Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 35152,37 грн. та 50000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначив, що він знаходився у трудових відносинах з відповідачем, де працював на посаді наладчиком КВП та А в період з 14 березня 2014 року по 23 березня 2015 року. З початку його трудової діяльності заробітну плату йому виплачували нерегулярно, спочатку затримували на три місяця, а на момент звільнення борг по заробітній платі затягнувся з вересня 2014 року по березень 2015 року та становив 18714,31 грн., які були йому нараховані підприємством, але не виплачені. Після звільнення відповідач не провів з ним повний розрахунок. На підставі даних Державної служби статистики України щодо відсоткового розміру індексів інфляції у 2014 та 2015 роках, вираховані ним суми компенсації втрати частини доходів, у зв'язку з порушенням строків їх виплат, становлять: за вересень 2014 року 1860,15 грн., за жовтень 2014 року 1728,80 грн., за листопад 2014 року 753,87 грн., за грудень 2014 року 1472,76 грн., за січень 2015 року 510,46 грн., за лютий 2015 року 668,24 грн., за березень 2015 року 384,54 грн., а загальна сума компенсації складає 7378,82 грн. Його середньоденна заробітна плата становила 97,37 грн., а з моменту його звільнення 23 березня 2015 року по день звернення до суду з позовом 08 травня 2015 року минуло 85 днів, тож компенсація за затримку розрахунку при звільненні становить 8276,45 грн., виходячи з розрахунку: 97,37 грн. * 85 днів. Загальна сума заборгованості відповідача перед ним складає 35152,37 грн. Все вищевикладене заподіяло йому величезні моральні страждання, він весь час переживав в продовжує переживати з приводу існування своєї сім'ї, можливості виконання їхніх фінансових зобовязань перед банками - кредиторами. Внаслідок цього він та його сім'я позбавлені права нормального життєвого спілкування між собою, а також з близькими людьми, які оточують їх. Завдану йому моральну шкоду він оцінює у 5000 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, письмово просив суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не зявився та про причини неявки суду не повідомив, хоча про місце і час слухання справи був повідомлений належним чином. У відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав: В ході судового розгляду встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах з 14 березня 2014 року по 23 березня 2015 року, позивач працював налагоджувальником контрольно-вимірювальних приладів та автоматики служби головного енергетика, лабораторії, промелектроники та автоматики, з середньоденною заробітною платою в розмірі 97,37 грн., що підтверджується копією трудової книжки та довідкою за вих. № 79 від 26 березня 2015 року. За період з вересня 2014 року по березень 2015 року відповідач не виплачував позивачеві заробітну плату, через що за вказаний період виникла заборгованість позивача перед відповідачем по заробітній платі, яка становить 18914,16 грн. Данні обставини підтверджується розрахунковими листками позивача (табельний номер 9296) за період з вересня 2014 року по березень 2015 року, вказана заборгованість не була виплачена позивачеві при звільненні та підлягає стягненню на користь останнього з відповідача в межах заявлених позовних вимог в розмірі 18714,31 грн. Сума компенсації позивачу втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати обчислюється наступним чином: - за вересень 2014 року: 3874,45 грн. * 102,4 % * 101,9 % * 103 % * 103,1 % * 105,3 % * 110,8 % * 114 % * 102,2 % - 3874,45 грн. = 1961,40 грн.; - за жовтень 2014 року: 3671 грн. * 101,9 % * 103 % * 103,1 % * 105,3 % * 110,8 % * 114 % * 102,2 % - 3671 грн. = 1728,81 грн.; - за листопад 2014 року: 1877,83 грн. * 103 % * 103,1 % * 105,3 % * 110,8 % * 114 % * 102,2 % - 1877,83 грн. = 832,84 грн.; - за грудень 2014 року: 3668,47 грн. * 103,1 % * 105,3 % * 110,8 % * 114 % * 102,2 % - 3668,47 грн. = 1472,77 грн.; - за січень 2015 року: 1195,90 грн. * 105,3 % * 110,8 % * 114 % * 102,2 % - 1195,90 грн. = 429,72 грн.; - за лютий 2015 року: 2297,08 грн. * 110,8 % * 114 % * 102,2 % - 2297,08 грн. = 668,24 грн.; - за березень 2015 року: 2329,43 грн. * 114 % * 102,2 % - 2329,43 грн. = 384,54 грн. Загальна сума компенсації позивачу втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати складає 7478,32 грн., проте стягненню підлягає сума компенсації в межах заявлених позовних вимог в розмірі 7378,82 грн. Відповідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 09 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік", тривалість робочого часу у період з 24 березня 2015 року по дату, зазначену позивачем в обґрунтуванні позову, тобто 08 травня 2015 року, при пятиденному робочому тижні з двома вихідними днями у суботу та неділю при однаковій тривалості часу роботи за день упродовж робочого тижня та відповідним зменшенням тривалості роботи напередодні святкових та неробочих днів, становила 31 день. Тож середній заробіток за час затримки виплати позивачеві розрахунку при звільненні розраховується наступним чином: 31 день * 97,37 грн. = 3018,47 грн. Враховуючи викладене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні в розмірі 3018,47 грн. Відповідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно ст. 3 ЗУ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", при визначенні середнього заробітку слід керуватися Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення даних позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачем, в результаті невиконання своїх обов'язків щодо виплати позивачу заробітної плати, завдано останньому моральну шкоду, проте виходячи з принципів розумності та справедливості, суд вважає необхідним частково задовольнити позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, стягнувши з відповідача на користь позивача 1000 грн. моральної шкоди. Відповідно до ст. 237-1 КЗПП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АРК, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадах, встановлених законом. Відповідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: - у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; - у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Outcome: partial