представника такого складу цивільного правопорушення; представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного за власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що неприйнятні для довірителя". Отже, передусім необхідно встановити направленість волевиявлення довірителя, обсяг повноважень повіреного та добросовісність виконання нею своїх представницьких функцій. Як убачається із змісту довіреності від 27.03.2013р. Позивач уповноважив [PERSON] та [PERSON] представляти його інтереси як власника 1/2 часток ; 625 часток виділених в натурі нежитлових приміщень по [ADDRESS] . При цьому Позивач надав повіреним такі права : розпорядження спірним майном; узгодження всіх процедурних питань, підписання цивільно-правових договорів щодо відчуження спірної нерухомості, одержання належних йому коштів за продаж нерухомості. Право розпорядження, як одна із правомочностей власника, означає можливість власника речі визначати її фактичну і юридичну долю. Загалом право розпоряджання, визначає динаміку відносин власності, що полягає у вчиненні власником певних активних дій щодо речі. На підставі права розпоряджання власник має можливість передати своє право власності на річ іншим особам (відчужити), фізично знищити річ, покинути, відмовитись від речі. Вчиняючи такі дії, власник фактично визначає майбутнє речі, її подальшу юридичну долю. Визначення долі речі здійснюється на підставі усвідомленої волі особи. Із змісту виданої позивачем довіреності прямо вбачається, що він уповноважив [PERSON] на відчуження належної йому частки приміщення у будь-який спосіб (шляхом продажу, міни тощо). Не конкретизуючи спосіб, а надаючи повноваження на відчуження взагалі як таке, позивач залишив за [PERSON] право обирати спосіб відчуження. Таким чином, волевиявлення позивача, викладене ним в довіреності від 27.03.2013р., є абсолютно чітким і зрозумілим: розпорядження, в тому числі шляхом відчуження, належною йму власністю. Дана довіреність підписана [PERSON] , його підпис посвідчений нотаріально. Будучи одностороннім правочином, дана довіреність не оспорена, не визнана недійсною Більш того, окремої уваги заслуговує термін, на який видана довіреність - двадцять п`ять років. Дане додатково підтверджує спрямованість волевиявлення позивача на відчуження спірної нерухомості та відсутність у нього інтересу стосовно неї. Стаття 13 ч. 3 Конституції України та стаття 319 ч. 4 ЦК України, встановлюють, що власність зобов`язує. Даним нормам кореспондує ст. 322 ЦК України, згідно якій власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором законом. Необхідно також звернути увагу на те, що довіреність від 27.03.2013р. посвідчена нотаріально. В постанові від 12.02.2020р. у справі № 457/906/17 Верховний Суд зазначив, що правочин, посвідчений нотаріально, має вищий ступінь доказовості волі особи та інших чинників, з якими пов`язує закон набуття, зміну та припинення цивільних прав, оскільки нотаріус, посвідчуючи правочин, має здійснити чимало дій, які спрямовані на доведеність правочину вимогам закону. З викладеного вище можна зробити висновок, що дії нотаріуса слугують укріпленню права через встановлення зовнішнього посвідчувального напису, що свідчить про існування права. Підсилення вагомості договору надає його нотаріальне свідчення, оскільки до цього залучається спеціально визначена державою особа - нотаріус. Таким чином, підписавши довіреність від 27.03.2013р., посвідчену приватним нотааріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В., реєстр. № 1210, позивач письмово підтвердив наявність свого волевиявлення на відчуження спірного майна. Довіреність була видана після розірвання шлюбу між [PERSON] , що свідчить про обізнаність та наявність у позивача волі на можливе відчуження у майбутньому його частки у спірному майні. Станом на момент укладення оспорюваного договору, видана позивачем довіреність була чинною і ним не відкликана. Крім того, з виданням позивачем довіреності між ним та [PERSON] виникли праавовідносини представництва. Згідно ст. 237 ч.1 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно ст. 238 ч. 1 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих праавочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Згідно ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Таким чином, оспорюваний договір купівлі-продажу, який укладений [PERSON] як представником позивача за довіреністю є обов`язковим для нього створив відповідні правові наслідки. Наведене позивачем обґрунтування позовних вимог та надані ним докази не доводять наявності зловмисної домовленості між [PERSON] та [PERSON] . Крім того, слід зазначити, щодо наявності у позивача оригінала правовстановлюючого документа. Згідно п. 1.1. глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України № 296/5 від 22.02.2012р. (в редакції яка діяла станом на дату укладення оспорюваного правочину) "правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. У разі посвідчення правочинів щодо відчуження та застави нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, документи, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно, не подаються". Перш за все слід зауважити, що Свідоцтво про право власності серії [NUMBER] , оригінал якого наявний у позивача, посвідчує не тільки його право власності, але і право власності [PERSON] , оскільки сам об`єкт нерухомості є спільною частковою власністю позивача та відповідачки [PERSON] . За таких обставин дане свідоцтво не підлягає вилученню у співвласника, а до нотаріальної справи долучається його копія. Право власності позивача було зареєстровано в Реєстрі речових прав власності на нерухоме майно, що було перевірено нотаріусом при посвідченні договору та на що є посилання в п. 1.2. Договору купівлі-продажу від 30.08.2018р. Зокрема, згідно п. 1.2. договору купівлі-продажу від 30.08.2018р., "право власності Продавця на Предмет договору підтверджується записом в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за номером 29915090, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 150.08.2018р. за номером 136012088". Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на - нерухоме майно та їх обтяжень" "Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру трав у процесі проведення таких реєстраційних дій. Записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі". Згідно ст. 13 зазначеного Закону "Державний реєстр прав складається з розділів, спеціального розділу, бази даних заяв та реєстраційних справ в електронній формі. Невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав є Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек". Самим позивачем додано до позовної заяви витяг № 25557165 від 12.03.2010р., з якого вбачається, що його право власності зареєстровано 12.03.2010р. Таким чином, наявність державної реєстрації права власності на частку, належну позивачеві, є достатньою підставою для підтвердження його права власності та перевірки його правомочності на її відчуження. Крім того, в преамбулі договору купівлі - продажу від 30.08.2018 року міститься перелік учасників договору. Так, [PERSON] «представник продавця», позивач названий як «продавець», [PERSON] - "покупець". Згідно п.2.1. договору "продаж цей вчинено за домовленістю сторін за 200000 грн., які покупець [PERSON] сплатила особисто Продавцю (Позивачеві) до підписання цього договору. Дана норма договору посвідчує факт, що на момент підписання оспорюваного договору розрахунки між позивачем та [PERSON] вже проведені. Підписанням довіреності від 27.03.2013р. [PERSON] підтвердив, що йому нотаріусом було роз`яснено зміст ст.ст. 203, 213, 214, 240, 244, 247, 248, 249, 1000 ЦК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 76, 77, 78 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У відповідності до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищенаведене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому їх слід залишити без задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed