Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

08 червня 2016 року Перший заступник керівника Жмеринської місцевої прокуратури [PERSON] звернувся до суду в інтересах держави в особі [PERSON] центральної районної лікарні з позовною заявою до [PERSON] про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину. У обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 травня 2015 року у кримінальному провадженні №152/277/15-к відповідача було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. В результаті порушення ПДР України відповідачем [PERSON] потерпіла [PERSON] отримала тяжкі тілесні ушкодження і знаходилась на стаціонарному лікуванні в [PERSON] ЦРЛ з 22.12. 2014 року по 18.01. 2015 року. Прокурор просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] центральної районної лікарні 7606,44 грн. витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину. У судовому засіданні прокурор Жмеринської місцевої прокуратури [PERSON] та представник позивача [PERSON] ЦРЛ [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на ті ж самі обставини, що і в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, посилаючись на фінансову неспроможність відповідача, який відбуває покарання в місцях позбавлення волі та на те, що довідка [PERSON] ЦРЛ про вартість лікування потерпілої від злочину є неналежним доказом. На переконання представника відповідача [PERSON] витрати на стаціонарне лікування потерпілого від злочину повинні бути підтвердженні медичною картою стаціонарного хворого, а не довідкою лікувального закладу. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 травня 2015 року у кримінальному провадженні № 152/277/15-к відповідача [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вирок набрав законної сили 17 вересня 2015 року (а.с. 6 - 9). Згідно із ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обовязковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вироком встановлено, що відповідач [PERSON] 22 грудня 2014 року біля 17 години, перебуваючи у стані алкогольного спяніння, керуючи технічно справним трактором "МТЗ-80", без реєстраційного номера, не маючи при собі реєстраційного документа на транспортний засіб та рухаючись у напрямку вулиці Леніна по вулиці Коцюбинського в с. Пасинки Шаргородського району Вінницької області, в порушення вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з яким "у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій обєктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху обїзду перешкоди", не вірно оцінив дорожню обстановку, в момент виникнення небезпеки для руху, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу в межах проїзної частини, натомість, при зміні напрямку руху праворуч, не переконався, що цей маневр буде безпечним та не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, виїхав на праве узбіччя, де допустив наїзд на пішоходів [PERSON], [INFO] та її малолітніх дітей [PERSON], [INFO], а також [PERSON] М.О., [INFO], які рухались указаним узбіччям назустріч трактору. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] від отриманих травм загинула на місці події, а [PERSON] та [PERSON] отримали тяжкі тілесні ушкодження. У звязку з отриманими тілесними ушкодженнями, потерпіла [PERSON] знаходилася на стаціонарному лікуванні у [PERSON] ЦРЛ з 22 грудня 2014 року по 18 січня 2015 року. Згідно довідки [PERSON] ЦРЛ № 779 від 05.05. 2016 року [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні АІТ з 22 грудня 2014 року по 18 січня 2015 року (27 днів). Вартість одного ліжко дня у відділенні анестезіології і інтенсивної терапії складає 281,72 грн., вартість лікування становить 7606,44 грн. (а.с. 11). Із матеріалів кримінального провадження також вбачається, що під час розгляду справи в суді цивільний позов у кримінальному провадженні про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину не подавався і не вирішувався. Добровільно відповідач [PERSON] витрати на стаціонарне лікування потерпілого від злочину державі в особі [PERSON] ЦРЛ не відшкодував. Відповідно до вимог частини 7 статті 128 КПК України, особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальній справі, має право предявити його в порядку цивільного судочинства. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що виникають із відшкодування шкоди і регулюються статтею 121 Конституції України, ст.ст. 22, 1166, 1206 ЦК України. Статтею 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів держави в суді у випадкам, визначених законом. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати …державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ч.3 ст.23 ЗУ "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. [PERSON] ЦРЛ є спільною комунальною власністю територіальних громад Вінницької області, фінансується за рахунок обласного бюджету, в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат на стаціонарне лікування [PERSON] не зверталася, відповідно не відшкодування витрат на лікування особи потерпілої від кримінального правопорушення, зачіпає інтереси держави, тому за змістом ч.4 ст.23 ЗУ "Про прокуратуру" у даному цивільно правому спорі наявні підстави для представництва прокурором в суді держави в особі [PERSON] ЦРЛ (а.с.11, 16-18). За загальними правилами майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України). Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. При цьому, відповідно до п.6 Пленуму Верховного суду України "Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат" від 7 липня 1995 року № 11 відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв'язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікування. Таким чином, закон, у вказаних правовідносинах, ставить можливість стягнення з відповідача витрат на лікування потерпілого від злочину в залежність від наявності вини відповідача. При розгляді даного цивільно правового спору судом встановлено наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: дії [PERSON] були неправомірними, між його діями та перебуванням потерпілої на стаціонарному лікуванні є безпосередній причинний звязок і вина відповідача, що є підставою для цивільно правової відповідальності [PERSON] За приписами частини 1 статті 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобовязана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності … або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету (ч.3 ст.1206 ЦК України). Обчислення фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування особи, потерпілої від злочину встановлено Постановою Кабінету Міністрів України за № 545 від 16 липня 1993 р. "Про затвердження порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання", згідно якої такі кошти підлягають відшкодуванню особою, яка вчинила злочин, у розмірі фактичних витрат. Сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003/у) або інших документів, які підтверджують дати госпіталізації та виписки хворого із стаціонара лікувального закладу. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. Стягнені в установленому порядку кошти незалежно від джерела фінансування закладу охорони здоров'я, у якому перебував на стаціонарному лікуванню потерпілий, зараховуються до відповідного державного бюджету (Республіки Крим, місцевого чи регіонального самоврядування), або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров'я. Позивач надав суду належні та допустимі докази для стягнення з відповідача витрат на лікування потерпілої від злочину [PERSON] такі як: копію вироку Шаргородського районного суду від 18.05.2015 року (а.с.6-9); довідку [PERSON] ЦРЛ № 799 від 05.05.2016 року (а.с.11); Статут [PERSON] ЦРЛ (а.с.16 - 18). Суд визнає достовірність цих доказів з урахуванням того, що вони відповідають і не суперечать матеріалам справи, узгоджуються між собою і не викликають сумніву у суда. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі "Бочаров проти України" від\~ 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих\~ презумпцій\~ щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")". Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову у звязку з фінансовою неспроможністю відповідача, який відбуває покарання в місцях позбавлення волі та посилаючись на те, що довідка [PERSON] ЦРЛ про вартість лікування потерпілої від злочину є неналежним доказом. На думку представника відповідача [PERSON] належним доказом в даному випадку є медична карта стаціонарного хворого. Суд не приймає до уваги дані ствердження, оскільки як розяснив Пленум ВС України у п.3 Постанови "Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат" № 11 від 07.07.1995 року, термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікування визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Довідка [PERSON] ЦРЛ № 799 від 05.05.2016 року відповідає зазначеним критеріям, в ній зазначено, з якого по який час, з яким діагнозом перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні анестезіології і інтенсивної терапії потерпіла від злочину [PERSON], при цьому в довідці зазначено вартість одного ліжко дня, кількість днів лікування, загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілої. Вказана довідка підписана головним лікарем [PERSON] ЦРЛ, скріплена печаткою, зареєстрована закладом, який її видав, має форму і реквізити документа (а.с.11). Не може бути також підставою для відмови у задоволенні позову і посилання на неплатоспроможність відповідача, оскільки вказана обставина не є підставою для звільнення особи, яка вчинила злочин від відшкодування витрат закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved