Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

В серпні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що за договором дарування в серпні 1990 року отримав в дар від свого батька будинок, який розташований за адресою [ADDRESS] . В серпні 2021 року дізнався, що на його будинок накладений арешт та існує обтяження, яке зареєстроване 25.07.2005 року Першою Маріупольською державною нотаріальною конторою. Підстава обтяження: не вказано, б/н, 18.06.1991, Сбербанк №7461 Ільичевского відд. Дізнавшись про обтяження, позивач звертався до колишнього місця знаходження Іллічівського відділення Сбербанку №7461, але там йому повідомили, що замість нього є АТ «Ощадбанк». Також вказує, що у зв`язку із спливом граничного строку зберігання кредитних справ, який становить 5 років, у відповідача відсутні копії повідомлень про накладення обтяжень чи договорів, на підставі яких можливо було накладено заборону, а тому зняти заборону обтяження по повідомленню від 18.06.1991 року щодо будинку [ADDRESS] у АТ «Ощадбанк» не має юридичних підстав. Також позивач звертався до Першої маріупольської державної нотаріальної контори, де йому пояснили, що в 1998 році почала своє формування електронна база Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та відомості про накладені арешти (заборони) вносились оператором ДФ Державного підприємства «Інформаційний центр МінЮсту» на підставі записів про зареєстровані арешти з паперових носіїв, які вважались діючими, оскільки на той час не мали ніяких відміток про їх зняття. В архіві нотаріальної контори зберігаються архівні справи лише за період з 2002 року по теперішній час, архівні справи за період з 1943 по 2001 роки були передані до Донецького обласного державного нотаріального архіву для подальшого зберігання, тому відповідні архівні справи залишились на території м.Донецьк. У зв`язку із цим встановити, що саме стало підставою для накладення заборони відчуження домоволодіння позивача не представляється можливими. Позивач вказує, що відповідно до інформації з Єдиного реєстру боржників та АСВП, відомості про позивача, як боржника, відсутні. Посилаючись на положення Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», просив скасувати обтяження нерухомого майна, а саме: будинку [ADDRESS] , який на праві приватної власності належить позивачу. Позивач в судове засідання не прибув, надіслав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач АТ «Державний ощадний банк України» позовні вимоги не визнав, надіслав до суду відзив, в якому зазначив, що реєстрація спірного обтяження здійснена безпосередньо Першою маріупольською державною нотаріальною конторою. Проведення реєстраційних дій із нерухомим майном віднесено до функцій державних реєстраторів, Банки не наділені такими повноваженнями, тобто не є суб`єктом організаційної системи державної реєстрації прав. Відповідно до вимог закону скасування заборони є функцією державного реєстратора. Позивачем не надано доказів існування будь-яких правовідносин із Банком, які б могли бути ним порушені. Позивачем не наведено доказів, які б свідчили про існування перешкод щодо реалізації ним права розпорядження своєю власністю (нерухомим майном) та не наведено доказі, які б вказували на вину банку в реалізації позивачем своїх прав. Таким чином у позивача відсутні правові підстави для звернення із зазначеним позовом до Банку. АТ «Ощадбанк» не входить до кола суб`єктів державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень та не може відповідати за внесення записів про обтяження на нерухоме майно, здійснених Першою маріупольською державною нотаріальною конторою. На підставі цього вважає, що спірні правовідносини виникли безпосередньо між позивачем та Першою маріупольською державною нотаріальною конторою, яка здійснила реєстрацію спірного обтяження. Докази того, що учасником спірних правовідносин є АТ «Ощадбанк» відсутні. На підставі цього просили відмовити у позові, а справу розглядати без присутності їх представника. Відповідач Перша маріупольська державна нотаріальна контора в судове засідання не прибув, відзив до суду не надав, будь-яких заяв або клопотань не подавав, про причину неявки суд не повідомив. При цьому про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. У зв`язку з цим суд вважає можливим розглянути справу без присутності сторін, неявка яких не перешкоджає розгляду справи. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. У відповідності до ч.1 даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частина 4 ст.41 Конституції України встановлює принцип непорушності приватної власності. Як слідує зі ст.316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб За змістом ст.ст.317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] з 02.08.1990 року на праві приватної власності на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 02.08.1990 року, зареєстрованого в реєстрі за №6137, належить домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Також право власності було зареєстровано в Маріупольському бюро технічної інвентаризації, про що на договорі дарування зроблено відповідний реєстраційний напис за №9114 від 14.08.1990 року. Відомості про право власності позивача на домоволодіння також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №271017474 від 18.08.2021 року. Водночас згідно з відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.08.2021 року на об`єкт нерухомого майна - будинок [ADDRESS] в державному реєстрі заборон зареєстровано обтяження: заборона (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 2217351, зареєстровано: 25.07.2005 року реєстратором Першою маріупольською державною нотаріальною конторою, підстава обтяження: не вказано, б/н, 18.06.1991, Сбербанк №7461 Ільичевського відд., об`єкт обтяження: будинок, склад: ціле, стан: добудоване, статус: жиле. Додаткові дані: Архівний номер: 236645DONETSK202, архівна дата:03.02.1999, дата виникнення: 03.02.1999, №рееста:6421-168, внутр.№ FD01A82423F02930833E. Згідно з Інформацією з Єдиного реєстру боржників від 19.08.2021 року позивач [PERSON] не значиться в даному реєстрі як боржник. Також згідно з загальнодоступними даними з Автоматизованої системи виконавчого провадження (АСВП) відносно позивача [PERSON] відсутні будь-які відомості про відкриті виконавчі провадження. Також відповідач АТ «Державний ощадний банк України» підтвердив відсутність будь-яких правовідносин з позивачем [PERSON] . Отже наявні у справі докази свідчать про відсутність законних підстав подальшого обтяження на домоволодіння позивача. Щодо законності залучення відповідача АТ «Державний ощадний банк України», суд відзначає, що відповідно до пункту 2 Постанови Верховної Ради України від 20.03.1991р. "Про порядок введення в дію Закону України "Про банки і банківську діяльність" було оголошено власністю України Український Республіканський банк Держбанку СРСР, Український Республіканський банк державного комерційного промислово-будівельного банку "Укрпромбудбанк", Український Республіканський Банк Ощадного банку СРСР, Український республіканський банк Зовнішекономбанку СРСР з їх мережею, обчислювальним центрами, усіма активами, пасивами. Наказом Українського Республіканського банку від 02.01.1992 року за №2-К у відповідності з Статутом, зареєстрованим Національним банком України 31.12.1991 року за №4, Український Республіканський банк Ощадного банку СРСР, з підзвітною йому інфраструктурою установ та організацій, перетворено в Державний спеціалізований комерційний Ощадний банк України (Ощадбанк України). Постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.1999 року за № 876 «Про деякі питання управління Державним спеціалізованим комерційним ощадним банком України» на виконання розпорядження Президента України від 20.05.1999 року №106 та з метою удосконалення структури і організації управління Державним спеціалізованим комерційним ощадним банком України, створення умов для більш ефективної реалізації державою прав власника вирішено перетворити Державний спеціалізований комерційний Ощадний банк України (Ощадбанк України) у відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України». Установити, що Банк є правонаступником прав і обов`язків Ощадбанку. Згідно з статуту ВАТ «Державний ощадний банк України», затвердженого постановою КМУ від 25 лютого 2003 р. № 261 банк є правонаступником Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України, зареєстрованого Національним банком України 31 грудня 1991 р. за № 4. Отже з наведеного слідує, що відповідач «Державний ощадний банк України» може бути правонаступником Українського Республіканського Банку Ощадного банку СРСР у правовідносинах, які датуються періодом виникнення обтяження - 18.06.1991 року, та потенційно міг набути певні майнові права у правовідносинах, які виникли з клієнтами в 1991 році, в тому числі з позивачем. Тобто накладення обтяження могло відбутись в інтересах юридичної особи, правонаступником якої є відповідач, а тому його зняття може зачіпати майнові інтереси відповідача. Крім того, згідно з роз`ясненнями, які викладені в пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», судам нижчих інстанцій повідомлено, що відповідачами в справі є, зокрема, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження). У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України. У випадку безоплатної передачі майна юридичній особі ця особа також є відповідачем у справі. У спорах про зняття арешту з майна, яке є предметом застави (іпотеки) або придбано за рахунок кредиту, який не погашено, в якості третіх осіб у встановленому законом порядку залучаються заставодержатель (іпотекодержатель) або кредитор. Виходячи із змісту обтяження, яке пов`язане із «Сбербанк №7461 Ільичевського від.» та датується 18.06.1991 року, фактом правонаступництва відповідача після Українського Республіканського Банку Ощадного банку СРСР, а також вказаними роз`ясненнями ВССУ, суд вважає правомірним залучення в якості відповідача по справі - АТ «Державний ощадний банк України», який безпосередньо хоча і не порушує прав позивача та не відповідає за накладене обтяження, проте майнові права відповідача можуть зачіпатися при скасуванні обтяження. З огляду на не встановлення судом чинних боргових зобов`язань позивача, в тому числі і перед відповідачем, які були б безпосередньо пов`язані із накладеним обтяженням від 18.06.1991 року, існування подальшої заборони є безпідставною. Отже з представлених до суду доказів не вбачається обґрунтованих підстав для подальшого існування обтяження, яке було накладено в 1991 році. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» передбачено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно з ч.1 ст.3 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі за текстом - Закон) загальними засадами державної реєстрації прав, зокрема, є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Згідно статті 9 Закону до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить забезпечення: проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав; взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; формування та ведення реєстраційних справ. Державним реєстратором є, зокрема, нотаріус (стаття 10 Закону). Згідно статті 4 Закону державній реєстрації прав підлягають: заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Згідно статті 26 Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. Згідно з частиною 2 статті 22 Закону відповідальність за відповідність електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, оригіналам таких документів у паперовій формі у разі подання заяви в електронній формі несе особа, яка виготовила електронні копії документів. Таким чином, у суду є всі підстави вважати, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки існування архівного запису в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна без підтвердження відповідною документальною постановою суду або договором застави про підстави накладеного арешту не може бути визнано правомірним, тобто не було доведено правомірності існування накладеного обтяження на будинок на момент прийняття судом рішення, власником якого є позивач. Таким чином на даний час обмежуються законні права позивача щодо вільного розпорядження будинком та реалізації права власності в повному обсязі. Відповідно до статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Outcome: approved