Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-09 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулась до Монастириського районного суду Тернопільської області з позовом та подала зміни до позовної заяви, згідно яких відповідачами по справі вказує Горішньослобідську сільську раду та [PERSON], в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою [ADDRESS]. На обґрунтування змінених позовних вимог позивач зазначила, що [INFO] померла її рідна сестра [PERSON] після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно до якого входить ? житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в с.Горішня Слобідка Монастириського району Тернопільської області. Також в позовних вимогах вказує, що житловий будинок з надвірними будівлями належить до колгоспного двору, який складається з двох членів: [PERSON] та [PERSON] - позивач по справі, яка є головою двору, а тому вважає, що вона являється спадкоємцем за законом другої черги. Крім неї спадкоємців за законом першої черги немає. [PERSON] звернулась до державної нотаріальної контори для оформлення спадщини на частку майна, яке залишилось після смерті [PERSON], але їй було відмовлено оскільки спадкуванню підлягає колгоспний двір. Представник позивача, позивач в судове засідання не з'явились, суду подали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують повністю. Представник Горішньослобідської сільської ради в судове засідання не з'явився суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності. [PERSON] в судове засідання не з'явився, суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності, проти позовних вимог не заперечує та визнає їх в повному обсязі. З огляду на те, що учасники процесу про час і місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином, тому зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 158 ЦПК України, суд визнав неявку представника позивача, позивача, представника відповідача, другого відповідача такою, що не перешкоджає розглядові справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи позовної заяви, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, суд не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних у справі доказів та приходить до переконання, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення виходячи із наступного. Статтею 346 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Судом встановлено, що [INFO] у віці 72 років померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого [INFO], актовий запис №18. Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина на належне їй майно. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] належала ? частки житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS]. Як убачається із свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння від 11.11.1988 року житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами в [ADDRESS] належить колгоспному двору, що складається з 2 членів, головою якого являється [PERSON] З довідки №408 від 09.07.2014 року, виданої виконкомом Горішньослобідської сільської ради Монастириського району Тернопільської області вбачається, що станом на 15 квітня 1991 року в житловому будинку по [ADDRESS] проживали та були зареєстровані [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Родинні відносини позивача [PERSON] з померлою [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Монастириського районного управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №22 та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 №00013757501 сформованого 16.04.2014 року про реєстрацію актового запису про народження [PERSON], згідно яких як позивача так і померлої [PERSON] батьками є [PERSON] та [PERSON], а тому позивач та спадкодавець є рідними сестрами. Також з матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем спадкового майна другої черги за законом, відмови від прийняття спадщини не заявляла, а прийняла спадщину, оскільки станом на 15.04.1991 року та на момент смерті проживала із спадкодавцем. А тому позивач по справі - [PERSON], яка була рідною сестрою померлої [PERSON] має право на спадкування згідно закону після смерті своєї сестри. Як слідує із листа державного нотаріуса Монастириської державної нотаріальної контори, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за законом на 1/2 будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] з підстав того, що спадкуванню підлягає колгоспний двір, про що свідчить відмова Монастириської державної нотаріальної контори №726/01-16 від 06.08.2014 року. За п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст.ст. 120-121, ст. 123 ЦК Української РСР ( 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування та розпорядження майном колгоспного двору здійснюється тільки за згодою всіх членів двору. При поділі майна колгоспного двору розмір часток членів колгоспного двору визнається рівними. Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26 березня 1991 року № 885-12 "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" визначено, що правила, які містяться в Законі Української РСР "Про власність" і були передбачені Законом СРСР "Про власність в СРСР", застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 1 липня 1990 року. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 6 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" - положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування. Як встановлено у судовому засіданні, усі члени колгоспного двору не ставили питання про витребування частки у майні колгоспного двору. Як убачається із поданої [PERSON] заяви, спадщини він не приймав після смерті своєї тітки [PERSON], більше того, йому відомо про заявлені вимоги [PERSON], проти визнання за нею права власності на 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями не заперечує, оскільки жодних заяв з цього приводу не подавав, і будь-яких дій, які б перешкоджали позивачу реалізувати своє право на спадкування не вчиняв. За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені нею у позовній заяві, а отже, вона, як спадкоємець за законом має право на 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1262 ЦК України право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця - як спадкоємці другої черги. Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що в даному випадку порушене право власності, яке підлягає захисту, а позов до задоволення шляхом визнання за позивачем [PERSON] права власності на успадковане за законом майно, що належало померлій [PERSON], а саме, на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями. Крім того, відповідачі позов визнали, не заперечують проти його задоволення. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів третіх осіб, суд приймає таке визнання і виносить рішення про задоволення позову повністю. На підставі наведеного,

Outcome: approved