Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

Позивач ПАТ «Укргазбанк» в особі Полтавської філії АБ «Укргазбанк» звернувся до суду 12.05.2010 року з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 16 липня 2007 року між Банком та [PERSON] був укладений кредитний договір № 147 К-Ф про надання кредиту в сумі 33000,00 (тридцять три тисячі) доларів США на задоволення споживчих потреб, строком з 16 липня 2007 року по 15 липня 2019 року, зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12,5 % річних. В забезпечення виконань за кредитним договором № 147 К-Ф від 16.07.2007 року між Банком та [PERSON], [PERSON] було укладено договір іпотеки без оформлення заставної № 147 К-Ф від 16.07.2007. У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов зазначеного кредитного договору, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за ним та в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки. У процесі розгляду справи позивачем збільшувалися позивні вимоги, та в заяві від 18.11.2014 року позивач прохав: 1. Стягнути з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 147 К-Ф від 16.07.2007 року, а саме заборгованість по кредиту в загальній сумі 74.075,24 доларів США, з них: залишок кредиту, що підлягає достроковому стягненню в сумі 13.062,21 доларів США; прострочена заборгованість по поверненню кредиту 16.384,84 доларів США; заборгованість за несплаченими процентами в сумі 17.980,68 доларів США; пеня за порушення строків повернення кредиту за договором - 13.404,14 доларів США; пеня за порушення строків сплати процентів за користування кредитом - 13.243,97 доларів США, а також витрати понесені на сплату судового збору в сумі 3.441,00 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120,00 гривень. 2. Звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки без оформлення заставної № 147 К-Ф від 16.07.2007 шляхом продажу з публічних торгів за ціною визначеною суб»єктом оціночної діяльності в процедурі виконавчого провадження - нерухоме майно - 2-х кімнатна квартира [ADDRESS] що належить Іпотекодавцям у частці: 2/3 Позичальнику [PERSON] та 1/3 [PERSON], за рахунок вартості якої погасити зобов'язання по кредитному договору № 147 К-Ф від 16.07.2007 в загальній сумі 74.075,24 доларів США, з них: залишок кредиту, що підлягає достроковому стягненню в сумі 13.062,21 доларів США; прострочена заборгованість по поверненню кредиту 16.384,84 доларів США; заборгованість за несплаченими процентами в сумі 17.980,68 доларів США; пеня за порушення строків повернення кредиту за договором - 13.404,14 доларів США; пеня за порушення строків сплати процентів за користування кредитом - 13.243,97 доларів США, а також витрати понесені на сплату судового збору в сумі 3.441,00 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120,00 гривень. 27.10.2010 року відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаюсь на те, що кредитний договір № 147 К-Ф від 16.07.2007 року укладений з порушенням діючого законодавства України, що є підставою для визнання його недійсним, а саме: укладено договір в іноземній валюті без одержання позивачем індивідуальної ліцензії і відсутності у відповідача відповідної ліцензії на використання іноземної валюти, встановлено відсоткова ставка по кредиту 12,5 %, що є завищеною та порушено принцип справедливості у зв»язку із збільшенням курсу валюти. У судове засідання представник позивача не з»явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги за первісним позовом підтримав, наполягав на їх задоволенні, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідачі до суду не з»явилися, будучи повідомленими належним чином про дату, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 липня 2007 року між Банком та [PERSON] був укладений кредитний договір № 147 К-Ф про надання кредиту в сумі 33000,00 (тридцять три тисячі) доларів США на задоволення споживчих потреб, строком з 16 липня 2007 року по 15 липня 2019 року, зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12,5 % річних. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За умовами вищевказаного кредитного договору Банк надав [PERSON] кредит в сумі 33000,00 (тридцять три тисячі) доларів США, що підтверджується випискою з позичкового рахунку та висновком судово-економічної експертизи від 28.12.2012 року , проведеної Полтавським відділенням Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім..М.С. Бокаріуса та висновком судово-економічної експертизи від 31.03.2015 року, проведеної судовим експертом [PERSON] Тобто, відповідно до ст. 11 та ст. 509 ЦК України, між сторонами виникли зобов»язання. За умовами п.п. 3.3.-3.3.4. договору Позичальник зобов'язується повернення суми кредиту здійснювати на рахунок 220356015307.840, відкритий у Полтавській філії АБ «Укргазбанк», МФО 331520, щомісячно не пізніше останнього дня місяця кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, в розмірі не менше 1/14 4 від суми отриманого кредиту, а також щомісячно, один раз на місяць, не пізніше останнього дня місяця кожного місяця та в день закінчення строку, на який надано кредит, у відповідності з п. 1.1. цього договору, а також в день дострокового погашення заборгованості по кредиту або в день дострокового розірвання цього договору, з урахуванням п. 4.1. цього договору, сплачувати проценти за користування кредитом, виходячи з 12,5 % річних. Згідно до п. 4.1. кредитного договору, на залишок простроченої заборгованості за кредитом проценти нараховуються, виходячи із процентної ставки зазначеної в п. 1.1 цього договору збільшеної на 1 (один) процент, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості. Позичальником умови кредитного договору не виконувалися. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок Позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 Цивільного Кодексу України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Із загальної суми нарахованих відсотків за користування кредитом - 10368,71 доларів США сплачено 9552,93 доларів США. Відповідно до умов п. 5.3 кредитного договору, Позичальник за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом зобов'язаний сплачувати Банну пеню в розмірі 0,1 % від суми невиконаного зобов»язання за кожен день прострочення платежу від дня виникнення такої прострочки до повного погашенню заборгованості, але в межах строків позовної давності. Станом на 17.11.2013 заборгованість [PERSON] за несплаченими процентами становить суму 17.980,68 доларів США; пеня за порушення строків повернення кредиту за договором - 13.404,34 доларів США; пеня за порушення строків сплати процентів за користування кредитом - 13.243,97 доларів США. Відповідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 147 К-Ф від 16.07.2007 року між Банком та іпотекодавцями [PERSON], та [PERSON] було укладено договір іпотеки без оформлені заставної № 147 К-Ф від 16.07.2007. Згідно п. 2.1. договору іпотеки предметом іпотеки є: нерухоме майно - 2-х кімнатна квартира [ADDRESS] що належить Іпотекодавцям у частці 2/3 Позичальнику [PERSON] та 1/3 [PERSON] відповідно на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 січня 1994 року відділом приватизації житла м.Полтави, та договору Дарування, посвідченого Першою Полтавською державною нотаріальною конторою 18.08.1995 року, зареєстрованого в реєстрі 4-2714, які відповідно зареєстровані Колективним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації „Інвентаризатор" 21 січня 1994 року та 22 серпня 1995 року, записано в реєстрову книгу № 126, за реєстровим № 17083, реєстраційний номер об'єкту: 19361125, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Колективним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» № 15043922 від 26 червня 2007 року. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до п. 3.1.6, п. 6.1 договору іпотеки Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку одноразової прострочки сплати процентів за користування кредитними коштами або у разі порушення Іпотекодавцем обов'язків за цим та/або кредитним договором, що передбачено от. 589 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст. 33 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», Банк направив [PERSON] та [PERSON] 30.12.2009 року за вихідним № 3892 письмову вимогу про виконання зобов'язань по кредитному договору № 147 К-Ф від 16.07.2007. Відповідь до цього часу позичальником не надана і заборгованість за кредитним договором у добровільному порядку не погашена. З огляду викладене, первісні позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.1 ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 3 червня 2014 року № 1304-VII не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Щодо зустрічного позову суд зазначає наступне. Так, як зазначає позивач за зустрічним позовом відповідно до ст.99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. П.1 статті 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Однак відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. З ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". У зустрічному позові позивач зазначає що проведення розрахунків між банком та позичальником в іноземній валюті без одержання банком індивідуальної ліцензії суперечать діючому Законодавству України. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операційз валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч.4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено. Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Згідно з ліцензією, виданою відкритому акціонерному товариству "Укргазбанк" Національним банком України 19 листопада 2001 року за № 123 та дозволом ВАТ АБ "Укргазбанк" правонаступником якого являється ПАТ АБ „Укргазбанк" має право здійснювати банківські операції, зокрема, надавати кредити в іноземній валюті. У зустрічному позові позичальник зазначає що відповідно до ст.ст. 7, 3О, 44 ЗУ „Про Національний банк України" та Постанови НБУ № 363 від 03.08.2004 року „Про встановлення процентних ставок за зовнішніми запозиченнями резидентів" встановило максимальний розмір процентної ставки для кредитних договорів в доларах СЖА зі строками запозичень понад 3 роки не вище 11% річних. Відповідно до статей 7, 3О, 44 ЗУ "Про Національний банк України", з метою підтримання стабільності грошової одиниці України та недопущення безпідставного відпливу капіталу за межі України у вигляді виплати резидентами-позичальниками завищених процентів за користування кредитами, позиками в іноземній валюті, залученими на міжнародних фінансових ринках від нерезидентів. Застосування норм Постанови НБУ № 363 від 03.08.2004 року „Про встановлення процентних ставок за зовнішніми запозиченнями резидентів" до АБ „Укргазбанк" є помилковим, таким що не відповідає дійсності оскільки правовідносини що виникли між позичальником та АБ „Укргазбанк" не являються зовнішніми запозиченням резидентів на міжнародних фінансових ринках, отже вважаємо трактування позичальником норм Постанови НБУ № 363 від 03.08.2004 року „Про встановлення процентних ставок за зовнішніми запозиченнями резидентів" помилковим, таким що не може застосовуватися до правовідносин АБ „Укргазбанк" та позичальника. У зустрічному позові позичальник посилається на несправедливість умов договору та покладання на позичальника ризику знецінення національної валюти як на підставу визнання договору недійсним. Відповідно до п. З ст. З та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Відповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України за №496 від 12.11.2003 р., офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, встановлюється щоденно. Таким чином, при укладенні кредитного договору в іноземній валюті та беручи на себе обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, позичальник повинен був усвідомлювати, що курс Національної валюти до гривні не є незмінним та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинен передбачити всі ризики за цим договором. Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що зустрічний позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved