Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів за період з січня 2013 по липень 2014 року в сумі 45 000 грн. 83 коп. внаслідок невиконання обов"язку по сплаті аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29.06.2004 року відповідач зобов'язаний до сплати аліментів на її користь на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, яке було звернуто до виконання на підставі виконавчого листа №2-734, однак [PERSON] належним чином не виконує судове рішення, в зв"язку з чим заборгував за період з січня 2011 по липень 2014 року 15 903,19 грн. по сплаті аліментів, в зв'язку з чим має право отримати неустойку (пеню) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, що становить 45 000 грн. 83 коп. за період з січня 2013 по липень 2014 року, яку просить стягнути з відповідача. Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги повністю і дала пояснення згідно заяви. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, подавши письмові заперечення, та пояснивши, що дійсно у нього є заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей на користь [PERSON], так як сплачує аліменти нерегулярно та у сумі, яку визначає самостійно, оскільки має іншу сім"ю, що перебуває на його утриманні та потребує коштів, є непрацюючим, тобто в його діях відсутня вина у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, крім того добровільно надає грошові кошти доньці [PERSON], яка є студенткою, просить відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення зі слідуючих підстав. Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 01.04.2004 року а.с.5) шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 26.10.1994 року, розірваний. Із свідоцтв про народження серія [NUMBER], серія [NUMBER] (а.с.4) встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Згідно рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29.06.2004 року (а.с.6), яке набрало законної сили, встановлено, що [PERSON] зобов"язаний до сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, щомісячно до їх повноліття, починаючи з 27.05.2004 року. На підставі рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29.06.2004 року видано 30.06.2004 року виконавчий лист № 2-734, який знаходиться на виконанні у відділі державної виконавчої служби Сарненського районного управління юстиції, та заборгованість по аліментах за даним виконавчим документом складає 33 288 грн. 28 коп. станом на 30.06.2014 року, що вбачається із довідки ВДВС Сарненського РУЮ №1105 від 15.07.2014 року (а.с.8). Із довідки ВДВС Сарненського РУЮ №1230 від 07.08.2014 року (а.с.9-10) встановлено, що за період з січня 2011 року по 31.07.2014 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів за виконавчим листом № 2-734 виданим 30.06.2004 року становить 15 903,19 грн. Із довідки ВДВС Сарненського РУЮ №1383 від 23.09.2014 року (а.с.25-26) встановлено, що за період з січня 2011 року по 31.08.2014 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів за виконавчим листом № 2-734 виданим 30.06.2004 року становить 12 994,10 грн. Допитаний в якості свідка державний виконавець [PERSON] дала показання, що у виданих нею довідках про заборгованість по аліментах [PERSON] має місце розбіжність в зв"язку із несвоєчасним поданням боржником квитанцій про оплату аліментів за 2014 рік, при цьому ствердила, що заборгованість дійсно існує, так як аліменти сплачуються нерегулярно і в іншому розмірі, ніж доведеному до відповідача. Згідно ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" також роз'яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення. Судом достовірно встановлено із пояснень відповідача, показань свідка, що [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів з 2004 року по даний час, так як при сплаті аліментів не дотримується строків щомісячних платежів та визначеного розміру аліментів, при цьому боржник не повідомляє письмово державного виконавця при примусовому виконанні судового рішення відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження" про здійснення щомісячного платежу по аліментах, в зв"язку з чим державним виконавцем правомірно не були включені суми в 2014 році в розрахунок заборгованості станом на 07 серпня 2014 року (а.с.9-10), крім того суд з"ясував, що проплати, які мали місце в 2013 році в сумі 7250 грн., зараховувались на погашення заборгованості по аліментах, яка станом на 01.01.2013 року з 01.01.2011 року становила 7810,24 грн. за правилом черговості платежів, при цьому судом встановлено, що квитанції, які у вересні 2014 року боржник надав державному виконавцю на підтвердження сплати аліментів через відділення банку мають призначення як "допомога родині (сім"ї)", що ставить під сумнів, що позивач отримала саме щомісячний платіж по аліментах, а не по заборгованості по аліментах чи інших виплатах, в зв"язку з чим суд не приймає до уваги твердження відповідача про часткову сплату аліментів в 2014 році в сумі 2800 грн. як щомісячних платежів, оскільки суми вносились нерегулярно та у розмірі, який не відповідає встановленому розміру аліментів у 2014 році. Отже, суд приходить до висновку, що дійсно за період з 01.01.2011 року по 31.07.2014 року з вини боржника [PERSON] утворилась заборгованість по сплаті аліментів на користь позивача в сумі 15903,19 грн., при цьому відповідач не надав належних та допустимих доказів, що дана заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, в зв"язку з чим [PERSON] має право на стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів за вказаний нею у позовній заяві період з 01.01.2013 року по 31.07.2014 року. Суд вважає за необхідне при вирішенні даного спору керуватись правовим висновком Верховного Суду України, що висловлений постановою від 11 вересня 2014 року у справі №6-81 цс13, про те, що оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Наданий позивачем розрахунок неустойки за прострочення сплати аліментів (а.с.12), згідно якого розмір цієї неустойки за період з 01.01.2013 року по 31.07.2014 року становить 45000,83 грн., є правильним та таким, що складений у відповідності до положень ст.196 СК України, положень правового висновку Верховного Суду України, що висловлений постановою від 11 вересня 2014 року у справі №6-81 цс13, оскільки в цьому розрахунку вірно зазначені всі суми простроченої заборгованості та кількість днів цієї простроченої заборгованості. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] як стягувач аліментів відповідно до положень ч.1 ст.196 Сімейного кодексу України має право на стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення за період з 01.01.2013 року по 31.07.2014 року в сумі 45000,83 грн., відповідно до наявного у справі розрахунку. Згідно ч.2 статті 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. З огляду на те, що відповідач в період з 01.01.2013 року по 31.07.2014 року не мав постійного заробітку, а мав лише нерегулярний дохід, що відповідач на даний час перебуває у шлюбі із іншою жінкою, з якою мають спільну малолітню дитину, розмір неустойки, який позивачем хоч і визначений у відповідності до положень частини 1 статті 190 СК України, але в декілька разів перевищує розмір самої заборгованості по аліментах, що в певній мірі сталось через звернення останньої із даним позовом через значний проміжок часу, а не відразу після того як нею було виявлено порушення свого права на своєчасне отримання аліментів, суд з урахуванням вимог розумності і справедливості вважає за необхідне зменшити розмір неустойки, яка підлягає стягненню із [PERSON] на користь [PERSON] за період з 01.01.2013 року по 31.07.2014 року, з 45 000,83 грн. до 10 000 грн. Щодо стягнення судових витрат по оплаті позивачем судового збору, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача всю суму судових витрат, виходячи з обставини виникнення заборгованості по аліментах з вини відповідача, права позивача на розмір неустойки, виходячи з ціни позову, обставини утримання позивачкою двох неповнолітніх дітей.

Outcome: partial