Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням, виселення з нього відповідача та вселення позивача . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що в 2004 році батьки позивача отримали для проживання житлове приміщення - кімнату № 34 в секції № 5 будинку № [ADDRESS] Позивач разом з батьками зареєструвався в вищевказаній квартирі. В березні 2014 року батьки Позивача знялись з реєстрації. Відповідач є користувачем сусідніх кімнат тої ж секції № 5. Відносини сім′ї Позивача з Відповідачем не склались. Відповідач вважав, що спірна кімната надана батькам Позивача неправомірно, створював перешкоди у користуванні спірною кімнатою. Після того, як батьки Позивача залишили спірну кімнату, Відповідач самочинно зайняв її, відмовляється відчиняти вхідні двері, стверджує, що у Позивача відсутнє право користування спірною кімнатою, що уся секція № 5 надана для проживання лише Відповідачу. Батьки Позивача своєчасно сплачували комунальні послуги за вказану кімнату. Після того, як вони залишили вказану кімнату та знялись з реєстрації за її адресою, Позивач почав сплачувати за комунальні послуги, але через те, що Відповідач не допускає Позивача до кімнати, останній фактично не має можливості споживати вказані послуги. Тому з серпня 2014 року Позивач перестав сплачувати за вказані послуги, які фактично споживаються відповідачем. Тому просив суд визнати що [PERSON] має право на користування житловою кімнатою [ADDRESS] виселити з вказаної кімнати відповідача [PERSON] та вселити у вказану кімнату позивача. Відшкодувати позивачу судові витрати. Надіслати позивачу та його представнику копію повного судового рішення по справі незалежно від того чи буде позивач та/або його представник присутнім під час оголошення рішення суду. Позивач в судовому засіданні зазначив, що батьки отримали спірну кімнату в гуртожитку ще в 2006 році, в цій кімнаті вони проживали на підставі ордеру, потім на деякий час виїхали. Батьки переїхали в інше житло, а йому залишили кімнату в гуртожитку, т.я. він був вписаний в ордер як член сім"ї наймача. Однак з 2014 року він не може користуватись кімнатою, і навіть потрапити до неї, оскільки відповідач зайняв усю секцію. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що в 2006 році отримав ордер на кімнату, проживали сім»єю, вони виїхали, залишився син в гуртожитку. Однак оскільки відповідач зайняв усю секцію № 5, у тому числі й кімнату № 34, яка на підсаві ордеру віділена сім"ї позивача, син не може користуватись квартирою. На усні звернення з проханням висилитись відповідач не реагує. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вони з чоловіком виїхали з кімнати, залишився син. Однак з 2014 року син не може користуватись кімнатою, оскільки її самовільно зайняв відповідач. Відповідач у судовому засіданні не був присутнім, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за зареєстрованою в установленому порядку адресою, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, тому суд розглядає справу у відсутність відповідача з ухваленням заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши у сукупності представлені докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 14 липня 2006 року [PERSON] видано Ордер на жилу площу в гуртожитку № [NUMBER] на право зайняття квартири з 1 кімнати жилою площею 12,51 кв. м., за адресою [ADDRESS]. На підставі ордеру в кімнату вселились [PERSON] та члені його сім"ї - дружина [PERSON] та син [PERSON] - позивач, та зареєстрували своє місце проживання за вказаною адресою (а.с.8). Також судом встановлено, що у період з 2009 року по 2014 рік [PERSON] постійно сплачував нараховані суми за житлово-комунальні послуги, утому чіслі за: водопостачання та водовідведення, газопостачання, теплову енергію, електроенергію, про що свідчать копії квитанцій за вказаний період (а.с. ). Як вбачається з довідки № 2 від 28.01.2010 року за адресою:[ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], та позивач [PERSON] (а.с.12). Судом встановлено, що Відповідач з сім'єю дійсно проживають за вищевказаною адресою, але не зареєстрували у встановленому законом порядку місце проживання. Так, як вбачається з довідки, виданої Виконавчим комітетом Дзержинської районної у місті ради за № Я-7-із від 04.12.2015 року сім»я відповідача [PERSON] дійсно проживає у секції № 5 у гуртожитку в будинку [ADDRESS], та фактично користується всією секцією з 5-ти кімнат, зокрема і кімнатою № 34, жилою площею 12,0 м.кв. Вирішуючи спір, суд враховує наступне. Серед основних прав і свобод людини і громадянина є право на житло. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47 Конституції України). Ця норма гарантує громадянам, які потребують соціального захисту, надання житла державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату, відповідно до закону. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку,встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст.4). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. Відповідно до ч.1ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб»єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Позов про визнання права як способу захисту цивільних прав, визначений статтею 16 ЦК України, подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. В контексті застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ЄСПЛ здійснив тлумачення поняття «майно» та визначив, що до майна відносять як рухому, так і нерухому приватну власність. Термін «власність» може означати або «існуючу власність» або претензії щодо яких заявник може довести, що він принаймні має «законні підстави» отримати можливість використати право власності. Крім того, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст.8, дана Конвенція гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. У цій справі, спір стосується наявного майна, яке було передане у користуванні членів сім»ї позивача відповідно до рішення виконкому Дзержинської районної у місті Кривому Розі ради. Таким чином, відповідно до положень ст. 41 Коституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 15, 1216 ЦК України, [PERSON] має право на судовий захист свого порушеного права. Статтею 6 ЖК УРСР визначено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Згідно ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення. Відповідно до ст. 59 ЖК УРСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючи дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Відповідачем не надано доказів, що ордер на житлове приміщення, а саме кімнату [ADDRESS] визнано недійсним у встановленому законодавством порядку, а отже й відсутні підстави вважати, що позивач не має права на користування спірним житлом. Згідно з статтею 54 ЖК УРСР, якщо в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, звільнилося неізольоване жиле приміщення, воно надається наймачеві суміжного приміщення. Ізольоване жиле приміщення, що звільнилося в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов (стаття 34), надається йому, а в разі відсутності такого наймача - іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. При цьому загальний розмір жилої площі не повинен перевищувати норми, встановленої статтею 47 цього Кодексу, крім випадків, коли наймач або член його сім'ї має право на додаткову жилу площу. Якщо розмір ізольованої кімнати, що звільнилася, є меншим за встановлений для надання одній особі, зазначена кімната у всіх випадках передається наймачеві на його прохання. В ході судового розгляду не надано доказів, що спірна кімната передана у користування відповідача на законних підставах, у тому числі й в порядку ст. 54 ЖК УРСР. У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, та такими, що підлягають задоволенню частково, тому за [PERSON] слід визнати право користування житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS], та вселити його у вказане приміщення, що буде відповідати характеру порушених прав. Щодо вимог про вислення, суд визнає їх передчасними, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів того, що позивач вживав заходів щодо звільнення житлової площі відповідачем, не надано. Також не встановлено підстав, зазначених ст. 114-116 ЖК УРСР для виселення відповідача, та не надано доказів, що відповідач добровільно відмовив звільнити займане приміщення (зокрема, акти державного виконавця, акти за участі свідків, органів місцевого самоврядування). Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, а саме судовий збір, сплачений позивачем за подання позову, підлягає стягненню з відповідача. Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст.84,88 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", згідно з яким розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Витрати позивача на правову допомогу підтверджені документами: квитанцією № 006657 від 14.08.2015р. на суму 1500,00грн.; свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 0482 від 11.11.2003р. на Якименко С.Г., договором про надання правової допомоги № 271/15 від 14.07.2015р., розрахунком витрат на правову допомогу . Перевіривши надані документи, розрахунки, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу, а саме у розмірі 1500,00грн., оскільки вони підтверджені належними доказами та підтверджені належним чином, та стягує їх з відповідача. Враховуючи викладене,

Outcome: partial