Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

08.02.2016 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить суд постановити рішення, яким звільнити з під арешту та заборони на його відчуження належне [PERSON] майно у вигляді квартири, яка знаходиться за адресою: Одеська обл., м. Одеса, вул.. Ак. Філатова, буд. 2 «а», кВ. 15. Свої вимоги мотивує тим, що 03.12.2015 року вона звернулась до нотаріуса для оформлення документів про спадщину, яка відкрилась після смерті батька [PERSON], а саме квартири, яка знаходиться за адресою: Одеська обл., м. Одеса, вул.. Ак. Філатова, буд. 2 «а», кВ. 15 , де дізналась, що на вищевказану квартиру був накладений арешт Київським районним судом м. Одеси від 18.07.1997 року. Позивач стверджує, що наявність арешту та заборони на відчуження вищевказаної квартири, унеможливлює володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. У судове засідання зявилась позивач [PERSON] та її представник [PERSON], позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] інституту «Одесагропроект» та представник третьої особи Державного агентства з приватизації державного житлового фонду УЖКГ Одеської міської ради у судове засідання не зявились, про час дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши матеріали даної справи, вважає, що позовні вимоги у даній редакції не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За приписами ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON] є рідною донькою [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії ІV ЖД № 474632 та Свідоцтвом про шлюб Серії І-ЖД № 235980. На підставі розпорядження органу приватизації від 03 січня 1997 року № 90653 Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, того ж дня 03 січня 1997 року [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на житло, а саме на 332/1000 частин квартири, яка знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Академіка Філатова буд. 2 «А» кВ. 15, які складають 31, 41 кв.м. загальної площі. Проте вже в липні 1997 року Державно - кооперативний проектно-вишукувальний інститут "Одесагропроект" звернулось з позовом до [PERSON], Агентства з приватизації державного житлового фонду УЖКГ м. Одеси про визнання недійсним вищезгаданих розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло та виселення. Під час розгляду вказаної справи № 2-1630/99 (2-2083/07, 2-78/08) ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 18 липня 1997 року було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS], що належить [PERSON], [PERSON]. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 лютого 1998 року, залишеним без змін ухвалою судової колегії в цивільних справах Одеського обласного суду від 24 березня 1998 року позов Державно - кооперативного проектно-вишукувального інституту "Одесагропроект" було задоволено. Визнано недійсним розпорядження органу приватизації № 90653 від 03.01.1997 року та свідоцтво про право власності на житло № 19-6655 від 03.01.1997 року видані [PERSON]. А також виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Крім того, постановою президії Одеського обласного суду від 2 вересня 1998 року протест заступника прокурора області залишено без задоволення, а зазначені судові рішення без змін. Проте, ухвалою судової колегії в цивільних справах Верховного Суду України від 10 лютого 1999 року було задоволено протест заступника Голови Верховного Суду України. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 лютого 1998 року, ухвалу судової колегії в цивільних справах Одеського обласного суду від 24 березня 1998 року та поставу президії цього ж суду від 2 вересня 1998 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд. 02 квітня 1999 року ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Мартинової О.П. було залучено в якості позивача [PERSON] районну адміністрацію Одеської міської ради та прийнято справу вже за позовом [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради до [PERSON] про визнання приватизації недійсною. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23 квітня 1999 року провадження по справі за позовом [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради до [PERSON] про визнання приватизації недійсною було закрито у звязку з відмовою позивача від позову. 13 грудня 2014 року [PERSON] помер, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис за № 12645, що підтверджується Свідоцтвом про смерть [PERSON] 1-ЖД № 399675. У відповідності зі ст. 1223 ЦК у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Згідно зі ст. 1261 ЦК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач зазначає, що наявність арешту на квартиру унеможливлює прийняття спадщини за законом після смерті її батька. Однак, вирішуючи справу по суті суд зазначає, що позивач звернувшись до суду з даним позовом в якості відповідача зазначає [PERSON] інститут «Одесагропроект», який на теперішній час не існує та більш того, [PERSON] районну адміністрацію Одеської міської ради, на яку було замінено Державно - кооперативний проектно-вишукувальний інститут "Одесагропроект" при розгляді справи про визнання розпорядження недійсним, до участі у справі позивачем взагалі залучено не було, а суд позбавлений такої можливості з власної ініціативи залучати відпвідача. Таким чином, з огляду на вищевикладені обставини вбачається, що позивачем пред'явлені вимоги до неналежного відповідача - неіснуючої установи. У разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК) Відповідно до ч. 1\~ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Також згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", у разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК України). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Частиною першою\~статті 11 Цивільного процесуального кодексу України\~встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В той же час, представник позивача не скористалась наданим їй правом та не заявила клопотання про заміну неналежного відповідача. положення ст.ст.\~11,\~33 Цивільного процесуального кодексу України\~представнику позивача були роз`яснені судом в судовому засіданні. На підставі вимог\~ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України, суд, за відсутності умов, передбачених вказаною нормою, не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного. Також суд звертає увагу на те, що в якості третьої особи позивач зазначає Державне агентство з приватизації державного житлового фонду УЖКГ Одеської міської ради, проте на теперішній час вказаної організації також не існує, так як Рішенням Одеської міської ради №2120-V від 21.12.2007р було затверджено статус Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла». Крім того суд зазначає, що померлому [PERSON] згідно Свідоцтва про право власності на житло від 03 січня 1997 року належало 332/1000 частин спірної квартири, а від так позивач, як спадкоємець вказаного майна, не наділена правом ставить вимоги щодо зняття арешту з усієї квартири [ADDRESS]. Положеннями ст. 3 ч. 1 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч. 1 та 2 ст. 16 ЦК України). За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не грунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В порушення вищевказаних норм, позивач не надала суду належних та допустимих доказів того, що вона є єдиним власником спірної квартири, або інші співвласники уповноважували її на звернення до суду з даним позовом, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] інституту «Одесагропроект», третя особа Державне агентство з приватизації державного житлового фонду УЖКГ Одеської міської ради про звільнення майна з під-арешту, оскільки позивачем заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача, про заміну якого позивачем не заявлялось, позивач є спадкоємцем лише 332/1000 частин, а не всієї квартири, що в своїй сукупності є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову через необґрунтованість та безпідставність. На підставі вищевикладеного, з урахуванням [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування",

Outcome: dismissed