Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору № 521 від 10.10.2005 року та визнання недійсними договорів іпотеки від 10 жовтня 2005 року, які укладені між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON], застосування наслідків недійсності кредитного договору та договорів іпотеки. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 10.10.2005 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» в особі заступника начальника Тернопільського управління Західного регіонального департаменту Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» [PERSON] та [PERSON] укладено кредитний договір №521 на суму 50000 доларів США. З метою забезпечення виконання вказаного кредитного договору 10.10.2010 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та позивачем було укладено договір іпотеки об»єктом обтяження відповідно до якого є домоволодіння загальною площею 90.3 кв.м., житловою площею 46.9 кв.м. по [ADDRESS] в м.Тернополі та 10.10.2010 р. договір іпотеки об»єктом обтяження відповідно до якого є однокімнатна квартира загальною площею 31.5 кв.м. в [ADDRESS]. Сума виданого кредиту в гривні складає 252000 гривень, а загальна вартість предметів іпотеки на момент укладення договорів іпотеки і на момент укладення кредитного договору складає 351480 гривень, що значно перевищує вартість кредиту. Крім того, позивач ставить під сумнів наявність повноважень підписантів вищезгаданих договорів, а саме як вбачається із змісту кредитного договору кредитний договір підписано [PERSON], як заступником начальника Тернопільського управління західного регіонального департаменту АКІБ «УкрСиббанк», однак жодних документів, які б посвідчували право [PERSON] підписувати від імені банку договори кредиту в іноземній валюті, при підписанні договору позивачу [PERSON] надано не було. У тексті договору кредиту було лише посилання на те, що [PERSON] діє на підставі довіреності посвідченої 26.07.2005 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої за реєстром №1709. Позивачу не були наданні підтверджуючі документи повноважень [PERSON] на підписання від імені банку кредитного договору в іноземній валюті. Посада [PERSON], яка зазначена у довіреності від 26.07.2005 року не співпадає із посадою зазначеною у кредитному договорі, а саме при посвідченні довіреності від 26.07.2005 року посада [PERSON] вказана як - заступник начальника управління з індивідуального бізнесу Тернопільського управління Західного регіонального департаменту АКІБ «УкрСиббанк», а у тексті кредитного договору №521 від 10.10.2005 року посада [PERSON] вказана як - заступник начальника Тернопільського управління Західного регіонального департаменту АКІБ «УкрСиббанк», що вказує на порушення прав споживача. [PERSON] надавалось право в частині надання кредитів від імені АКІБ «УкрСиббанк» на підставі, та на умовах, визначених рішеннями кредитного комітету Головного банку АКІБ «УкрСиббанк», або кредитного комітету Західного регіонального департаменту АКІБ «УкрСиббанк», або кредитного комітету Тернопільського управління Західного регіонального департаменту АКІБ «УкрСиббанк», або кредитних комітетів відділень АКІБ «УкрСиббанк», що розташовані на території Тернопільської області. У тексті договору кредиту відсутнє посилання на те, що [PERSON] при укладенні кредитного договору діяв на підставі та умовах, визначених рішенням кредитного комітету, що вказує на відсутність рішення кредитного комітету банку про підстави та умови надання позивачу кредитного договору в іноземній валюті. Крім того, у зв»язку із відсутністю у банку ліцензії на здійснення валютних операцій, позивачу не міг бути наданий кредит в іноземній валюті. Отже, відсутність рішення кредитного комітету про підстави та умови надання позивачу кредиту в іноземній валюті є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Предметом вказаного кредитного договору є іноземна валюта, тому зазначений договір суперечить ч.1 ст.1054 ЦК України, яка визначає, що предметом кредитного договору може бути виключно українська гривня, навіть тоді коли визначений еквівалент. При визнанні недійсним договору споживчого кредиту в іноземній валюті втрачають своє правове значення й інші правочини на виконання недійсного договору . Крім того, позивач стверджує про порушення його прав, як споживача відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки надання коштів за вказаним кредитним договором відповідає всім ознакам споживчого кредиту. Дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, ставить у тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов»язаннях, що є однією з підстав для визнання недійсними кредитних договорів в іноземній валюті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та викладені у ньому обставини. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що заявлені вимоги не ґрунтуються на нормах законодавства та є безпідставними і необґрунтованими, про що подав заперечення. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини справи. 10.10.2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» в особі заступника начальника Тернопільського управління Західного регіонального департаменту Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» [PERSON] та [PERSON] укладено кредитний договір №521 на суму 50000 доларів США, на строк по 05.10.2026 року, зі сплатою 12.5 % річних. Із виписки з протоколу №103 засідання кредитного комітету ТУ АКІБ «УкрСиббанк» від 06.10.2005 року вбачається, що на підставі заяви [PERSON] ухвалено надати кредит [PERSON] в сумі 50000 доларів США на придбання житла ( молодіжне кредитування) 10.10.2010 року з метою забезпечення виконання кредитного договору №521 від 10.10.2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та позивачем було укладено договір іпотеки об»єктом обтяження відповідно до якого є домоволодіння загальною площею 90.3 кв.м., житловою площею 46.9 кв.м. по [ADDRESS] в м.Тернополі. 10.10.2010 р. з метою забезпечення виконання кредитного договору №521 від 10.10.2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та позивачем було укладено договір іпотеки об»єктом обтяження відповідно до якого є однокімнатна квартира загальною площею 31.5 кв.м. в [ADDRESS]. Відповідач АКІБ «УкрСиббанк» свої зобов'язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позивачу [PERSON] кредитні кошти в іноземній валюті, а позивач отримав кошти в іноземній валюті на придбання житлової нерухомості, а саме будинковолодіння, яке знаходиться адресою [ADDRESS]. Відповідно до довідки АКІБ «УкрСиббанк» від 30.07.2015 року №137-530/29-4, [PERSON] фактично сплачено в іноземній валюті 69798.59 доларів США, з яких : основного боргу в сумі 22618.74 доларів США, по процентах - 47179.85 доларів США. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи ( ст. 246, ч. 2 ст. 244 ЦК України). Отже, доводи позивача про те, що спірний правочин з боку банку був підписаний неуповноваженою на те особою не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Вказаний кредитний договір по даний час чинний та з боку банку недійним не визнавався. Крім того, в обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на те, що умови щодо надання кредиту в іноземній валюті не відповідають діючому законодавству. Твердження позивача про те, що « працівники відповідача запевняли, що кредит в іноземній валюті - долар, є для нього найбільш вигідним. Представники відповідача запевняли, що економіка України розвивається стабільно, а НБУ пильно слідкує за курсом гривні до долара, що кредит в гривнях обтяжений великими процентами і тому в порівнянні з доларовим є невигідним.» є голослівним, оскільки останнім не надано жодних доказів на підтвердження подібних заяв, а тому дані вимоги як обґрунтування позову судом до уваги не беруться. Як зазначено вище, кредит АКІБ «УкрСиббанк» надавався позивачу в іноземній валюті, а саме в доларах США. Судом встановлено, що на момент укладення спірного кредитного договору не існувало заборони позивачу отримати кредитні кошти в іншій валюті, наприклад в гривні. Позивач сам обрав ті умови кредитування, які він вважав вигіднішими для себе та висловлював тим самим можливість виконання взятих на себе зобов'язань. Грошові кошти повинні бути повернуті в тій самій валюті, в якій і одержані та в кількості, що відповідає умовам Кредитного договору разом з нарахованими процентами у валюті зобов'язання та іншими платежами. За положеннями статті 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 Цивільного кодексу України, використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобов"язаннями допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 р. № 15-93 та Закон України "Про банки та банківську діяльність", на підставі яких діяв банк при укладенні кредитного договору. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність", кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент, а статтями 47, 49 даного закону визначено, що банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Згідно ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України; операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями. Відповідно до вищевказаної ст. 5 Декрету КМУ, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Отже, надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечило вимогам чинного на той час законодавства України. На час укладення спірного кредитного договору чинним законодавством не було установлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. За відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлювався також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001 р. № 275 (яке було чинне на час виникнення спірних правовідносин), у п. 5.3 зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в зазначеному Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 р. № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Згідно п. 2.3 вищевказаного Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою та чеками (купівля, продаж, обмін, прийняття на інкасо), що здійснюються в касах і пунктах обміну іноземної валюти банків; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; ведення кореспондентських рахунків банків (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті; відкриття кореспондентських рахунків у банках (нерезидентах) в іноземній валюті та здійснення операцій за ними; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. Отже, з вищенаведеного вбачається, що банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями станом на час укладення з позивачем кредитного договору мали право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. Банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті. Судом встановлено, що на момент укладення спірного кредитного договору АКІБ «УкрСиббанк» правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» мало банківську ліцензію Національного банку України №75 від 24.12.2001 року та Дозвіл №75-2 від 19.11.2002 року, які надають АТ «УкрСиббанк» право здійснювати всі види валютних операцій, в тому числі щодо надання кредитів та здійснення оплати за користування кредитів в іноземній валюті. (а.с. 54-58). Згідно ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. У п.10 правового висновку в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Таким чином, на підставі вищезазначених нормативно-правових актів України дозволяє зробити висновок, що надання Банком кредиту в іноземній валюті та поверненні позичальником такого кредиту здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійсненні валютних операцій, виданої Банку НБУ, та не потребує отримання Банком чи позичальником індивідуальної ліцензії на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. У зв"язку з цим порушення діючого законодавства банком щодо видачі позивачу кредитних коштів в іноземній валюті не вбачається. Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.( п.13 правового висновку в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин») Отже, спірний кредитний договір укладений 10.10.2005 року, а саме до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", який забороняє укладення споживчих договорів у іноземній валюті, додатково стверджує правомірність дій банку щодо укладення вказаного кредитного договору у іноземній валюті. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність пряме не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В судовому засіданні встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору позивач погодився з усіма його умовами, що підтверджується його підписом у договорі. Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові від 11.09.2013 року № 6-40цс13, для кваліфікації умов договору несправедливими відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. З ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Таким чином, підстав для визнання умов договору такими, що порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдають шкоди споживачеві, немає. Позивач був ознайомлений із умовами договору і графіком погашення платежів, і на момент підписання договору такі умови відповідали його інтересам. Відповідно до ст.6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч.1-3, 5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє право чин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним. Так, при підписанні оскаржуваного кредитного договору всі передбаченні чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотриманні, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства. При укладенні кредитного договору сторони узгодили всі його істотні умови. У Договорі зазначені сума кредиту, дата видачі кредиту, річна відсоткова ставка, умови повернення кредиту та сплати відсотків, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору та ін. Судом встановлено, що на момент укладення кредитного договору позивач не навів жодних зауважень щодо змісту кредитного договору, протягом тривалого часу виконував свої обов'язки за договором по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом. Вся інформація щодо істотних умов кредитного договору міститься в тексті підписаного сторонами кредитного договору, ця інформація є чіткою та зрозумілою. Крім того, для забезпечення виконання зобов»язань по кредитному договору укладено договори іпотеки від 10.10.2005 року. Зазначені договори носять похідний характер від основного договору. Зважаючи на те, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору, а тому відсутні законні підстави для визнання недійсними іпотечних договорів. Тому враховуючи викладенні обставини, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору № 521 від 10 жовтня 2005 року та визнання недійсними договорів іпотеки від 10 жовтня 2005 року, які укладені між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON], застосування наслідків недійсності кредитного договору та договорів іпотеки слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed