Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON], в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить встановити факт прийняття спадщини його матірю, [PERSON], яка померла 14.10.2010 року, після смерті свого батька, [PERSON], померлого 21.06.1969 року, у вигляді житлового будинку № 83-А по вул. Саєнка у м.Житомирі. Встановити факт його постійного проживання разом із матірю, [PERSON], померлою 14.10.2010 року, на час її смерті. Визнати за ним право власності на житловий будинок №83-А по вул. Саєнка у м. Житомирі, загальною пл.97,7кв.м., житловою площею 60кв.м., разом із господарськими будівлями та спорудами - сараєм літ. Б, сараєм літ. В, вбиральнею літ. У, огорожею № 1-2-3. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що житловий будинок № 83-А по вул. Саєнка у м. Житомирі (колишня адреса вул. Старокиївська 27-А), був побудований його дідом, [PERSON], померлим 21.06.1969 року, спадщину після смерті якого прийняла його дочка та мати позивача, [PERSON], померла 14.10.2010 року. В свою чергу позивач прийняв спадщину після смерті матері, постійно проживаючи з нею на час її смерті, а також безперервно та відкрито володів житловим будинком №83-А по вул. Саєнка у м. Житомирі більше 10-років, у звязку із чим позивач просить визнати за ним право власності на згаданий житловий будинок. Представник позивача в судове засідання не зявився, в заяві просив розгляд справи проводити за його відсутності, позов підтримав, проти винесення заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не зявився, належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи у відповідності до ч.5 ст.74 ЦПК судовою повісткою та у відповідності до ч. 9 ст.74 ЦПК України через оголошення в пресі, а саме в газеті «Урядовий Курєр» № 116 від 23.06.2017 року. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та представника позивача, що відповідає вимогам ст.224 та ч.2 ст.158 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, судом встановлене наступне. Судом встановлено, що на підставі Постанови №783 виконкому Житомирської міської Ради депутатів трудящих від 17.06.1946, [PERSON] відведено земельну ділянку під забудову одноквартирного будинку по вул. Старокиївській у м. Житомирі. Відповідно до Генерального плану (схеми) присадибної ділянки та матеріалів технічної інвентаризації, 21.01.1949 побудований [PERSON] житловий будинок за адресою м. Житомир, вул. Старокиївська, 27-А та облікований у Житомирському обласному комунальному господарстві ВККР-УРСР. Рішенням виконкому Житомирської міської Ради депутатів трудящих від 20.12.1973 «Про перейменування вулиць в м. Житомирі» вул. Старокиївська перейменована на Саєнка. Згідно технічного паспорту від 10.04.2017 року на житловий будинок № 83- А по вул. Саєнко у м. Житомирі, раніше побудований [PERSON] до 1962 року, збільшено. За змістом ст.58 Цивільного кодексу УРСР від 1922 року, громадяни могли мати у приватній власності майно. До 1988-1989 років діяли Указ Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-II, а також прийнята відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постанова Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року № 3211 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", що втратила чинність згідно Міністрів СРСР від 05 жовтня 1989 року № 827. Указані акти, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти включно як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Указу від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. За Указом від 26 серпня 1948 року та підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Отже, побудований, [PERSON] житловий будинок був його власністю. 21.06.1969 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді належного йому житлового будинку. Відповідно до ст.529 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, який був чинний на час відкриття спадщини, діти померлого є спадкоємцями першої черги. Статтею 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, визначалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 560, 561 ЦК України 1963 року визначалося, що видача свідоцтва про право на спадщину не обмежена ніяким строком, а відсутність даного свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану від 21.09.2012 року №00011097224 вбачається, що [PERSON], яка народилася 02.06.1943 року є дочкою [PERSON], а отже є його спадкоємцем першої черги. Відповідно до Витягу із Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 47062245 від 14.03.2017 року відомості про заведення спадкової справи після смерті 21.06.1969 року [PERSON] відсутні. Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР затвердженою Наказом Міністерства юстиції УРСР № 45/5 від 31.10.1975 року визначено, що доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути квитанція про сплату податку, платежу, збору та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном, може служити наявність у спадкоємців інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього (п. 124). Згідно платіжних повідомлень по місцевих податках та зборах, квитанцій про їх оплату, квитанцій на приймання платежів по обовязковому державному страхування, платежі за житловий будинок № 83-А по вул. Саєнка у м. Житомирі, платежі за страхування даного житлового будинку, земельну ренту, сплачувала [PERSON] Повідомленням фінансового відділу виконавчого комітету Корольовської ради народних депутатів від 09.06.1981 року, [PERSON] проінформовано, що рішення виконкому від 03.06.1981 р. № 239 її звільнено від сплати місцевого податку за 1981 рік. Указом Президії Верховної ради СРСР від 10 квітня 1942 року «Про місцеві податки та збори» були встановлені такі види податків податок із будов та земельна рента, які сплачувалися зокрема власниками будинків. Даний Указ діяв до введення дію Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 січня 1981р. "Про місцеві податки і збори, згідно з яким встановлено три загальносоюзних місцевих податки: з власників будов, земельний податок та податок із власників транспортних засобів. Повідомленням Державної податкової адміністрації у м. Житомирі від 2.03.1997 року № 221, [PERSON] повідомлено про необхідність сплати земельного податку за 1996 рік на адресу м. Житомир, вул. Саєнка, 83-А. Сплачуючи податок з будов, земельну ренту та страхові платежі за житловий будинок № 83-А по вул. Саєнка у м. Житомирі, [PERSON] управляла та володіла вказаним житловим будинком, а Держава направляючи [PERSON] відповідні повідомлення для оплати із обрахуванням відповідних сум податків та платежів, приймаючи від неї такі платежі, визнавала її власником даного житлового будинку. Крім того, у неї були наявні Генеральний план (схема) прибудинкової ділянки №27-А по вул. Старокиївській у м. Житомирі складений 21.01.1949 року та поетажний план житлового будинку № 27-А по вул. Старокиївській у м. Житомирі складений 27.06.1950 року, які складали документацію на житловий будинок побудований її батьком, що свідчило про фактичний вступ нею в управління та володіння спадковим майном. Таким чином, [PERSON] прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] 14.10.2010 року [PERSON] померла. Згідно довідки про реєстрацію її місця проживання, до своєї смерті остання була зареєстрована за адресою [INFO]. Відповідно до свідоцтва про народження V-CT № 274615 позивач, [PERSON], є сином [PERSON] Згідно відмітки про реєстрацію місця проживання [PERSON], останній постійно з 25.12.1986 року і по даний час, зареєстрований у житловому будинку № 83 А по вул. Саєнка у м. Житомирі. У витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 14.03.2017 року № 47062175 вказано, що відомості про відкриття спадкової справи, після смерті 14.10.2010 року [PERSON], у Спадковому реєстрі відсутні. Відповідно до ст.1261 ЦК України від 16.01.2003 № 435-IV, чинного на час відкриття спадщини, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За ч.3 ст.1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. В п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року та зареєстрованою 03.03.2004 р. за № 283/8882, яка діяла на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] передбачено, що доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем може бути реєстраційний запис у паспорті спадкоємця та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Таким чином, [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері, [PERSON] Але фактичне володіння [PERSON], житловим будинком № 83-А по вул. Саєнка у м. Житомирі, яке було відкритим та безперервним, розпочалося з 2004 року, що підтверджують наступні докази. Із видаткових накладних та накладних, наявних у матеріалах справи, вбачається придбання [PERSON] будівельних матеріалів, для підтримання технічного стану будинку, проведення його поточного ремонту. На замовлення [PERSON] та за його кошти ДП «Трансгазпроект» у 2004 році розробило робочий проект газопостачання житлового будинку № 83-А по вул. Саєнка у м. Житомирі, який 02.09.2004 року узгоджений із ВАТ «Житомиргаз». 09.11.2004 року ВАТ «Житомиргаз» складено акт на приймання встановленого газового лічильника «Самгаз» № 2449775 за адресою будинку № 83-А по вул. Саєнка у м. Житомирі, який підписаний [PERSON], як квартиронаймачем (власником) будинку. 09.11.2004 року між [PERSON] та ВАТ по газопостачанню та газифікації «Житомиргаз» укладено договір № 1747 про надання послуг із газопостачання житлового будинку № 83-А по вул. Саєнка у м. Житомирі. 10.05.2005 року між [PERSON] та ВАТ «Укртелеком», укладено договір про надання послуг електрозвязку № 178600. 07.09.2006 року між [PERSON] та ВАТ по газопостачанню та газифікації «Житомиргаз» укладено договір № 54922 про надання послуг із газопостачання житлового будинку № 83-А по вул. Саєнка у м. Житомирі. Протягом 2005-2007 років [PERSON] у житловому будинку № 83 А по вул. Саєнка у м. Житомирі, встановлено нові вікна. Згідно акту здавання приймання послуги про надання доступу до Глобальної мережі Інтернет від 06.07.1009 року у житловому будинку № 83-А по вул. Саєнка у м. Житомирі підключено Інтернет. 12.07.2011 року укладена додаткова угода про надання послуг підключення до мережі Інтернет. Відповідно до квитанцій про сплату комунальних послуг за житловий будинок №83- А по вул. Саєнка у м. Житомирі, з 2004 року і по даний час, послуги оплачуються [PERSON] Відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. В Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Згідно відомостей адресно-довідкового бюро відповідач, [PERSON], був зареєстрований у житловому будинку № 83-А по вул. Саєнка у м. Житомирі, а отже він є належним відповідачем по даній справі. У інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №82816111 від 20.03.2017 року вказано, що права власності, інші речові права, іпотеки та обтяження на житловий будинок № 83-А по вул. Саєнка у м. Житомирі не зареєстровані. В довідці КП ВЖРЕП № 9 Житомирської міської ради від 07.03.2017 р. № 379, вказано, що у житловому будинку № 83 по вул. Саєнка у м. Житомирі, зареєстрований [PERSON] та його дочка, [PERSON] Враховуючи вищевикладені обставини, є підстави для задоволення позову [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: approved