Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину. Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON], [INFO], яка знаходиться на утримані позивача. Позивач зазначає, що [PERSON] є фізично здоровим; працевлаштованим; проживає окремо; матеріальної допомоги на утримання дитини не надає; в житті, вихованні та розвитку дитини - участі не приймає, що ставить [PERSON] в скрутне матеріальне становище. Позивач разом з донькою проживає в орендованій квартирі. Оскільки [PERSON] не має можливості забезпечити належний рівень життя доньки, тому вона звернулася до суду з даним позовом та просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку щомісячно, еле не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня предявлення даного позову до суду до досягнення донькою повноліття. До початку розгляду справи по суті судом було залучено до участі в справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача та третіх осіб [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково, погодився сплачувати аліменти в розмірі ? частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], відповідача, представника відповідача та третіх осіб [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2016 року по справі № 127/15449/16-ц позов [PERSON] задоволений та розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 07.06.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану ВМУЮ Вінницької області, актовий запис № 947 (а.с. 6). Отже, зі змісту даного рішення суду вбачається, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.06.2009 року по 01.11.2016 рік (дата набрання рішенням законної сили). Також судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-АМ № 214033, виданого 11.01.2012 року відділом ДРАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області (а.с. 5). З матеріалів справи вбачається, що донька сторін відвідувала дитячу установу № 07, за що позивач сплачує кошти, а саме: за вересень 2016 року 277,00 грн.; за жовтень 2016 року 189,00 грн.; за листопад 2016 року 277,20 грн. (а.с. 7). Факт перебування доньки [PERSON] на утриманні матері [PERSON], підтверджується довідкою Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону № 303 від 21.11.2016 року (а.с. 8). Слід зазначити, що згідно договору оренди житла від 18.07.2016 року, [PERSON] проживає в орендованій квартирі [ADDRESS], за що сплачує щомісячно 5\~000 грн. та комунальні послуги (а.с. 9). Так, з наявних в матеріалах справи рахунку за надані житлово-комунальні послуги, встановлено, що за жовтень 2016 року позивачу необхідно було сплатити значну суму (а.с. 10). Разом з тим, відповідно до договору оренди від 03.04.2017 року, [PERSON] також орендує квартиру за адресою: м. Вінниця, вул. Зодчих, 20/26, за що сплачує 5\~500 грн. та комунальні платежі. Таким чином, суд приходить до висновку, що обидві сторони винаймають житло, в звязку з чим несуть значні матеріальні витрати. Також, згідно довідки Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону № 298 від 21.11.2016 року (а.с. 11), підполковник медичної служби [PERSON] перебуває на військовій службі у Військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону на посаді начальника відділення невідкладної хірургії (з палатами гнійної хірургії) клініки невідкладної хірургії та ушкоджень. Відповідно до довідки Військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону № 4857 від 21.11.2016 року, щомісячне грошове забезпечення [PERSON] за період з червня 2016 року по листопад 2016 року становило 11\~918,00 грн.(а.с. 12). Разом з тим, в матеріалах справи містяться дані про те, що з відповідача вже стягуються аліменти. Так, рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 26 січня 2017 року по справі № 128/4155/16-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на його утримання в розмірі ? частки всіх видів заробітку (доходу) [PERSON] щомісячно, починаючи стягнення з 05.12.2016 року і довічно (а.с. 48). Дане рішення суду набрало законної сили 06.02.2017 року. Зі змісту даного рішення вбачається, що [PERSON] є його батьком. Частиною 3 ст. 61 ЦПК україни визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Також рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 18.04.2017 року посправі № 128/4136/16-ц, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23.12.2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено. Зі змісту даного рішення вбачається, що [PERSON] зверталася до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на своє утримання. Для встановлення отриманих доходів відповідача за 2015-2016 роки, судом було витребувано у Вінницькій обєднаній державній податковій інспекції ГУ ДФС у Вінницькій області відповідну довідку. Отже, згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДФС України (а.с. 61), [PERSON] було нараховано заробітну плату в наступних розмірах: -за перший квартал 2015 року 36\~490,20 грн.; -за другий квартал 2015 року 37\~514,08 грн.; -за третій квартал 2015 року 21\~228, 71 грн.; -за четвертий квартал 2015 року 30\~271,83 грн.; -за перший квартал 2016 року 38\~480,11 грн.; -за другий квартал 2016 року 53\~537,95 грн.; -за третій квартал 2016 року 46\~364, 24 грн.; -за четвертий квартал 2016 року 55\~607, 16 грн. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що розмір заробітної плати у відповідача часто змінюється. Суд не приймає до уваги відомості про виплачені доходи третіх осіб [PERSON] та [PERSON], оскільки вони не є предметом розгляду даної справи. Крім того, судові рішення про стягнення на їх користь з відповідача аліментів, набрали законної сили та підлягають обовязковому виконанню. Згідно із ч. 1 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою ВРУ № 789ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Також ч.ч. 1, 2 ст. 27 вищевказаної Конвенції визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Також з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» вбачається, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виходячи з положень вищевказаної статті, утримання дитини є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. А тому, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання неповнолітньої доньки. Визначаючи розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача на утримання дитини, суд виходить з положень ст.ст. 181, 182 СК України. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК України) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи із наведеного, суд вважає, що відповідач може і повинен надавати матеріальну допомогу дитині. Так, судом враховується, що донька сторін проживає разом із позивачем [PERSON], відповідач [PERSON] є працездатною особою, має інших утриманців, орендує житло, перебуває на військовій службі у Військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону на посаді начальника відділення невідкладної хірургії клініки невідкладної хірургії та ушкоджень. Виходячи із вищевикладеного, засад розумності і справедливості, а також забезпечення інтересів неповнолітньої [PERSON], суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 28.11.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути 640,00 грн. судового збору. У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд допускає рішення в частині стягнення аліментів до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial