Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

07 березня 2018 року [PERSON] звернулась до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки - [PERSON] про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (цесії) від 26.01.2015 року. Підставами позову визначені обставини фактичного укладення договору факторингу, в укладенні якого мають право приймати участь банки, фізичні особи підприємці, фінансові організації. Через те, що [PERSON] , не мав відповідного правового статусу фізичної особи-підприємця, а також іншого належного правового статусу, Позивачка вважає, що вказаний договір має бути визнаний недійним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Синельниківського міськрайонного суду від 09 квітня 2015 року був задоволений позов ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал» та стягнуто з [PERSON] на користь зміненого кредитора [PERSON] заборгованість у сумі 520 000,00 грн. та судові витрати у сумі 3654 грн. 15 лютого 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Синельниківського міськрайонного суду з позовною заявою до ФОП [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 640 264,95 грн. Заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду від 07 грудня 2016 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені в повному обсязі та стягнуто з [PERSON] заборгованість у сумі 640 264,95 грн. та судові витрати у сумі 6 402,64 грн. 30 грудня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Синельниківського міськрайонного суду з позовною заявою до ФОП [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 700 799,48 грн. 20 липня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Синельниківського міськрайонного суду з уточненою позовною заявою до ФОП [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 1046709,46 грн. 18 січня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Синельниківського міськрайонного суду з заявою до ФОП [PERSON] про збільшення позивних вимог за кредитним договором у сумі 3 115 543,86 грн.. Позивач [PERSON] вважає позовні вимоги [PERSON] про стягнення з неї грошових коштів за кредитним договором № 017-2012 від 06 листопада 2012 року незаконними на тих підставах, що 06 листопада 2012 року між Позивачем, [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Земельний капітал», в особі Заступника Голови Правління Ананьєвої Наталії Василівни, був укладений кредитний договір № 017- 2012, згідно якого банк за наявності кредитних ресурсів надає Позичальнику - [PERSON] кредит, шляхом відкриття відновлювальної відзивної кредитної лінії з лімітом 400000 грн.. В забезпечення зобов`язань за договором Кредитором прийнято нерухоме майно за іпотечним договором № 017-2012-1-1 від 06.11.2012 року, порука фізичної особи за договором поруки № 017-2012-1-П від 06.11.2012 року укладеними між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Земельний капітал» та фізичною особою [PERSON] . В зв`язку з знеціненням гривні у 2014 році та тяжким матеріальним становищем Позивача [PERSON] , остання не мала змоги виконувати обов`язок за кредитним договором та сплачувати грошові кошти, що слугувало виникненням заборгованості. 08.09.2014 року ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал» звернувся до Синельниківського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа : [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В період розгляду цивільної справи №191/4188/14-ц, за клопотанням представника Позивача ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал» був залучений фізична особа - [PERSON] зі зміною кредитора ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал» відповідно до укладеного між ними 26.01.2015 року договору цесії. Так, 26 січня 2015 року ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал», фізична особа - [PERSON] , ФОП - [PERSON] , фізична особа [PERSON] склали договір про відступлення права вимоги, згідно якого первісний кредитор передає, а Новий кредитор приймає на себе права вимоги, що належать Первісному кредитору, і стає Кредитором за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року укладеним між Первісним кредитором та Боржником. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 1077, ч. 1 ст. 1078, ст. 1079 ЦК України, ст.ст. 5, 23 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" Розпорядження Нацкомфінпослуг від 06.02.2014 року №352 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року №-231; п. 1 Положення про державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України (далі - Держфінпослуг), що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2010 року №157; пункт 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінспослуг №231 від 3 квітня 2009 року; Постанову ВГСУ від 13.10.2005 р. у справі № 14/113, Позивач [PERSON] стверджує і наполягає на тому, що догівір відступлення прав вимоги від 26 січня 2015 року, що укладений між ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал» і фізичною особою - [PERSON] , містить безумовні ознаки договору факторингу і відповідає визначенню, даному у ст. 1077 ЦК України. Отже, на час укладення між ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал» і фізичною особою - [PERSON] договору про відступлення права вимоги існували обмеження щодо укладення договорів факторингу, які встановлені п. 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінпослуг №231 від 3 квітня 2009 року, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників - фізичних осіб. Тому на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України Позивачка вважає, що вкзаний договір є оспорюваним і має бути визнаний судом недійним, як такий, що порушує законні права та інтереси Позивачки 04.05.2018 року [PERSON] , [PERSON] звернулись до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зустрічною позовною заявою до [PERSON] , ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал», [PERSON] про визнання недійним правочину, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з [PERSON] позивач - [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з 16.06.1981 року до даного часу. Ії чоловік - [PERSON] був фізичною особою-підприємцем, засновником та директором С(Ф)Г «Мисливське», директором інших товариств, тобто все своє життя займався бізнесом. Тому, іноді він приймав рішення щодо розпорядження спільним майном подружжя, не порадившись з нею. На цьому грунті між ними часто виникали непорозуміння, що приводили до сварок. У березні-квітні 2018 року [PERSON] отримала у відділені зв`язку с. Луб`янка копію позовної заяви [PERSON] до її чоловіка - [PERSON] , ПАТ КБ «Земельний капітал», третя особа: [PERSON] про визнання договору про відступлення права вимоги (цесії) від 26 січня 2015 року недійсним, з якої їй стало відомо про те, що 26 січня 2015 року її чоловік - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] уклали з ПАТ КБ «Земельний капітал» договір про відступлення права вимоги, за яким [PERSON] виплатив банку грошові кошти у значному розмірі 520 000 грн., які були спільним майном подружжя. Приймаючи рішення про розпорядження спільними грошовими коштами у 2015 році, [PERSON] не погодив з нею це рішення, вона не давала йому ані письмової, ані усної згоди на розпорядження спільним майном подружжя. До 2018 року вона нічого не знала про укладання правочину між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ПАТ КБ «Земельний капітал», за яким [PERSON] сплатив спільні грошові кошти у розмірі 520 000 грн. Вважає, що зазначений договір про відступлення права вимоги від 26.01.2015 року має бути визнаний судом недійсним як такий, що вчинений без письмової згоди другого із подружжя на суму, яка для їх сім`ї є істотною (тобто Позивачка не відносить оспорюваний правочин до категорії дрібних побутових правочинів), що в свою чергу порушує законні права та інтереси Позивачки. Права Позивачки були порушені 26.01.2015 року шляхом укладення її чоловіком [PERSON] договору відступлення права вимоги без її відома та самовільного розпорядження спільним майном подружжя, про що їй стало відомо тільки у березні-квітні 2018 року. 06.09.2019 року АТ «КБ «Земельний капітал» звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання кредитного договору припиненим. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 06.11.2012 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] (надалі Позичальник) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Земельний капітал», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Комерційний банк «Земельний капітал» ( надалі - Банк та/або Позивач) був укладений Кредитний договір № 017-2012 (далі - Кредитний договір), згідно з яким Позичальник отримав кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії в розмірі 400000 гривень, строком погашення 05.11.2016 року. На виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, банком за заявами ФОП [PERSON] від 06.11.2012 року та 16.11.2012 року, були перераховані грошові кошти в загальному розмірі 400000 грн. на розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] , що підтверджується відповідними меморіальним ордером №/1 від 06.11.2012 року та меморіальним ордером №/1 від 16.11.2012 року (що встановлено рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 191/4188/14-ц, провадження № 2/191/84/15 та не підлягає доказуванню). Таким чином, банк виконав свої зобов`язання за п. 5.2. кредитного договору. В свою чергу, Позичальник порушив умови Кредитного договору та не виконав зобов`язання щодо погашення кредиту та сплаті процентів за користування кредитом. Банк звернувся до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 017-2012-1-1, який було укладено в забезпечення зобов`язань за кредитним договором (справа № 191/4188/14-ц, провадження № 2/191/84/15). В процесі розгляду вищевказаної судової справи [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися з пропозицією укладення договору відступлення права вимоги за кредитним договором. 26.01.2015 року між Банком, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого [PERSON] прийняв на себе права вимоги за кредитним договором у розмірі 520000,00 гривень, та сплатив суму у розмірі 520000,00 гривень (двома платежами 26.01.2019 року та 28.01.2019 року), які сплатив Банку готівковими коштами. 29.01.2015 року Банком було подано до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області Заяву про заміну сторони у справі №191/4188/14-ц, внаслідок чого Банк як Позивача було замінено на [PERSON] [PERSON] в процесі розгляду справи змінив позовні вимоги та просив стягнути кошти з [PERSON] : спочатку у розмірі 228337,00 грн., а потім збільшивши суму стягнення до розміру 520000,00 грн. Відповідно до рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі №191/4188/14-ц, провадження №2/191/84/15 позов [PERSON] задоволено та стягнуто з [PERSON] суму у розмірі 520000,00 грн. Відповідно до Результату пошуку виконавчих проваджень в АСВП станом на 04.09.2019 року всі виконавчі впровадження, де стягувачем є [PERSON] до боржника [PERSON] , є завершеними. Позивач за зустрічним позовом важає, що кредитний договір є припиненим з наступних правових підстав. Згідно з ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства у встановлений строк. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, станом на 28.01.2015 року зобов`язання перед Банком за кредитним договором та договором про відступлення права вимоги є виконаними. Щодо способу захисту прав та інтересів Позивача зазначив, що оскільки порушення права Відповідачами полягає у визнанні недійсним договору відступлення з метою застосування реституції і фактично поверненні права Банку, якого на даний час вже не існує та за яким Банку неможливо стягнути будь-що з [PERSON] (є рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 191/4188/14-ц, провадження № 2/191/84/15 про стягнення з [PERSON] заборгованості, іпотечне майно продане, [PERSON] як ФОП - припинила діяльність у 2017 році), то способом захисту є припинення правовідношення (ст. 16 ЦК України). Отже у випадку визнання недійсним договору застосовується реституція, а на даний час зобов`язання за кредитним договором виконати не вбачається можливим. Відповідно до ст. 607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Окрім того, відповідно до правової позиції суду касаційної інстанції кредитний договір припиняє свою дію у випадку закінчення строку дії договору та примусового стягнення заборгованості (Постанова Верховного Суду у справі №564/2199/15-ц від 14.02.2018). При цьому чинним залишається невиконане грошове зобов`язання, яке підлягає стягненню [PERSON] з [PERSON] відповідно до Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі№191/4188/14-ц, провадження № 2/191/84/15. Враховуючи викладене, вважають, що кредитний договір № 017-2012 від 06.11.2012 року припинив свою дію 28.01.2015 року. У зв`язку з цим просить визнати кредитний договір № 017-20-12 від 06.11.2012 року, що укладений між АТ «КБ «Земельний капітал» та фізичною особою-підприємцем [PERSON] , припиненим. Судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду від 25.04.2019 року провадження у цивільній справі № 191/847/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал», третя особа : [PERSON] про визнання договору про відступлення права вимоги (цесії) від 26.01.2015 року недійсним та цивільній справі №191/1610/18 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , ПАТ «Комерційний банк» Земельний капітал», [PERSON] про визнання правочину недійсним були об`єднані в одне провадження в рамках цивільної справи № 191/847/18 ( а.с. 187 т.1). Крім того, ухвалою Синельниківського міськрайонного суду від 06.09.2019 року були об`єднані провадження у цивільній справі № 191/847/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал», третя особа : [PERSON] про визнання договору про відступлення права вимоги (цесії) від 26.01.2015 року недійсним, зустрічна позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , ПАТ «Комерційний банк» Земельний капітал», [PERSON] про визнання правочину недійсним, та цивільній справі № 191/3328/19 за зустрічною позовною заявою АТ «КБ «Земельний капітал» до [PERSON] та [PERSON] , про визнання кредитного договору припиненим ( а.с.244 т.1). В судовому засіданні представник [PERSON] підтвердив наведені у позові обставини, у зв`язку з цим, просив позовні вимоги [PERSON] задовольнити та визнати Договір про відступлення права вимоги від 26 січня 2015 року укладеного сторонами - ПАТ КБ «Земельний Капітал», фізична особа - [PERSON] , фізична особа - [PERSON] , ФОП - [PERSON] недійсним та скасувати його реєстрацію. Представник наголошував на тому, що на його думку оспорюваний договір про відступлення права вимоги містить всі умови договору факторингу, тому будучи укладеним з [PERSON] , як неповноважним суб`єктом має бути визнаний недійним. Представники АТ «КБ «Земельний капітал» в процесі судових засідань пояснювали, що позовна заява [PERSON] , до [PERSON] , АТ «КБ «Земельний капітал», третя особа : [PERSON] про визнання договору про відступлення права вимоги (цесії) від 26.01.2015 року недійсним задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, дані позовні вимоги грунтуються на твердженні, що укладений між Банком, як первісним кредитором, фізичною особою - [PERSON] (новим кредитором), ФОП [PERSON] , [PERSON] . Договір про відступлення права вимоги за кредитним договором №017-2012 від 06.11.2012 року, за яким Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника виконання зобов`язань за Основним договором в розмірі 520 000,00 грн. - є договором факторингу. Зазначене твердження не відповідає дійсності з огляду на наступне : По-перше, частина 3 статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частинами першою, третьою статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема переданий ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Відповідно, з врахуванням вищезазначених вимог чинного законодавства, між Банком, як первісним кредитором, фізичною особою - [PERSON] (новим кредитором) було укладено Договір про відступлення права вимоги за кредитним договором №017-2012 від 06.11.2012 року, укладеним між Первісним кредитором та Боржником. За цим договором Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника виконання зобов`язань за Основним договором в розмірі 520000,00 грн. З даним фактом погодилися, не висловлювали жодних заперечень [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується їх підписами на Договорі про відступлення права вимоги від 26.01.2015 року. Укладення зазначеного правочину було здійснено у відповідності до норм чинного законодавства, а саме ст.. 512-519 ЦК України, які регламентують саме порядок та наслідки укладення правочину із відступлення права вимоги. Жодних обмежень щодо укладення вищезазначеного договору про відступлення права вимоги вказаними нормами не встановлено. Відповідно до ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Виходячи із умов укладеного Договору про відступлення права вимоги від 26.01.2915 року «п. 2.1. За відступлення права вимоги за цим договором Новий кредитор сплачує Первісному кредитору суму в розмірі 520.000 гривень у безготівковій формі на наступний рахунок : [NUMBER] в ПАТ «КБ «Земельний Капітал» МФО 305880 код ЄДРПОУ 20280450 за наступним графіком : 320000,00 грн. повинні бути перераховані у строк до 26.01.2015 року; 200000,00 грн. повинні бути перераховані у строк до 30.01.2015 року» первісним кредитор фактично продає новому кредитору право вимоги до боржника за ціною, яка відповідно до домовленості сторін становить 520 000,00 гривень. Таким чином, норми Договору про відступлення права вимоги від 26.01.2015 року не суперечать нормам чинного законодавства, що регламентують зазначений вид правовідносин. По друге, щодо намагання Позивача наділити укладений між Банком, як первісним кредитором, фізичною особою - [PERSON] (новим кредитором) договір про відступлення права вимоги ознаками договору факторингу вважаємо за необхідне зазначити наступне : ст. 1077 ЦК України визначає поняття договору факторингу, як «За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.». Відповідно, за цим договором грошові кошти надаються фактором клієнту у розпорядження, тобто не у власність. Стаття 317 ЦК України визначає зміст права власності : Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, грошові кошти за договором факторингу надаються клієнту не у власність, а тільки у розпорядження, що передбачає їх повернення фактору, про що зазначається у ч.2 ст. 1077 ЦК України. Натомість, договором про відступлення права вимоги від 26.01.2015 року грошові кошти надаються первісному кредитору у якості сплати за майнові права (права вимоги до боржника) у власність без зобов`язання їх повернення новому кредитору. Щодо визначення різниці між факторингом та відступлення права зазначає Верховний суд. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі №910/2489/17 визначено, «якщо право вимоги відступлення відбувається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової оплати, то в цьому випадку відносин факторингу немає, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язання (ч.3 ст.656 Цивільного кодексу України)». По-третє, звернула увагу та заявила, що сплив строк позовної давності у межах якого [PERSON] може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Так, Договір про відступлення права вимоги було укладено 26.01.2015 року. Станом на дату підписання позову 07.03.2018 року (дата подання нам не відома) сплив трирічний строк звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів у [PERSON] .. Відповідно до ст.256 ЦК України Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом, лише за заявою сторони, у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п.7. Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків ного недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Зустрічна позовна заява [PERSON] , [PERSON] до АТ «КБ «Земельний капітал», [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним не підлягає задоволенню враховуючи також і наступне. Щодо відсутності необхідності обов`язкової письмової згоди подружжя на укладання Договору зазначаємо наступне. При вирішенні питання щодо правомірності укладення договору купівлі - продажу без згоди одного із подружжя, слід виходити із правової природи правочину, що укладається одним із подружжя, а саме якщо предметом правочину є відчуження грошових коштів, наприклад : Договір дарування, Договір пожертви, правила ч.3 ст. 65 СК України щодо необхідності отримання письмової згоди одного з подружжя, застосовується. У випадку вчинення інших правочинів (договорів), в яких грошові кошти виступають засобом платежу, письмової згоди законом прямо не вимагається, оскільки грошові кошти, що сплачують набувачем (покупцем), не є предметом відчуження адже не є предметом договору, а виступають лише засобом платежу. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною, (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України. Стаття 65 СК України, в свою чергу, визначає правові засади здійснення права розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У розвиток положення загальної норми абз. 1 ч. 2 ст. 369 ЦК України, яка присвячена розпорядженню майном, що є у спільній сумісній власності, спеціальні правила даної статті передбачають наявність взаємної згоди обох з подружжя при здійсненні розпорядження. У випадках вчинення інших правочинів (договорів), в яких грошові кошти виступають засобом платежу, письмової згоди законом прямо не вимагається. Зазначене узгоджується з практикою Верховного Суду (Постанова у справі №463/5955/15-ц від 21.11.2018). 26.01.2015 року між Банком, як первісним кредитором, фізичною особою - [PERSON] (новим кредитором) було укладено Договір про відступлення права вимоги за кредитним договором №017-2012 від 06.11.2012 року, що був укладений між Первісним кредитором та Боржником ФОП [PERSON] . За договором відступлення права вимоги Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника виконання зобов`язань за Основним договором в розмірі 520 000,00 грн. З даним фактом погодилися, не висловлювали жодних заперечені» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується їх підписами на Договорі про відступлення права вимоги від 26.01.2015 року. Також відповідно до показань свідка [PERSON] , які були надані нею 10.03.2020 року в судовому засіданні (що підтверджується технічним записом, де вона давала свідчення в якості свідка), та яка є співпозивачем з [PERSON] , [PERSON] було зазначено наступне : «З чоловіком [PERSON] в 2015 році в неї були довірливі відносини, вона не контролювала яким чином чоловік витрачає сімейні кошти. [PERSON] знала про те, що [PERSON] в січні 2015 році взяв із сейфу готівкові кошти у розмірі 520000,00 гривень та не вчинила будь-яких дій, щоб перешкодити йому в цьому. На запитання : чи заперечувала б вона проти договору відступлення, якби [PERSON] , [PERSON] сплатили борг за договором відступлення, [PERSON] відповіла : що не заперечувала б.». Також зазначене підтверджується в допиті свідка [PERSON] , один із синів в судовому засіданні 18.09.2020 року підтвердив, що в січні 2015 році мати - [PERSON] телефонувала йому (тому що в той час він сидів у тюрмі) і говорила за те, що батько [PERSON] взяв гроші сім`ї із сейфу у сумі приблизно 500 000,00 гривень (це [PERSON] відповів на запитання адвоката Бутенка : чи знає він, що [PERSON] брав та сплачував кошти на користь АТ «КБ «Земельний капітал»). Також зазначені факти підтвердив у своїх показаннях [PERSON] . Таким чином вищевикладені факти свідчать про те, що [PERSON] погоджувалася в 2015 році з діями свого чоловіка [PERSON] щодо розпорядження сімейними коштами, та не вчиняла жодних дій, які б перешкоджали вчиненню [PERSON] оспорюваного договору. Також вважає за необхідне зазначити про походження та спільність коштів та докази, які надали до суду позивачі. Відповідно до наданих доказів позивачами тільки було доведено наявність 117 688,76 гривень, зароблених [PERSON] [PERSON] в своїх свідченнях заявляла, що гроші зароблено спільно з дітьми (свідчення від 10.03.2020 року, запис у справі), тобто не тільки її гроші, що уже суперечить її позовній заяві. Після чого було викликано до суду дітей : [PERSON] та [PERSON] . Але всі вони потім схаменулися та почали відмовлятися від того, що гроші спільні. Така плутаниця в показаннях додатково надає право сумніватися в походженні і з`ясуванні, хто ж таки власник коштів, які [PERSON] заплатив за договором відступлення, що дає підстави вважати, що [PERSON] та [PERSON] змовилися та зловживають своїми правами подаючи позов до суду про визнання недійсним договору. Також, представник звернула увагу та заявила, що сплив строк позовної давності, у межах якого [PERSON] та [PERSON] можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, оскільки : по-перше, позов подано [PERSON] спільно з чоловіком [PERSON] з однією спільною вимогою. Договір про відступлення права вимоги було укладено 26.01.2015 року. Станом на дату підписання та подання позову 04.05.2018 року сплив трирічний строк звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів у [PERSON] та відповідно і у його спільного співпозивача [PERSON] . По-друге, [PERSON] з січня 2015 року знала про те, що її чоловік [PERSON] взяв із сейфу готівкові кошти у розмірі 520 000,00 гривень та розпорядився ними без будь-яких заперечень з її сторони, що дає підстави вважати, що [PERSON] надала чоловікові [PERSON] мовчазну згоду на укладення договору відступлення від 26.01.2015 року. Зазначені факти додатково свідчать про те, що у [PERSON] сплив трирічний строк звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів як і у її спільного співпозивача [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно до ст.. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Відповідно до п.7. Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Особливо звернула увагу на той факт, що відповідно до Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.04.2015 року у справі № 191/4188/14-ц вже встановлювалися факт укладення кредитного договору та факт укладення договору про відступлення права вимоги. Зазначене рішення набрало законної сили. Згідно з частиною 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підтвердження вищевказаного, надала практику - Постанову ВСУ від 13.09.2017 №639/5756/15-». Таким чином оспорюваний договір вже було проаналізовано доведено та встановлено, за даним фактом ухвалено Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.04.2015 року у справі № 191/4188/14-ц, яке вже набрало законної сили. Щодо позовної зави банку про визнання кредитного договору припиненим, зазначила наступне 06.11.2012 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] (надалі Позичальник) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк» «Земельний капітал», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Комерційний банк «Земельний капітал» (надалі - Банк та/або Позивач) був укладений Кредитний договір № 017-2012 (далі Кредитний договір), згідно з яким Позичальник отримав кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії в розмірі 400 000 (чотириста тисяч) гривень, строком погашення 05.11.2016 року. На виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, банком за заявами ФОП [PERSON] від 06.11.2012 року та 16.11.2012 року, були перераховані грошові кошти в загальному розмірі 400 000 грн. на розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] , що підтверджується відповідними меморіальним ордером №/1 від 06.11.2012 року та меморіальним ордером №/1 від 16.11.2012 року. (що встановлено рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 191/4188/14-ц, провадження №2/191/84/15 та не підлягає доказуванню). Таким чином, банк виконав свої зобов`язання за п. 5.2. кредитного договору. В свою чергу, Позичальник порушив умови Кредитного договору та не виконав зобов`язання щодо погашення кредиту та сплаті процентів за користування кредитом. Банк звернувся до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 017-2012-1-1, який було укладено в забезпечення зобов`язань за кредитним договором (справа№191/4188/14-ц, провадження №2/191/84/15). В процесі розгляду вищевказаної судової справи [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися з пропозицією укладення договору відступлення права вимоги за кредитним договором. 26 січня 2015 року між Банком, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого [PERSON] прийняв на себе права вимоги за кредитним договором у розмірі 520 000,00 гривень, та сплатив суму у розмірі 520 000,00 гривень (двома платежами 26.01.2019 року та 28.01.2019 року), які сплатив Банку готівковими коштами. 29.01.2015 року Банком було подано до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області Заяву про заміну сторони у справі №191/4188/14-ц, внаслідок чого Банк як Позивача було замінено на [PERSON] [PERSON] в процесі розгляду справи змінив позовні вимоги та просив стягнути кошти з [PERSON] : спочатку у розмірі 228337,00 грн., а потім збільшивши суму стягнення до розміру 520000,00 грн. Відповідно до рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі №191/4188/14-ц, провадження №2/191/84/15 позов [PERSON] задоволено та стягнуто з [PERSON] суму у розмірі 520 000,00 грн.. Окрім того, за згодою [PERSON] було продано іпотечне майно за адресою : [ADDRESS] , що підтверджується поясненнями [PERSON] до Синельниківського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області (арк..справи ВП 47704206 - 108). Також [PERSON] своїми заявами до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.02.2015 року (арк.справи №191/4188/14-ц - 136, 137, 142,143) підтвердив, що іпотечне майно з його згоди було продано, внаслідок чого йому було відшкодовано суму у розмірі 291663,00 гривень. Відповідно до Результату пошуку виконавчих проваджень в АСВП станом на 04.09.2019 року всі виконавчі впровадження, де стягувачем є [PERSON] до боржника [PERSON] , є завершеними. Відповідно до виконавчих проваджень [PERSON] отримував кошти в результаті здійснення виконавчих дій, що вбачається з виконавчих проваджень (ВП47704206), що витребувані судом. Зазначила, що оскільки порушення права Відповідачами полягає у визнанні недійсним договору відступлення з метою застосування реституції і фактично поверненні права Банку, якого на даний час вже не існує та за яким Банку неможливо стягнути будь-що з [PERSON] (рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі №191/4188/14-н, провадження №2/191/84/15 про стягнення з [PERSON] заборгованості, іпотечне майно продане, [PERSON] як ФОП - припинила діяльність у 2017 р.), то способом захисту є припинення правовідношення (ст. 16 ЦК України). Відповідно до правової позиції суду касаційної інстанції кредитний договір припиняє свою дію у випадку закінчення строку дії договору та примусового стягнення заборгованості (Постанова Верховного Суду у справі №564/2199/1 5-ц від 14.02.2018). При цьому чинним залишається невиконане грошове зобов`язання, яке підлягає стягненню [PERSON] з [PERSON] відповідно до Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі №191/4188/14-ц, провадження №2/191/84/15. Враховуючи викладене, представник АТ «КБ «Земельний капітал» вважає, що кредитний договір №017-2012 від 06.11.2012 року припинив свою дію. У зв`язку з цим, просила відмовити в повному обсязі в позовній заяві [PERSON] , до [PERSON] , АТ «КБ «Земельний капітал», третя особа : [PERSON] про визнання договору про відступлення права вимоги (цесії) від 26.01.2015 року недійсним; відмовити в повному обсязі в зустрічній позовній заяві [PERSON] , [PERSON] до АТ «КБ «Земельний капітал», [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним; задовольнити у повному обсязі зустрічну позовну заяву АТ «КБ «Земельний капітал» до [PERSON] , [PERSON] про визнання кредитного договору припиненим. Представник [PERSON] адвокат Бутенко О. О. в судовому засіданні пояснив, що за клопотанням представника [PERSON] адвоката Бутенка О.О. судом витребувані матеріали цивільної справи № 191/4188/14-ц, з яких вбачається наступне: 1) 14.02.2014 року на ім`я Позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал» направив вимогу про дострокове погашення зобов`язання за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року одночасно з сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами та визначених штрафних санкцій (а.с. 34 - 39). Направлення вимоги відбулось 14.02.2014 року (а.с. 40), а від отриманні вказаної вимоги [PERSON] відмовилась, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення (а.с. 41). 2) Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2015 року у справі № 191/4188/14-ц встановлені обставини того, що «з метою врегулювання заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки позивач вручив особисто майновому поручителю [PERSON] письмову вимогу 14.02.2014 року про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення від 14.02.2014 року № 12/135, атку саме вимогу було наравлено 14.02.2014 року позичальнику ФОП [PERSON] . Заборгованість за кредитним договором погашено» «В матеріалах справи знаходяться довідки ПАТ КБ «Земельний капітал» від 27.02.2015 року за вих № 34/187, 34/188. 3) В матеріалах вказаної цивільної справи № 191/4188/14-ц наявний договір про відступлення права вимоги (а.с. 109), засвідчений головою правління [PERSON] . Вказаний договір не передбачає наявності будь-яких додатків, хоча у п. 1.4. вказаного договору зазначається посилання на додаток № 1 (акт приймання-передачі документів). 4) На а.с. 144 наявні докази виконання [PERSON] договору про відступлення права вимоги, а саме сплата 26 та 28 січня передбачених у договорі сум. 5) На а.с. 157 наявна довідка від 27.02.2015 року ПАТ «КБ «Земельний капіал» вих № 34/189 на ім`я судді Твердохліб А. В. за умовами якої повідомляється, що станом на 26 лютого 2015 рік у ФОП [PERSON] відсутня заборгованість за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року. 6) На а.с. 158 наявна довідка від 27.02.2015 року ПАТ «КБ «Земельний капіал» вих № 34/188 на ім`я судді Твердохліб А. В. за умовами якої повідомляється, що станом на 26 лютого 2015 рік у ФОП [PERSON] припинене зобов`язання за договором поруки від 06.11.2012 р. № 017-2012-1-П, у зв`язку з погашенням заборгованості за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року §) На а.с. 159 наявна довідка від 27.02.2015 року ПАТ «КБ «Земельний капіал» вих № 34/187 на ім`я судді Твердохліб А. В. за умовами якої повідомляється, що станом на 26.02.2015 р [PERSON] (і н. [NUMBER] ) були сплачені грошові кошти у загальній сумі 520 000,00 (п`ятсот двадцять тисяч) грн. 00 коп., які спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року. На підставі саме кредитного договору [PERSON] просив залучити його в правовому статусі позивача у справі 191/4188/14-ц. Крім того, відповідно до відкритої інформації з ресурсу СУДОВА ВЛАДА УКРАЇНИ, справи № 191/5807/16-ц та 191/852/16-ц вказують на те, що [PERSON] звертався з позовом до [PERSON] на підставі кредитного договору № 017-2012 від 06.11.2012 року. За умовами п. 1.1. Розділу 1 Договору про відступлення права вимоги від 26 січня 2015 року передбачається, що Первісний кредитор передає, а Новий кредитор приймає на себе права вимоги, що належить Первісному кредитору, і стає Кредитором за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 р., укладеного між Первісним кредитором та Боржником (Основний договір). При цьому, вказаний договір не передбачає істотної умови - зміст зобов`язання, за яким передається право вимоги до боржників Новому кредитору. Тоді, як пред`явивши вимогу про дострокове виконання зобов`язання 14.02.2014 року, можна стверджувати про те, що з 15.03.2014 року вказаний кредитний договір припинив свою дію, а тому після 15.03.2014 року Позивач [PERSON] не міг об`єктивно набути право вимоги за таким договором і стати новим Кредитором, адже вказаний договір вже було припинений. Вихоядчи з вказаного, 26.01.2015 року банк не міг передавати прав за таким кредитним договором, так як вказаний кредитний договір № 017-2012 від 06.11.2012 р вже був припинений. Наявні в матеріалах справи № 191/4188/14-ц докази, зокрема:1) довідка від 27.02.2015 року ПАТ «КБ «Земельний капіал» вих № 34/189 на ім`я судді Твердохліб А. В. за умовами якої повідомляється, що станом на 26 лютого 2015 рік у ФОП [PERSON] відсутня заборгованість за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року (а.с. 157 справа 191/4188/14-ц), 2) довідка від 27.02.2015 року ПАТ «КБ «Земельний капіал» вих № 34/188 на ім`я судді Твердохліб А. В. за умовами якої повідомляється, що станом на 26 лютого 2015 рік у ФОП [PERSON] припинене зобов`язання за договором поруки від 06.11.2012 р. № 017-2012-1-П, у зв`язку з погашенням заборгованості за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року (а.с. 158 справа 191/4188/14-ц)., 3) довідка від 27.02.2015 року ПАТ «КБ «Земельний капіал» вих № 34/187 на ім`я судді Твердохліб А. В. за умовами якої повідомляється, що станом на 26.02.2015 р [PERSON] (і н. [NUMBER] ) були сплачені грошові кошти у загальній сумі 520 000,00 (п`ятсот двадцять тисяч) грн. 00 коп., які спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року (а.с. 159 справа 191/4188/14-ц) вказують на те, що [PERSON] погасив заборгованість за кредитним договором, тобто замість боржників належним чином виконав договірне зобов`язання, у зв`язку з чим у боржників відсутня заборгованість за кредитним договором, а зобов`язання за договором поруки є припиненим взагалі. Позовні вимоги ПАТ «КОМЕРЦЙНИЙ БАНК «ЗЕМЕЛЬНИЙ КАПІТАЛ» про визнання припиненим кредитного договору № 017-2012 від 06.11.2012 з посиланням на обставини про те, що станом на 28.01.2015 рік зобов`язання перед банком за кредитним договором та договором про відступлення права вимоги є виконаними, не можуть бути задоволені через те, що вказаний кредитний договір є припиненим з іншого моменту -пред`явлення банком вимоги про дострокове виконання зобов`язання за вказаним тним договором. Виходячи з того, що поданий Банком висновок [PERSON] не стосується застосування аналогії закону чи аналогії права та змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі, вказаний висновок не є належним, допустимим і достовірним дкерелом доказів щодо обставин, які є підставами позову, а тому прошу не брати до уваги такий висновок в процедурі дослідження доказів. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали даної цивільної справи, матеріали цивільної справи № 191/4188/14-ц, матеріали виконавчого провадження та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступних висновків: Статтею 3 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, а саме : загальними засадами цивільного законодавства є : неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно кредитного договору № 017-2012 від 06 листопада 2012 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Земельний капітал» (далі кредитор) та фізичною особою - підприємцем [PERSON] (далі позичальник) Кредитор відповідно до пункту 1 договору надає позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної відзивної кредитної лінії з лімітом 400 000 грн. (чотириста тисяч) гривень, строком погашення 05 листопада 2016 року. З встановленням відповідно п. 5 прав та обов`язків сторін: кредитора надати кредит, позичальника - забезпечувати повне погашення суми кредиту в обумовлені строки. Відповідно до п. 5.13 договору кредитор може вимагати дострокового погашення кредиту з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами та штрафних санкцій (т.1 а.с.8-10). Згідно пп. 8.1. п. 8 кредитного договору № 017-2012 від 06 листопада 2012 року строк дії цього договору: з дня видачі кредиту і до повного погашення кредиту, процентів за користування кредитом та штрафних санкцій. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). А календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України). Отже, сторони не встановили строк дії кредитного договору у розумінні статті 251 ЦК України. Вказане узгоджується з висновками, що зроблені п. 34, 35 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, провадження № 14-680цс19. 06.11.2012 року між ПАТ «Комерційний банк «Земельний капітал» (далі - «Іпотекодержатель») та [PERSON] ( далі - «Іпотекодавець») був укладений Іпотечний договір № 017-2012-1-І, відповідно до п.1.1 якого Іпотекодавець передає ваіпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання фізичною особою-підприємцем [PERSON] (далі -Позичальник) зобов`язань за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року, укладеного між Іпотекодержателем та Позичальником, наступне майно : житловий будинок, розташований за адресою : [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0.0998 га., цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою : [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,1000 га. цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою : [ADDRESS] ( а.с.11-12 т.1). 16.11.2012 року ПАТ «КБ «Земельний капітал» ( як «Кредитор») та ФОП [PERSON] (як «Позичальник») уклали Договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №017-2012 від 06.11.2012 року, а саме п.1 Договору передбачено : «Внести зміни до пункту 3.2 ст.3 «Умови забезпечення кредиту» кредитного договору № 017-2012 від 06.11.2012 року та викласти його в наступній редакції : «.3.2. В забезпечення зобов`язань за договором ( в тому числі і договорами про внесення змін та доповнень до нього) Кредитором прийнято нерухоме майно за іпотечним договором № 017-2012-1-1 від 06.11.2012 року, порука фізичної особи за договором поруки № 017-2012-1-П від 06.11.2012 року та рухоме майно за договором застави товарів в обороті № 017-2012-1-Т від 16.11.2012 року». Термін дії цього договору про внесення змін та доповнень встановлюється з 16.11.2012 року до дня повного повернення кредиту, процентів за ним, пені та інших штрафних санкцій. Цей договір є невід`ємною частиною кредитного договору № 017-2012 від 06.11.2012 року. ( а.с.191 т.3). 24.04.2013 року ПАТ «КБ «Земельний капітал» ( як «Кредитор») та ФОП [PERSON] ( як «Позичальник») уклали Договір про внесення змін та доповнень №2 до кредитного договору №017-2012 від 06.11.2012 року, а саме п.1 Договору передбачено : «Внести зміни до пунктів 1.1, 1.2 ст.1 «Предмет договору» кредитного договору № 017-2012 від 06.11.2012 року та викласти його в наступній редакції : «1.1 Банк при наявності кредитних ресурсів надає Позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної відзивної кредитної лінії з лімітом 400000,00 грн. з строком погашення 05.11.2016 року і графіком зменшення ліміту за кредитною лінією згідно Додатку №2 та сплатою процентів з розрахунку 25% річних. 1.2. Позичальник сплачує комісію на рахунок [NUMBER] в ПАТ «КБ «Земельний капітал» з призначенням платежу: «За укладення договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору, згідно тарифів банку, без ПДВ» у сумі 100,00 грн. Строк сплати комісій - в день укладення договору про внесення змін та доповнень. Термін дії цього договору про внесення змін та доповнень встановлюється з 24.04.2013 року до дня повного повернення кредиту, процентів за ним, пені та інших санкцій. Цей договір є невід`ємною частино кредитного договору № 017-2012 від 06.11.2012 року. ( а.с.192- т.3). 14.02.2014 року ПАТ «КБ «Земельний капітал» на ім`я ФОП [PERSON] та поручителя [PERSON] було направлено вимогу про дострокове погашення зобов`язання за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами та визначених штрафних санкцій в розмірі 476814,28 грн. станом на 14.02.2014 року. Також повідомлялось, що у разі невиконання вимоги по погашенню боргу Банк буде змушений звернути стягнення на Предмет іпотеки за іпотечним договором № 017-2012-101 від 06.11.2012 року шляхом продажу предмету іпотеки ( а.с.34-39). Направлення вимоги відбулось 14.02.2014 року (а.с. 40), а від отримання вказаної вимоги [PERSON] відмовилась, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення (а.с. 41). Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2015 року у справі № 191/4188/14-ц встановлено, що з метою врегулювання заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки позивач вручив особисто майновому поручителю [PERSON] письмову вимогу 14.02.2014 року про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення від 14.02.2014 року № 12/135, а таку саме вимогу було наравлено 14.02.2014 року позичальнику ФОП [PERSON] . Заборгованість за кредитним договором погашено. В матеріалах справи наявні довідки ПАТ КБ «Земельний капітал» від 27.02.2015 року за вих № 34/187, 34/188, зміст яких передбачає відсутність заборгованості [PERSON] , [PERSON] за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року. Сторони визнали та не заперечували вказані обставини щодо порушення [PERSON] та [PERSON] зобов`язання, що виникло за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року та реалізацію банком права вимагати від позичальника та поручителя дострокового виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором у спосіб направлення та вручення вимоги. Вказане суб`єктивне право передбачене п. 5.13. Кредитного договору № 017-2012 від 06.11.2012 року. Згідно положень ст. 611 ЦК України У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ст. 1049 ЦК України Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Виходячи з викладеного після направлення 14.02.2014 року ПАТ КБ «Земельний капітал» письмових повідомлень [PERSON] , [PERSON] з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію 15.03.2014 року, тобто в сотанній тридцятий день з дня направлення вимоги про достороке повне виконання зобов`язань за кредитним договором, адже такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Вказані висновки узгоджуються з правовими висновками, що викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадженні № 14-154цс18 та Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц, провадженні № 61 - 2404 св 18. Виходячи з викладеного твердження АТ «КБ «Земельний капітал» щодо припинення кредитного договору за наслдіками вирішення судом справи про стягнення заборгованості є доречними і можуть вважатись правильними, якщо вказаній події не передували обставини пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором, що відбулось в даній справі. Враховуючи вказане, судом задовольняються позовні вимоги АТ «КБ «Земельний капітал» в частині визнання припиненим кредитного договору і відхиляються твердження про припинення такого договору з дня ухвалення рішення Синельниківського районного суду Дніпропетровської області у справі № 191/4188/14-ц, адже такій події перебувала подія пред`явлення кредитором вимоги про дострокове виконання зобов`язання. 26.01.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Земельний капітал» (далі «Первісний кредитор»), як Сторона 1, фізичною особою - [PERSON] (далі «Новий кредитор»), як Сторона 2, фізичною особою - підприємцем [PERSON] (далі «Позичальник, боржник»), як Сторона 3, та фізичною особою [PERSON] (далі «Іпотекодавець»), як Сторона 4, уклали Договір про відступлення права вимоги, відповідно до п.1.1. якого Первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, що належить Первісному кредитору, і стає Кредитором за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року, укладеним між Первісним кредитором та Боржником ( Основний договір) ( а.с.13 т.1). Пунктами 1.2,1.3 Договору про відступлення права вимоги передбачено, що за цим договором Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника виконання зобов`язань за Основним договором в розмірі 520000,00 грн.. Сторони досягли домовленості, що право вимоги, яке належить Первісному кредитору за Основним договором переходить до Нового кредитора з моменту (дати) проведення повної оплати відповідно до п.2.1. цього договору. Крім того, п.1.4 Договору передбачено, що сторони досягли домовленості, що підписання з Первісним кредитором акту приймання-передачі документів, які засвідчують права, що передаються та інформації, яка є важливою для їх здійснення за Основним договором, перелік яких визначено у додатку №1 до цього договору, повинно бути проведено протягом трьох робочих днів з моменту виконання Новим кредитором п.2.1 цього договору. ( а.с.13 т.1). Згідно копії акту приймання-передачі №1 до Договору про відступлення прав вимоги від 26.01.2015 року, 28.01.2015 року ПАТ «КБ «Земельний капітал» ( далі «Первісний кредитор»), з однієї сторони та [PERSON] ( далі «Новий кредитор»), з другої сторони, склали та підписали цей Акт на підставі п.1.4 Договору про відступлення прав вимоги від 26.01.2015 року про передачу Первісним кредитором Новому кредитору документів : Кредитний договір № 017-2012 від 06.11.2012 року (оригінал); договір про внесення змін та доповнень №1 від 16.11.2012 року до кредитного договору № 017 від 06.11.2012 року (оригінал); договір про внесення змін та доповнень №2 від 24.04.2013 року до кредитного договору №017 від 06.11.2012 року (оригінал); іпотечний договір №017-2012-1-І від 06.11.2012 року з додатками (оригінал); заява ФОП [PERSON] від 06.11.2012 року про надання кредиту (завірена копія); заява ФОП [PERSON] від 16.11.2012 року про надання кредиту (завірена копія); меморіальний ордер №1 від 06.11.2012 року (оригінал); меморіальний ордер № 1 від 16.11.2012 року (оригінал). ( а.с.180 т.1). На а.с.202 т.1 міститься копія відомості з державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів відносно [PERSON] в період з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року. Згідно копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , 16.06.1981 року зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON] . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу : « [PERSON] ». ( а.с.15 т.2). В матеріалах цивільної справи ( а.с.1 т.3) містяться : квитанція № 66-1 від 26.01.2015 року про сплату [PERSON] на користь АТ «КБ «Земельний капітал» суми в розмірі 320000,00 грн. в рахунок внесення коштів згідно договору про відступлення права вимоги від 26.01.2015 року згідно кредитного договору 017-2012 від 06.11.2012 року; квитанція №66-1 від 28.01.2015 року про внесення [PERSON] коштів в сумі 200000,00 грн. в рахунок внесення коштів згідно договору про відступлення права вимоги від 26.01.2015 року згідно кредитного договору 017-2012 від 06.11.2012 року. Отже, твердження, що містяться в умовах зучтрічної позовної заяви від 05.09.2019 року, поданої АТ «КБ «ЗЕМЕЛЬНИЙ КАПІТАЛ» до [PERSON] та [PERSON] про визнання припиненим кредитного договору № 017-2012 від 06.11.2012 року в частині обставин, за якими [PERSON] сплатив суму у розмірі 520 000,00 гривень (двома платежами 26.01.2019 та 28.01.2019) є такими, що не доведені, можливо опискою щодо зазначення року. На запит АТ «КБ «Земельний капітал» експертом в галузі права [PERSON] 24.09.2019 року надано висновок на запитання : «Чи є правові підстави визнання недійсним Договору відступлення права вимоги від 26.01.2015 року, укладеного між АТ «КБ «Земельний капітал» та фізичною особою [PERSON]?». Висновок експерта : «Правові підстави визнання недійсним Договору відступлення права вимоги від 26.01.2015 року, укладеного між АТ «КБ «Земельний капітал» та фізичною особою [PERSON] відсутні. Такі аргументи не можуть бути прийнятними, адже стаття 31 ЦК України є спеціальною статтею, яка передбачає коло правочинів, які мають право вчиняти малолітні особи, а відтак не може бути застосована як аналогія закону до правовідносин, що виникли з договору відступлення права вимоги, укладеного повнолітніми особами, оскільки вони мають різну правову природу. В ЦК України та СК України відсутні і інші правові норми, які могли б бути застосовані за аналогією закону чи права до спірних правовідносин ( а.с.18-21 т.3). Вказаний висновок експерта в галузі права [PERSON] 24.09.2019 року, який містить відповідь на запитання АТ «КБ «Земельний капітал» : «Чи є правові підстави визнання недійсним Договору відступлення права вимоги від 26.01.2015 року, укладеного між АТ «КБ «Земельний капітал» та фізичною особою [PERSON]?» не може вважатись джерелом доказів у справі, адже при дослідженні такого висновку встановлено, що висновок не містить будь-якої доказової інформації з приводу обставин, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень. Крім того, відповідно до ст. 114 ЦПК України 1. Учасники справи мають право подати до суду висновок експерта у галузі права щодо: 1) застосування аналогії закону чи аналогії права; 2) змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. 2. Висновок експерта у галузі права не може містити оцінки доказів, вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яке рішення має бути прийнято за результатами розгляду справи. За вимогами ст. 115 ЦПК України 1. Висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. 2. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань. Суд враховує те, що висновок експерта в галузі права [PERSON] від 24.09.2019 року не містить інформації як щодо застосування аналогії закону чи аналогії права, так і щодо змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. Тому вказаний висновок експерта Дзери О. В. вважається судом таким, що не виготовлений відповдіно до ст. 114 ЦПК України. За умовами вказаного висновку експерт [PERSON] робить висновки щодо відповідності договору про відступлення права вимоги чинному законодавству, при цьому зазначає про те, що правові підстави визнання недійсним Договору відступлення права вимоги від 26.01.2015 року, укладеного між АТ «КБ «Земельний капітал» та фізичною сообою [PERSON] з вищенаведених міркувань відсутні. Такі аргументи не можуть бути прийнятними, адже стаття 31 ЦК України є спеціальною статтею, яка передбачає коло правочинів, які мають право вчиняти малолітні особи, а відтак не може бути застосована як аналогія закону до правовідносин, що виникли з договору відступлення права вимоги, укладеного повнолітніми особами, оскільки вони мають різну правову природу. В ЦК України та СК України відсутні і інші правові норми, які могли б бути застосовані за аналогією закону чи права до спірних правовідносин. Вказаний висновок акцентує увагу на неправильності посилання [PERSON] на норми права, при цьому суд наголошує на тому, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Вказана правова позиція висловлена у Постанові Верховного суду від 13 лютого 2020 року у справі №904/349/19 До того ж, висновок експерта [PERSON] коментує норму ст. 65 Сімейного кодексу України, звертаючи увагу на те, що для визначення правових наслідків відсутності згоди другого з подружжя необхідно встановлювати «факт незгоди» другого з подружжя на укладення правочину, а не факт наявності чи відсутності такої згоди. Експертом взагалі не розглядається питання відсутності необхідних повноважень у співвласника при укладенні правочину (ч. 4 ст. 369 Цивільного кодексу України). Крім того, за твердженням Експерта [PERSON] однією з підстав позову позивачка також називає ч. 3 ст. 65 СК України, згідно з якою для укладення одним з подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Такий аргумент також н може вважатись належним, оскільки як вже зазначалось, при визнанні правочину недійним має враховуватись добросовісність контрагента, а не факт наявності чи відсутності згоди. Вкзаана позиція експерта не може бути визнана правильною з 21 листопада 2018 року, адже саме Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, за умовами якої Верховний суд наголошує «При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.» Виходячи з того, що судом не вирішується питання аналогії закону та аналогії права, виявивши невідповідність правової позиції експерта в галузі права [PERSON] у змісті висновку від 24 вересня 2019 року правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17, суд не може посилатись на такий висновок як на джерело певних відомостей. З копії Статуту АТ «Комерційний банк «Земельний капітал» (нова редакція) передбачено, що АТ «Комерційний банк «Земельний капітал» створене в результаті реорганізації товариства з обмеженою відповідальністю комерційний банк «Земельний Капітал» шляхом перетворення у Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Земельний капітал». Рішенням позачергових Загальних зборів акціонерів від 15.11.2018 року тип Банку з публічного акціонерного товариства змінено на приватне акціонерне товариство, а також змінено найменування Банку з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» та Акціонерне товариство «Комерційний банк «Земельний капітал». АТ «КБ «Земельний капітал» є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «КБ «Земельний капітал» ( а.с.87-103 т.3). В судовому засіданні були досліджені матеріали цивільної справи № 191/4188/14-ц за позовом [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Земельний капітал»; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яку в подальшому був уточнений. Так, в матеріалах цивільної справи містяться : меморіальний ордер №1 від 06.11.2012 року про поповнення ПАТ «КБ «Земельний капітал» на рахунок [PERSON] обігових коштів підприємства за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року в сумі 200000,00 грн. ( а.с.26) та меморіальний ордер № 1 від 16.11.2012 року на суму 20000,00 грн. (а.с.27). 14.02.2014 року ПАТ «КБ «Земельний капітал» на ім`я ФОП [PERSON] та поручителя [PERSON] було направлено вимога про дострокове погашення зобов`язання за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами та визначених штрафних санкцій в розмірі 476814,28 грн. станом на 14.02.2014 року. Також повідомлялось, що у разі невиконання вимоги по погашенню боргу Банк буде змушений звернути стягнення на Предмет іпотеки за іпотечним договором № 017-2012-101 від 06.11.2012 року шляхом продажу предмету іпотеки ( а.с.34-39). Направлення вимоги відбулось 14.02.2014 року (а.с. 40), а від отримання вказаної вимоги [PERSON] відмовилась, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення (а.с. 41). На а.с.125-128 міститься копія договору застави товарів в обороті № 017-2012-1-Т від 16.11.2012 року, укладеного між ПАТ «КБ «Земельний капітал» та ФОП [PERSON] , згідно якого за цим договором Заставодавець передає в заставу Заставодержателю у якості забезпечення виконання Заставодавцем зобов`язань за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року товари в обороті, а саме : будівельні товари в асортименті. Загальна заставна вартість предмету застави за погодженням сторін складає 100000,00 грн. Крім того, 06.11.2012 року між ПАТ «КБ «Земельний капітал», ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] був укладений договір поруки № 017-2012-1-П в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року. згідно з яким позичальник зобов`язався повернути кредит в сумі 400000,00 грн. в строк до 05.11.2016 року ( а.с.125-131). Згідно довідки ПАТ «КБ «Земельний капітал» № 34/189 від 27.02.2015 року станом на 26.02.2015 року у ФОП [PERSON] відсутня заборгованість за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року ( а.с.157). З довідки № 34/188 від 27.02.2015 року, виданою ПАТ «КБ «Земельний капітал» вбачається, що станом на 26.02.2015 року у [PERSON] припинено зобов`язання за договором поруки від 06.11.2012 року № 017-2012-1-П у зв`язку з погашенням заборгованості за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року ( а.с.158). Відповідно довідки ПАТ «КБ «Земельний капітал» № 34/187 від 27.02.2015 року, наданої Банком на запит судді Синельниківського міськрайонного суду Твердохліб А.В. , було повідомлено суд, що станом на 26.02.2015 року за договором про відступлення права вимоги від 26.01.2015 року [PERSON] були спалечні грошові кошти у загальній сумі 520000,00 грн., які спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року. Загальна сума погашення 520000,00 грн. ( а.с.159). Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.04.2015 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість за кредитним договором №017-2012 від 06.11.2012 року в розмірі 520000 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3654 грн. ( а.с. 200-204). В матеріалах виконавчого провадження номер ЗПВ за АСВП : 47704206 до боржника [PERSON] міститься виконавчий лист, виданий 18.05.2015 року Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області по справі № 1919/4188/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року в розмірі 520000,00 грн. ( а.с.36 т.1). Постановою в.о. начальника відділу ДВС Синельниківського МРУЮ від 21.05.2015 року було відкрито виконавче провадження ( ВП № 47622163) з виконання виконавчого листа № 191/4188/14-ц про стягнення з [PERSON] суму 520000,00 грн.. Крім того, даною постановою було накладено арешт на все майно [PERSON] та заборонено останній здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику - [PERSON] ( а.с.42 т.1). Згідно акту про проведені електронні торги від 01.09.2017 року начальником Синельниківського МРВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження АСВП : 47704206 щодо стягнення заборгованості з [PERSON] в якому обліковуються, в тому числі : АСВП №47622163 за виконавчим листом № 191/4188/14-ц від 18.05.2015 року, що видав Синельниківський міськрайонний суд щодо стягнення на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 520000,00 грн.; АСВП №47622249 за виконавчим листом № 191/4188/14-ц від 18.05.2015 року, що видав Синельниківський міськрайонний суд щодо стягнення на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 3654,00 грн.; АСВП №54548982 за виконавчим листом № 191/852/16-ц від 26.01.2017 року, що видав Синельниківський міськрайонний суд щодо стягнення на користь [PERSON] суми боргу в розмірі640264,95 грн.; АСВП №54549571 за виконавчим листом № 191/852/16-ц від 26.01.2017 року, що видав Синельниківський міськрайонний суд щодо стягнення на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 6402,64 грн.. Відповідно до протоколу про проведені електронні торги від 17.08.2017 року № 279607 ДП «СЕТАМ», шляхом проведення електронних торгів через Веб-сайт в мережі Інтернет проведено електронні торги з реалізації домоволодіння, яке розташоване за адресою : [ADDRESS] . Дане майно належить [PERSON] ( а.с.820 т.4). Розпорядженням №47622163 начальника Відділу ДВС грошові кошти у сумі на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа № 191/4188/14-ц, виданого 18.05.2015 року Синельниківським міськрайонним судом про стягнення грошових коштів з [PERSON] , необхідно перерахувати 33233,04 грн. на користь [PERSON] ( а.с.831). Згідно копії платіжного доручення № 1260 від 05.09.2017 року Синельниківським МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області було перераховано 33233,04 грн. для зарахування на картку № [NUMBER] [PERSON] з [PERSON] згідно виконавчого документа № 191/4188/14-ц від 18.05.2015 року ( а.с.830). Відповідно довідки Синельниківського МРВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області № 14703 від 26.09.2017 року, при примусовому виконанні рішень було розподілено на перераховано кошти: 3258,55 грн. на користь [PERSON] при примусовому виконанні виконавчого документа № 191/4188/14-ц від 18.05.2015 року, виданого Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення грошових коштів у розмірі 520000,00 грн.; 325,86 грн. виконавчого збору. 3654 грн. на користь [PERSON] при примусовому виконанні виконавчого документа № 191/4188/14-ц від 18.05.2015 року, виданого Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення грошових коштів у розмірі 3654,00 грн.; 365,40 грн. виконавчого збору. 33233,04 грн. на користь [PERSON] при примусовому виконанні виконавчого документа№ 191/4188/14-ц від 18.05.2015 року, виданого Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення грошових коштів у розмірі 520000,00 грн.; 3323,30 грн. виконавчого збору ( а.с.845-847). Свідок [PERSON] , суду пояснила, що на початку січня 2015 року її чоловік [PERSON] , сказав, що він бере суму із їх домашніх заощаджень, та бажає їх вкласти, вона чоловіку довіряла, він був глава сім`ї, більше цьому питанню уваги не приділяла, потім через деякий час на ім`я її чоловіка [PERSON] прийшов лист з суду про розірвання договору у березні - квітні 2018 року, який [PERSON] розпечатав, та запитання [PERSON] , що це таке показав документи, з яких їй стало відомо, що її чоловік [PERSON] взяті у 2015 їх гроші витратив для погашення боргу іншій чужій людині. З цього приводу у них виникла сварка. [PERSON] з їх сейфу узяв 515000-525000 грн, готівкою. Грошима займався чоловік, вона довіряла чоловіку, він сказав ці гроші десь вкладе. З [PERSON] та [PERSON] незнайома. Про повний прибуток чоловіка [PERSON] вона не знає. Гроші були сумісні, всієї сім`ї. Вона не давала згоди на витрачання грошей для погашення боргу [PERSON] та [PERSON] , та ніколи би такої згоди не надала. Загальні витрати в сім`ї складають приблизно 3000 грн. (три тисячі гривень), а сумма 520,000,00 грн. (п`ятсот двадцять тисяч гривень) для неї була і є істотною. До нотаріуса її не запрошували, їй повідомив її чоловік, лише про те, що гроші можуть бути десь вкладені. Ці гроші збиралися не один рік. На цей час таку операцію з 520,000,00 грн. вона би не вчиняла, та на вчинення операції на погашення боргу [PERSON] та [PERSON] згоди не давала та не дала би. Свідок [PERSON] зазначив, що з [PERSON] познайомився, коли купляв будівельні матеріали. До [PERSON] приїхав [PERSON] , та попрохав допомогти у зв`язку з борговою халепою, повідомив йому, що через неділю він розрахується, підїхав до банку підписав договір про уступку права вимоги боргу. Коли він давав згоду допомогти не знав про всі борги [PERSON] та те, що банк звернувся до суду до [PERSON] . Дружина приймала участь більше по домашньому господарству. Як директор веде господарську діяльність фермерського господарства. Договір про відступлення права вимоги укладав, оскільки думав, що [PERSON] через неділю принесе гроші та віддасть, як він і обіцяв. Гроші 520,000,00 грн (п`ятсот двадцять тисяч гривень) були взяті із сімейного бюджету, заробіток зі всієї діяльності його та дружини: обробка землі, огородів, свині, бички та інше, гроші були його та дружини [PERSON] . Гроші взяв у січні 2015 року, куди буде витрачати гроші дружині не повідомляв, дружина йому довіряла. Договір про відступку права вимоги підписував у банку, йому сказали, що буде забезпечення, проте виявавилося що заставного майна немає. Згідно рішення судді Твердохліб А.В. йому стало відомо, що він не є іпотекодержателем. Коли приїхали товару у магазині на 100000 грн немає, та будинок вже не був заставним майном, судом в рішенні це було встановлено. Від реалізації іпотеки не отримував прибутку. В даній справі рішення про подання позову прийняла дружина. Сімейні витрати сім`ї в середньому складали 3000-5000 грн., 520000 грн. є істотною сумою для сім`ї. Договір про уступку права вимоги підписував 26.01.2015, гроші 520000 грн. вносив, вважав, що [PERSON] одразу поверне гроші. Бачив оригінал кредитного договору [PERSON] з банком. Про те, що банк вже звернувся з вимогою до [PERSON] , на момент підписання договору не знав. Банк надавав для огляду кредитний договір. На момент підписання договору про відсутплення права вимоги, ні представник банку, ні [PERSON] , ні інші особи не повідомляли йому про наявність вимоги банку до [PERSON] щодо сплати боргу та про дострокове виконання зобов`язання. Його залучили як позивача у справі № 191/4188/14-ц, позовну заяву суддею Твердохліб А.В. було задоволено та стягнуто з [PERSON] 520000 грн заборгованості за кредитним договором. Звертався до адміністративних судів, місцевих судів щодо виконання рішення суду як кредитор, звертався до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з [PERSON] , [PERSON] щодо стягнення відсотків та пені, оскільки вважав кредитний договір є чинним. З боку ФОП [PERSON] погашення заборгованості не здійснювалося, звернення стягнення іпотеки на його користь не здійснювалася, оскільки іпотека була втрачена. До моменту укладання договору про відступку права вимоги ніхто йому не повідомляв про реалізацію заставленого майна, [PERSON] вже не була власником магазину. Довідка про те що він вніс гроші банку достовірна, як і ті довідки про те, що у [PERSON] відсутня заборгованість за кредитним договором та договір поруки є припиненим, довідка про те, що у [PERSON] відсутня заборгованість перед банком. Йому ніхто не повідомляв, що з січня 2015 року кредитний договір є нечинним. В січні 2015 року ним не здійснювалося: зміна строку, прощення боргу [PERSON] та [PERSON] . Він вважав у січні 2015 року, що кредитний договір є чинним на момент укладення договору про уступку права вимоги, та те, що він має права вимогати стягнення за кредитним договором. На цей час йому кредитні кошти не погашені. В процесі розгляду від [PERSON] та [PERSON] отримував копійки, які не вистачало навіть на покриття видатків на охорону майна. Гроші від реалізації майна [PERSON] та [PERSON] не отримував. Свідок [PERSON] пояснив суду, що в січні 2015 року звертався до банку, щодо проблем виплати,просив реструктуризувати борг, на що банк відмовлявся. Відчуження предмету іпотеки здійснив десь через місяць, договір купівлі-продажу був укладений з метою погашення заборгованості, договір був укладений з [PERSON] у 2015 році. [PERSON] був винен 50000 доларів, продавши дім розрахувався з [PERSON] . Суд продовжувався щодо стягнення сум. Погашенням боргу займалася державна виконавча служба, вона забрала все майно. Кредитний договір був укладений з [PERSON] , [PERSON] сплатив гроші за [PERSON] , а він був поручителем та стороною по іпотечному договору. Замінити кредитора з банку на [PERSON] була ініціатива [PERSON] [PERSON] привіз до нього [PERSON] та познайомив, він погодився оскільки банк на нього сильно тиснув. Банк постійно дзвонив, почався судовий процес, на його утриманні знаходилися два інваліди теща [PERSON] та її син [PERSON] , теща вмерла залишився її син. Якби банк в листопаді 2014 року на нього не тиснув, він би не погодився на уступку права вимоги по кредитному договору на [PERSON] . Саме через примус та тиск з боку банку банку він (свідок) прийняв рішення щодо укладання договору про відступлення права вимоги. [PERSON] дійсно сплатив 520000 грн. В справі № 191/4188/14-ц свідок дійсно приймав участь. На а.с. 201 справи 191/4188/14-ц, у рішенні суду вірно зазначено, що [PERSON] сплачено 520000 грн, які спрямовані на погашення заборгованості; відповідно до довідок банку розумів, що у [PERSON] припинено зобов`язання з погашення заборгованості за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012, у ФОП [PERSON] відсутня заборгованість за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012. На користь [PERSON] нічого не сплачував, тільки домовлялися про погашення заборгованості. Свідок [PERSON] повідомив суд про те, що йому стало відомо від матері [PERSON] , що його батько [PERSON] віддав 520000 грн на погашення заборгованості. Гроші були батьків [PERSON] та [PERSON] , ці гроші батьки заробили самостійно, вони ведуть господарство, в січні 2015 року він знав, що в сейфі були гроші батьків. Мати [PERSON] в 2018 році йому повідомила, що ту суму 520000 грн, яка була в сейфі батько [PERSON] витратив на погашення боргу. Власні кошти свідка в сейфі не зберігаються. Думає, що його мати [PERSON] не надала би згоду на таке витрачання їх з батьком сумісних коштів. Свідок [PERSON] пояснив, що мешкає окремо від батьків, до цього два роки тому мешкав з батьками. Мати [PERSON] йому розповіла, що батько [PERSON] взяв гроші сім`ї, в цей час він знаходився у місці позбавлення волі. Гроші, які взяв батько [PERSON] , належали батькові [PERSON] та матері [PERSON] та знаходилися у сейфі. В сейфі завжди знаходилися гроші в сумі приблизно 500000 грн., для обробки землі, про це розповідала мати. Крім батьків та брата нікто інший не був обізнаний про наявність грошей. Сумма 520000 грн. для сім`ї істотно велика. Гроші батьки заробили, мати допомогала батькові. Він не знає куди батько витратив гроші. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути ред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. За приписами ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність із підстав, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов`язанні. Відповідно до ч. 1ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні визначені ст.512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним. У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст.656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України. Відповідно до ч. 1ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України "Профінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону). Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено уст. 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність". Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування. Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними. Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором. Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги). Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст,суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків. Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30.01.2018 року по справі №910/7038/17. Відповідно до п.1 ч.1 Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначенихМитним кодексом України. Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16. Виходячи з викладеного суд дійшов висновків про те, що укладений між сторонами договір про відступлення права вимоги від 26 січня 2015 року не має таких ознак договору факторингу, як фінансування під відступлення права грошової вимоги, адже [PERSON] здійснював погашення заборгованості за конкреним кредитним договором. Вказане підтверджується дослідженими судом: -довідкою ПАТ «КБ «Земельний капітал» № 34/189 від 27.02.2015 року, відповідно до якої станом на 26.02.2015 року у ФОП [PERSON] відсутня заборгованість за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року ( а.с.157), -довідкою № 34/188 від 27.02.2015 року, виданою ПАТ «КБ «Земельний капітал» яка передбачає, що станом на 26.02.2015 року у [PERSON] припинено зобов`язання за договором поруки від 06.11.2012 року № 017-2012-1-П у зв`язку з погашенням заборгованості за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року ( а.с.158) -довідкою ПАТ «КБ «Земельний капітал» № 34/187 від 27.02.2015 року, наданої Банком на запит судді Синельниківського міськрайонного суду Твердохліб А.В. , в умовах якої передбачено, що станом на 26.02.2015 року за договором про відступлення права вимоги від 26.01.2015 року [PERSON] були спалечні грошові кошти у загальній сумі 520000,00 грн., які спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року. Загальна сума погашення 520000,00 грн. ( а.с.159). -Поясненнями свідка [PERSON] , який тверджував, що останній з [PERSON] звернувся до банку з приводу погашення заборгованості за кредитним договором і був впевнений в тому, що такий кредитний договір є чинним, на підставі якого [PERSON] зможе отримати відсотки та неустойку за весь час прострочення, у разі допущення такого. Судом також враховується, що сторонами не подано доказів того, що за спірним договором про відступлення права вимоги відбулась передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримав послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними. Щодо вимог [PERSON] про визнання недійсним договору про відсутплення права вимоги від 26 січня 2015 року суд зазначає про наступне Згідно ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним Спільно , якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ст.63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 65 Сімейного Кодексу України визначено право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі- продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Дружина, чоловік мають право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі ( ст.67 Сімейного Кодексу України). Згідно ст.70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 177 ЦК України 1. Об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до ст. 178 ЦК України 1. Об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. 2. Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом. Відповідно до ст. 181 ЦК України 1. До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. 2. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі. Відповідно до ст. 190 ЦК України 1. Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.2. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Відповідно до абзацу восьмого статті 2 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18.11.2003 № 1255-IV рухоме майно - окрема рухома річ, сукупність рухомих речей, гроші, валютні цінності, цінні папери, а також майнові права та обов`язки; Відповідно до ст. 192 ЦК України 1. Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. 2. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Розуміння вказаних норм права у їх системному зв`язку дає змогу суду дійти висновків про те, що наявні у [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 520000,00 грн. (п`ятсот двадцять тисяч гривень), які останній взяв із сейфу та розпорядився такими на власний розсуд є об`єктом цивільних прав і належать до категорії рухомих речей. Вказане майно (грошові кошти) є об`єктом права спільної сумісної власності адже набуті під час шлюбу внаслідок спільної діяльності [PERSON] та [PERSON] . Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує Такий висновок грунтується на правовій позиції Великовї Палати Верховного Суду, що висловлена у Постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. Щодо твердження банку про те, що грошові кошти в сумі 520000,00 гривень виступали засобом платежу і не потребували надання письмової згоди дружини, з посиланням на Постанову Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі №463/5955/15-ц, провадження провадження № 61-12374св18 суд зазначає про те, що у вказаній справі № 463/5955/15-ц Верховний суд дійшов наступних висновків, зокрема: 12 листопада 2015 року на виконання зазначеного договору відповідач [PERSON] сплатив ТОВ «ЛК «Ваш Авто» 30 000,00 грн, що підтверджується квитанцією № 9731210007. Сторони договірних правовідносин, ТОВ «ЛК «Ваш Авто» та [PERSON], досягли згоди з істотних умов договору та не оспорюють укладений ними договір, вчинивши певні дії щодо реалізації мети укладення цього договору. Згідно з пунктом 17.2 умов договору фінансового лізингу, якщо Лізингоодержувач одружений, то цим він заявляє, що має згоду іншого з подружжя на укладення Договору. Відповідно до пункту 17.3 цього ж договору сторони узгодили, що підписанням договору та додатків до нього Лізингоодержувач, який одружений, визнає, що Договір про надання послуг з фінансового лізингу укладений в інтересах сім`ї та товар, який буде придбаний на підставі Договору, буде використовуватися на потреби сім`ї. Суди правильно встановили, що як одну із істотних умов договору сторони узгодили обов`язковість використання транспортного засобу в інтересах сім`ї. Спірний договір не є угодою щодо розпорядження майном подружжя, а є угодою, яка на момент її укладення за своєю природою носить ознаки договору найму(оренди), оскільки зобов`язання набути у власність предмета лізингу, згідно пункту 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» несе лізингодавець, а лізингоутримувач, при умові виконання договору, отримує предмет договору лише у володіння та користування без права розпорядження. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», частини 1 статті 806 ЦК України, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є договором оренди, за яким лізингодавець передає лізингоодержувачеві у користування майно на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Тобто при укладанні договору лізингу відсутнє майно яким розпорядився другий з подружжя, а проводиться лише грошова оплата предмета лізингу, грошові кошти не є предметом договору лізингу, а лише еквівалентом оплати за користування предметом лізингу, що не потребує письмової згоди іншого з подружжя. При вирішенні питання про необхідність отримання згоди (письмової, нотаріальної) іншого з подружжя на розпорядження грошовими коштами, якщо вони становлять спільну сумісну власність, необхідно виходити з правової природи правочину, що укладається одним із подружжя. У випадку вчинення правочинів (договорів), в яких грошові кошти є не предметом договору, а лише засобом платежу, письмової згоди іншого з подружжя на укладання договору законом прямо не вимагається. Виходячи з викладеного суд зазначає про те, що предметом договору про відступлення права вимоги від 26 січня 2015 року є право Нового кредитора замість Первісного кредитора вимагати від боржника виконання зобов`язань за Основним договором в розмірі 520000,00 грн. (п`ятсот двадцять тисяч гривень) (пп. 1.2. п. 1 договору). Відповідно до п. 2.1. договору за відступлення права вимоги за цим договором Новий кредитор сплачує Первісному кредитору суму в розмірі 520 000 00 грн. (п`ятсот двадцять тисяч гривень) у безготівковій формі на рахунок… Відповідно до умов пп. 3.3. п. 3 Договору Сторони у випадку несвоєчасної оплати Новим кредитором платежів , порядок оплати яких визначений у п. 2.1. цього договору, на користь Первісного кредитора у зв`язку з чим затримка у перерахуванні платежу (частини платежу) складає більше ніж один місяць, цей договір про відступлення права вимоги вважається розірваним без укладення будь-яких інших угод. В такому випадку, грошові кошти перераховані Новим кредитором на виконання п. 2.1. цього Договору не повертаються Новому кредитору, а спрямовуються Первісним кредитором на погашення заборгованості Боржника за Основним договором. Виходячи з викладеного, передбачені оспорюваним договором грошові кошти виступають не тільки засобом платежу (за п. 2.1.) але й є предметом договору у випадку розірвання такого договору (п. 3.3.) адже вказаний пункт передбачає подільшу долю зараховних на рахунок банку грошових коштів - погашення заборгованості за кредитним договором та набуття регресного права вимоги, що робить внесені на рахунок банку гроші не тільки засобом платежу але й предметом договору. З приводу вказаних обставин сторони дійшли згоди, тому суд не може обмежуватись правовою позицією Верховного суду, що висловлена у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №463/5955/15-ц, провадження провадження № 61-12374св18. Відповідно до ст. 638 ЦК України 1. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 2. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 655 ЦК України 1. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 656 ЦК України 1. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. 2. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. 3. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. 4. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. 5. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України 1. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України 1. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 1.1. Договору про відступлення права вимоги Первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, що належить Первісному кредитору, і стає Кредитором за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року, укладеним між Первісним кредитором та Боржником ( Основний договір) ( а.с.13 т.1). Пунктами 1.2,1.3 Договору про відступлення права вимоги передбачено, що за цим договором Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника виконання зобов`язань за Основним договором в розмірі 520000,00 грн.. Сторони досягли домовленості, що право вимоги, яке належить Первісному кредитору за Основним договором переходить до Нового кредитора з моменту (дати) проведення повної оплати відповідно до п.2.1. цього договору. Крім того, п.1.4 Договору передбачено, що сторони досягли домовленості, що підписання з Первісним кредитором акту приймання-передачі документів, які засвідчують права, що передаються та інформації, яка є важливою для їх здійснення за Основним договором, перелік яких визначено у додатку №1 до цього договору, повинно бути проведено протягом трьох робочих днів з моменту виконання Новим кредитором п.2.1 цього договору. ( а.с.13 т.1). Згідно копії акту приймання-передачі №1 до Договору про відступлення прав вимоги від 26.01.2015 року, 28.01.2015 року ПАТ «КБ «Земельний капітал» ( далі «Первісний кредитор»), з однієї сторони та [PERSON] ( далі «Новий кредитор»), з другої сторони, склали та підписали цей Акт на підставі п.1.4 Договору про відступлення прав вимоги від 26.01.2015 року про передачу Первісним кредитором Новому кредитору документів : Кредитний договір № 017-2012 від 06.11.2012 року (оригінал); договір про внесення змін та доповнень №1 від 16.11.2012 року до кредитного договору № 017 від 06.11.2012 року (оригінал); договір про внесення змін та доповнень №2 від 24.04.2013 року до кредитного договору №017 від 06.11.2012 року (оригінал); іпотечний договір №017-2012-1-І від 06.11.2012 року з додатками (оригінал); заява ФОП [PERSON] від 06.11.2012 року про надання кредиту (завірена копія); заява ФОП [PERSON] від 16.11.2012 року про надання кредиту (завірена копія); меморіальний ордер №1 від 06.11.2012 року (оригінал); меморіальний ордер № 1 від 16.11.2012 року (оригінал). ( а.с.180 т.1). Відповідно до ст. 203 ЦК України 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виходячи з того, що після направлення 14.02.2014 року ПАТ КБ «Земельний капітал» письмових повідомлень [PERSON] , [PERSON] з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір № 017-2012 від 06.11.2012 року припинив свою дію 15.03.2014 року, тобто в останній тридцятий день з дня направлення вимоги про достороке повне виконання зобов`язань за кредитним договором, ПАТ «КБ «Земельний капітал» 26.01.2015 року не міг передавати на користь [PERSON] право вимоги за вказаним кредитним договором. Змінене за вимогою ПАТ «КБ «Земельний капітал» про дострокове виконання зобов`язання, що виникло на підставі кредитного договору, в умовах договору про відступлення права вимоги від 26 січня 2015 року не передбачене, зміст такого не визначений, що вказує на відсутність погодження сторонами істотних умов про зміст зобов`язання, в межах якого Новий кредитор набуває право вимоги замість первісного кредитора. Якщо зміст умов договору про відступлення права вимоги від 26 січня 2015 року вказують на відступлення банком на користь [PERSON] прав за кредитним договором № 017-2012 ід 06.11.2012 року і продовження дії такого кредитного договору, то наявні в матеріалах справи: - довідка ПАТ «КБ «Земельний капітал» № 34/189 від 27.02.2015 року, відповідно до якої станом на 26.02.2015 року у ФОП [PERSON] відсутня заборгованість за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року ( а.с.157). - довідка № 34/188 від 27.02.2015 року, виданою ПАТ «КБ «Земельний капітал» яка передбачає, що станом на 26.02.2015 року у [PERSON] припинено зобов`язання за договором поруки від 06.11.2012 року № 017-2012-1-П у зв`язку з погашенням заборгованості за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року ( а.с.158) - довідка ПАТ «КБ «Земельний капітал» № 34/187 від 27.02.2015 року, наданої Банком на запит судді Синельниківського міськрайонного суду Твердохліб А.В. , в умовах якої передбачено, що станом на 26.02.2015 року за договором про відступлення права вимоги від 26.01.2015 року [PERSON] були спалечні грошові кошти у загальній сумі 520000,00 грн., які спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором № 017-2012 від 06.11.2012 року. Загальна сума погашення 520000,00 грн. ( а.с.159). Вказують на те, що зобов`язання є виконаним у спосіб прийняття кредитором виконання від іншої особи (ст. 528 ЦК України), при цьому зобов`язання в даному випадку не припиняється, а змінюється у такому зобов`язанні виключно сторона - кредитор. Всі досліджені судом докази підтверджують факт того, що сторони не домовились про всі істотні умови щодо змісту зобов`язання в якому може бути змінений кредитор в договорі про відступлення права вимоги від 26.01.2015 року. В даному випадку дії ПАТ «КБ «Земельний капітал» не відповідали вимогам справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) адже Новий кредитор, Позичальник та Іпотекодавець, як сторони договору про відступлення права вимоги за кредитним договором № 017-2012 від 06.1.2012 року не були обізнані про його припинення. Допитані як свідок [PERSON] та [PERSON] повідомили суд про те, що у разі надання ПАТ «КБ «Земельний капітал» інформації про припинення кредитного договору № 017-2012 від 06.1.2012 року через пред`явлення кредитором вимоги про дострокове виконання, а токож через пропуск банком строку пред`явлення до поручителя вимоги, у зв`язку з чим порука з 06 листопада 2013 року є припиненою, що встановлено рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2015 року у справі № 191/4188/14-ц, останні не надали б згоди на укладення договору про відступлення права вимоги. Дії [PERSON] в частині збільшення позовних вимог із нарахуванням відсотків та неустойки відповідно до умов кредитного договору і після розгляду справи Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області № 191/4188/14-ц підвтерджують необізнаність [PERSON] щодо обставин припинення кредитного договору. Суд також враховує пояснення свідка [PERSON] з приводу того, що укладення договору про відступлення права вимоги відбувалось під тиском банку, який пред`явив позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. За вказаних вище обставин судом встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо змісту зобов`язання, у якому здійснювалась заміна кредитора. Волевиявлення [PERSON] не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, адже дії [PERSON] були спрямовані на припинення договору поруки у спосіб погашення заборгованості, що підтверджено самим банком. Волевиявлення [PERSON] було спрямоване на отримання права вимоги за чинним кредитним догором як щодо боржника, так і щодо поручителя але правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним через неповідомлення ПАТ «КБ «Земельний капітал» про обставини, що мали істотне значення для [PERSON] в статусі нового кредитора. Таке неповідомлення здійснене у формі замовчування, а можливість [PERSON] дазнатись про факти пред`явлення ПАТ «КБ «Земельний капітал» вимог про дострокове погашення заборгованості з`явилась у останнього не з моменту укладення оспорюваного договору про відступлення права вимоги, або внесення кожного платежу, а з дня залучення [PERSON] Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області в правовому статусі правонаступника Кредитора у справі № 191/4188/14-ц. За таких обставин договір про відсутплення права вимоги від 26 січня 2015 року має бути визнаний судом недійсним. З приводу заявленої АТ КБ «Земельний капітал» позиції щодо неможливості суду в даній справі вирішувати питання про недійсність оспорюваного договору через вирішення Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області цивільної справи № 191/4188/14-ц суд звертає увагу на предмет та підстави позову у справі № 191/4188/14-ц, зокрема визнання сторонами чинності як кредитного договору, так і договору про відступлення права вимоги. Так як договір про відступлення права вимоги від 26 січня 2015 року не містить ознак нікчемності, а є оспорюваним виключно в даній справі, питання щодо недійсності договору, який не оспорювався сторонами, судом не вирішувалися. За чинним законодавством України при розгляді будь-якої справи суд зобов`язаний перевіряти відповідність договору вимогам чинного законодавства і тільки якщо договір містить ознаки нікчемності, суд має зазначити про таке але в інших випадках будь-який договір, який не є нікчемним не може вважатись оспорюваним до того моменту, поки не буде заявлений позов з відповідними підставами і предметом. Висновки АТ «КБ «Земельний капітал» про припинення зобов`язання через неможливість виконання зобов`язання (ст. 607 ЦК України) не можуть вважатись доведеними адже відповідно до вимог ст. 607 ЦК України Зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Судом таких обставин не встановлено, при цьому обставини припинення правового статусу фізичної особи-підприємця [PERSON] не припиняють зобов`язання, що триває, адже після припинення ФОП права і обов`язки у зобов`язаннях набуваються безпосередньо [PERSON] . Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року у справі № 6-125цс13., та постанові ВСУ від 09.08.17 у справі № 3-788гс17, за якою відповідно до статей 51, 52, 598-609 ЦК, статті 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" однією із особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном». Суд критично ставиться до тверджень АТ «КБ «Земельний капітал» в частині надання [PERSON] мовчазної згоди на розпорядження [PERSON] спільними грошовими коштами в сумі 520 000,00 грн., адже такі твердження суперечать поясненням свідка [PERSON] , яка не була обізнана про зміст правочину, його істотні умови. Крім того, такі твердження банку містять в собі інформацію про участь Позивачки [PERSON] у правовідносинах, що виникли на підставі договору про відступлення права вимоги, при цьому така участь самим же АТ КБ «Земельний капітал» заперечується адже банк стверджує, що згода другого з подружжя на використання спільних грошей як засобу платежу не потрібна. Також суд критично ставиться до тверджень АТ «КБ «Земельний капітал» в частині надання [PERSON] згоди щодо продажу іпотечного майна в процедурі виконавчого провадження. Ні матеріали справи, ні чинне законодавство не передбачають отримання згоди кредитора у виконавчому провадженні на реалізацію предмета іпотеки на торгах (аукціоні). Також сторонами не подано доказів, які вказують на бажання Кредитора [PERSON] залишити собі майно, що залишилось не реалізованим. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 26.01.2015 року, суд вважає необхідним в задоволенні даних вимог відмовити за наступних підстав. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави починається від дня набуття оспорюваних активів відповідачем. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом. Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності ( ст.262 ЦК України) В статті 267 ЦК України визначені наслідки спливу позовної давності. Так, особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). Враховуючи те, що до вимог позивача [PERSON] АТ «КБ «Земельний капітал» заявлено про застосування загального трирічного строку позовної давності, а також те, що вимоги [PERSON] є обгрунтованими, суд задовольняє заяву про застосування строку позовної давності та відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] адже такий був обізнаний про зміст умов договору про відступлення права вимоги з дня укладення такого договору. Щодо застосування строку позовної давності щодо вимог [PERSON] , суд зважає на те, що у березні-квітні 2018 року [PERSON] отримала у відділені зв`язку с. Луб`янка копію позовної заяви [PERSON] до її чоловіка - [PERSON] , ПАТ КБ «Земельний капітал», третя особа: [PERSON] про визнання договору про відступлення права вимоги (цесії) від 26 січня 2015 року недійсним, з якої їй стало відомо про те, що 26 січня 2015 року її чоловік - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] уклали з ПАТ КБ «Земельний капітал» договір про відступлення права вимоги, за яким [PERSON] виплатив банку грошові кошти у значному розмірі 520 000 грн., які були спільним майном подружжя. 04.05.2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності Позивачка [PERSON] звернулась з позовом до суду. Умови оспорюваного договору про відступлення права вимоги не передбачають інформації про участь [PERSON] в процедурі укладення оспорюваного договору, матеріали справи не містять інформації про обізнаність [PERSON] раніше, ніж у березні-квітні 2018 року за вказаних Позивачкою обставин. Виходячи з чого Позивачка [PERSON] не ваажається такою, пропустила строк позовної давності для звернення до суду. При цьому суд наголошує, що Позивачка підтвердила порушення власних законних прав та інтересів у спосіб укладення оспорюваного договору про відступлення права вимоги, за умовами якого Позивачка мала б набути, нарівні з [PERSON] , правовий статус кредитора за договором, який вже припинив свою дію та отримати все, на що розраховував отримати [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В Рішенні Європейського суду з прав людини у Справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та 71378/10) Суд нагадує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Кореску v. Slovakia), п. 50; «Anheuser-Busch Inc. проти Португалії» (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І).

Outcome: partial