Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

В січні 2017 року до суду звернувся позивач з позовом до [PERSON], в якому ставить питання про стягнення на предмет іпотеки. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (надалі ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 362И/06 від 28.07.2006 року, відповідно до якого відповідач отримав кредит у сумі 8000 дол.США під цільове використання кредиту - придбання згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку по [ADDRESS] зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,8% річних, з кінцевим терміном повернення до 27.07.2021 року. Відповідно до умов договору [PERSON] повинен був щомісяця, починаючи з місяця отримання кредиту, частково погашати суму зобов'язання згідно графіку погашення кредиту. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем [PERSON] був укладений договір іпотеки, складений і посвідчений 28.07.2006 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Трухіною І.Г. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором відповідач по справі надав в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок з надвірними побудовами та земельної ділянки для обслуговування цього житлового будинка та господарських будівель та споруд, які знаходяться за адресою: [ADDRESS], який належить йому на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.07.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Трухіною І.Г. Відповідач [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, відповідно до цього Банк нарахував заборгованість за кредитом у сумі 3775,36 дол.США, заборгованість за відсотками в сумі 1068,60 дол.США, штраф за несвоєчасне погашення кредиту (неустойки) в сумі 5081,46 грн. Загальна сума заборгованості за кредитним договором відповідно до курсу НБУ станом на 27.09.2016 року 25,901519 за 1 долар США складає 131065,41 грн. Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 27/0/38-14 дана позовна заява підлягає розгляду Дзержинським міським судом Донецької області. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, проти розгляду справи на підставі ст. 224 ЦПК України не заперечує. Належно повідомлений через розміщення інформації в засобах масової інформації - газеті «Урядовий кур'єр» № 61 від 31.03.2017 року відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у його відсутності суду не надавав, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини на підставі договору кредитування, які регулюються Цивільним кодексом України. Так, відповідно до кредитного договору № 362И/06 від 28.07.2006 року відповідач [PERSON] отримав кредит у сумі 8000 дол.США під цільове використання кредиту - придбання згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку по [ADDRESS] зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,8% річних, з кінцевим терміном повернення до 27.07.2021 року. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 18.09.2015 року №2/225/2117/2015 з відповідача [PERSON] стягнена заборгованість за кредитом у сумі 90754,49 грн., яке набрало чинності, але на час розгляду справи в суді не виконане боржником. Загальна сума заборгованості за кредитним договором відповідно до курсу НБУ станом на 27.09.2016 року 25,901519 за 1 долар США складає 131065,41 грн. З огляду на це, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін та погоджені ними. При цьому згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1078 ЦК України. Згідно п. 1.2 кредитного договору кредит надається позичальнику на споживчі цілі під іпотеку нерухомого майна - житлового будинку з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Кредит надається однією сумою в безготівковій формі шляхом дебетування позичкового рахунку позичальника та перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника у доларах США (п.п. 2.1.3 кредитного договору). Відповідно до п. 2.2 кредитного договору для облікових цілей банк відкриває позичальнику позичковий рахунок. Цей позичковий рахунок є обов'язковим для обліку руху сум, які позичальник повинен повернути банку. Позичальник зобов'язується щомісячно до дати, встановленої в графіку, поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням, у сумі, не меншій сумі чергового погашення відповідної частини кредиту, процентів та інших плат, встановлених в графіку (п.п. 2.5.1 кредитного договору). Погашення відповідної частини кредиту, сплата процентів та інших виплат за його користування здійснюється відповідно до умов, зазначених в п. 2.5.6 цього договору, шляхом договірного списання банком коштів з поточного рахунка позичальника, відкритого в банку, щомісяця в дату, зазначену в графіку (п.п. 2.5.2 кредитного договору). Однак, в порушення умов договору відповідач несвоєчасно сплачував суми кредиту, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість за кредитом. У зв'язку з цим суд зазначає, що відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема сплата комісії банку, пені, штрафу. Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Суд перевіривши розрахунок заборгованості за кредитним договором № 362И/06 від 28.07.2006 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] встановив, що банк нарахував заборгованість за кредитом у сумі 3775,36 дол.США, заборгованість за відсотками в сумі 1068,60 дол.США, штраф за несвоєчасне погашення кредиту (неустойки) в сумі 5081,46 грн. Загальна сума заборгованості за кредитним договором відповідно до курсу НБУ станом на 27.09.2016 року 25,901519 за 1 долар США складає 131065,41 грн. В той же час відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р до зазначених населених пунктів належить м. Донецьк. В подальшому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р. Згідно із пунктом 23 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить м. Донецьк. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачу, який зареєстрований у м. Донецьку штраф за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка), нарахований після 14.04.2014 року і таким чином є підстави для застосування вимог ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Проведене позивачем нарахування штрафу у загальному порядку є неправомірним. В положеннях зазначеного Закону чітко визначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування саме пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики. Виходячи з цього, заборгованість за кредитним договором станом на 27.09.2016 року становить 125465,92 грн. відповідно до курсу НБУ станом на 27.09.2016 року 25,901519 за 1 дол.США, з них 3775,36 дол.США - заборгованість за кредитом, 1068,6 дол.США - заборгованість за відсотками. Наряду з цим, судом з'ясовано, що між банком та відповідачем [PERSON] був укладений договір іпотеки, складений і посвідчений 28.07.2006 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Трухіною І.Г. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором відповідач по справі надав в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок з надвірними побудовами та земельної ділянки для обслуговування цього житлового будинка та господарських будівель та споруд, які знаходяться за адресою: [ADDRESS], який належить йому на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.07.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Трухіною І.Г. На підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв'язку з посвідченням 28.07.2006 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Трухіною І.Г. цього договору іпотеки, було накладено заборону відчуження зазначеного в договорі житлового будинку, що належить [PERSON], тобто відповідачу по справі. Заборона відчуження нерухомого майна встановлена до припинення дії іпотечного договору. Згідно п.п. 1.2 іпотечного договору відповідно до звіту про оцінку майна вартість житлового будинку складає 14437 грн. Відповідно до п.п. 5.1.6, 5.1.7 іпотечного договору у разі порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором чи іпотекодавцями зобов'язань за цим договором, а також інших обов'язків іпотекодавців/позичальника, іпотекодержатель, тобто банк має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 5.1.12 іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки на підставах, умовах і в порядку, передбаченому цим договором та кредитним договором. Такі ж саме положення закріплені в ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку». Статтею 12 Закону України „Про іпотеку" передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем, в даному випадку відповідачем по справі обов'язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель, а саме банк має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки ( п.п. 5.1.6., 5.1.7; п.п. 5.1.12 іпотечного договору). Пунктом 6.1 Іпотечного договору передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором та / або за цим договором, в цілому або в тій чи іншій його частині, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, а вразі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 6.3 іпотечного кредиту закріплено право іпотекодержателя обрати на свій розсуд порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п. 6.2 цього договору. Відповідно до пункту 6.2 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі - продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору. Так, відповідно до чинних положень ч. 1 ст. 35 Закону «Про іпотеку», зі змінами, внесеними згідно із Законом від 22 вересня 2011 р. N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель має право прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. З такої редакції вбачається, що додержання виписаної в ній процедури попередження є обов'язковим для випадку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ст. 36 Закону «Про іпотеку»), який є лише одним із трьох основних, передбачених ч. 3 ст. 33 цього Закону, способів звернення стягнення на предмет іпотеки (за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Невиконання іпотекодержателем вказаної вимоги закону у разі пред'явлення ним до суду позову не є підставою для відмови в позові, оскільки позивачем реалізується не позасудовий, а судовий порядок звернення стягнення на заставлене нерухоме майно. Підтвердженням цієї тези є ч. 2 ст. 35 Закону «Про іпотеку», якою передбачено, що положення ч. 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду в установленому законом порядку. Аналогічне роз'яснення викладене і у п.37. Постанови пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин", відповідно до якого невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Відповідно до роз'яснень пункту 42 цієї постанови винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки). Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON], як іпотекодавець в даній справі несе відповідальність перед ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» за невиконання основного зобов'язання по кредитному договору. При цьому, суд звертає увагу, що наявність двох рішень суду про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки не є подвійним стягненням заборгованості за кредитним договором. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1080цс15 від 03.02.2016 року. Отже, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові № 6-1080цс15 від 03.02.2016 року право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому, здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому, задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. Разом з тим, Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" набув чинності 7 червня 2014 року після укладання сторонами договору іпотеки. Проте за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України. У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Разом з тим, мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Встановлений Законом N 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Пунктом 3 Закону "Про мораторій" передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону "Про мораторій" не підлягає виконанню. Саме така правова позиція міститься у постановах Верховного суду України від 25 березня 2015 року у цивільній справі №6-44цс15 , від 15.04.2015 у справі № 6-46цс15, від 10.06.2015 у справі № 6-333цс15, від 16.09.2015 у справі № 6-492цс15, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1102цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1825 цс15 і відповідно до статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до п.6 ч.3 ст.79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено публікацію у газеті «Урядовий кур'єр» від 31.03.2017 в сумі 420 грн., яку слід стягнути з відповідача.

Outcome: partial