Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-01 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 24 травня 2005 року між ним та закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Філії «Донецьке регіональне управління» Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі банк) було укладено кредитний договір № DOK0GF40000338 про надання споживчого кредиту в сумі 30250,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом 12 % річних, та комісії у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісячно, зі строком повернення до 24 травня 2020 року, із щомісячним платежем 337,73 доларів США. Вказані кошти надані на наступні цілі: купівля житла в сумі 25000,00 дол. США, сплату страхових платежів в сумі 5250,00 дол. США. З метою забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань, взятих за кредитним договором № DOK0GF40000338 від 24.05.2005 року, уклали: договір поруки від 24.05.2005 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством "ПриватБанк, договір іпотеки № DОК0016 від 22 червня 2005 року; між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк", за яким [PERSON] передав в іпотеку квартируза адресою: [ADDRESS]. Вважає, з урахуванням уточнень до позовної заяви від 09.11.2017року( а.с.137-142), що вказаний кредитний договір укладений із такими порушеннями: Банк не виконав переддоговірної роботи із споживачем. Кредитний договір не відповідає вимогам законодавства за формою: не відповідає вимогам ДСТУ 4163-2003 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації», затвердженому Наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 №55, а саме: підпис [PERSON] зі сторони банку( а.с.18) не супроводжується назвою його посади, зазначенням довіреності. Крім того, у договорі відсутній розпис та обґрунтування вартості виду і предмету кожної супутньої послуги кредиту. У кредитному договорі встановлено непропорційно велика сума пені, встановлена подвійна цивільно-правова відповідальність за одне і те саме порушення. Договором обмежено право позивача на вільне укладення угоди про страхування та вільне обирання Страховика. Договір містить неправомірну умову щодо комісії за розрахункове-касове обслуговування у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісячно, комісії за дострокове погашення кредиту. У вказаному договорі визначена сума щомісячного платежу у розмірі 337,73 дол. США, яка не відповідає умовам кредитного договору та фактично становить 338,75 дол. США, тобто позивача навмисно ввели в оману щодо розміру місячного платежу, яким погіршили становище позивача як споживача та останній сплачував на 1,02 дол. США менше у місяць ніж передбачено умовами договору. Відповідач ввів оману позивача щодо істотних умов кредитного договору: кінцевої сукупної вартості кредиту, не попередив про валютні ризики. Позивач вважає, що кредитний договір укладений з порушенням права на збереження банківської таємниці. Банк не видав кредит в іноземній валюті готівкою, не відкрив споживачу валютного рахунку, чим не виконав свого грошового зобовязання. Позивач також вважає, що й похідні від кредитного забезпечувальні договори: договір іпотеки та договір поруки є недійсними, оскільки основний кредитний договір є недійсним. Тому позивач просить визнати недійсним кредитний договір № DOK0GF40000338 від 24.05.2005. Відповідач надав відзив на позовну заяву, згідно із яким просив відмовити у позові посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності, вважає вимоги необґрунтованими, заперечував щодо кожної вимоги позивача. Позивач надав відповідь на відзив, яким повністю не погодився із відзивом відповідача, зокрема: щодо пропуску позовної давності зазначив, що позивач не має юридичної освіти,розраховува на порядність з боку банку, дізнався про порушення свого права лише після отримання правової консультації. Судом частково задоволено клопотання позивача про забезпечення доказів, яким витребувано у відповідача належним чином завірені копії документів необхідних для розгляду справи. Розгляд справи неодноразово відкладався з обєктивних та субєктивних причин. В судовому засіданні неодноразово оголошувалася перерва у звязку із складністю справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився. Представник позивача [PERSON]єв В.Ф. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, згодом надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, позицію не змінив. Вислухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. ст. 1049, 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Судом встановлено, що 24 травня 2005 року між [PERSON] та закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ "Приватбанк" (далі банк) було укладено кредитний договір № DOK0GF40000338 про надання споживчого кредиту в сумі 30250,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом 12 % річних, та комісії у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісячно, зі строком повернення до 24 травня 2020 року, із щомісячним платежем 337,73 доларів США. Вказані кошти надані на наступні цілі: купівля житла, що розташоване: [ADDRESS], в сумі 25000,00 дол. США, сплату страхових платежів в сумі 5250,00 дол. США( а.с.16-19). З метою забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань, взятих за Кредитним договором № DOK0GF40000338 від 24.05.2005 року, уклали: договір поруки від 24.05.2005 року між [PERSON] та закритим акціонерним товариством "ПриватБан"к (а.с. 24), договір іпотеки № DОК0016 від 22 червня 2005 року; між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк", за яким [PERSON] передав в іпотеку квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS](а.с. 20-23). Згідно із наданим відповідачем розрахунком заборгованості за договором № DOK0GF40000338 від 24.05.2005 за період з 24.05.2005 по 02.06.2017 станом на 02.06.2017 встановлено, що загальний залишок заборгованості по кредиту становить 17749,35 дол. США, в т.ч.: тіло кредиту - 12396,54 дол. США, проценти 3866,90 дол. США, комісія 943,34 дол. США, пеня 542,57 дол. США(а.с. 103-110). З огляду на викладений розрахунок. суд доходить висновку, що позивач регулярно сплачував платежі за кредитом. Положеннями ст.42, ст.92 Конституції України громадянам України гарантовано, що держава захищає права споживачів. Відповідно до ст.627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Частина 1 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції від 11.06.2003 року закріплює, що клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності фінансової установи. Фінансові установи зобов'язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: 1) відомості про фінансові показники діяльності фінансової установи та її економічний стан, які підлягають обов'язковому оприлюдненню; 2) перелік керівників фінансової установи та її відокремлених підрозділів; 3) перелік послуг, що надаються фінансовою установою; 4) ціну/тарифи фінансових послуг; 5) кількість акцій фінансової установи, які знаходяться у власності членів її виконавчого органу, та перелік осіб, частки яких у статутному капіталі фінансової установи перевищують п'ять відсотків; 6) іншу інформацію з питань надання фінансових послуг та інформацію, право на отримання якої закріплено в законах України. Інформація, яка надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги, без нав'язування її придбання. Згідно із ст.56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» редакція від 15.07.2004 року, клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов'язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: 1) відомості, які підлягають обов'язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; 2) перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; 3) перелік послуг, що надаються банком; 4) ціну банківських послуг; 5) іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг. У відповідності до вимог ч.1 ст.638 ЦК України, передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.2 ст.638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до п.2 ч.2 ст.651 ЦК України, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 12.04.96 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» у абз. 2 п.2 зазначив, що судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону. Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі N 6-1746цс16 визначено, що Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 02.12.2015 року у справі N 6-1341цс15 визначено, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. З огляду на викладене суд доходить висновку, що на дані кредитні правовідносини розповсюджуються норми права щодо захисту прав споживачів. Дослідивши матеріали справи, кредитний договір, суд доходить висновку, що позивач не довів та не обґрунтував, що банк не виконав переддоговірної роботи із споживачем. Суд встановив, що кредитний договір не відповідає повністю вимогам ДСТУ 4163-2003 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації», затвердженому Наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 №55, однак у тексті аркушу першого кредитному договору( а.с.16)вказано, що від банку, як сторони договору, виступає заступник директора по індівідуальному бізнесу філії "ДРУ ЗАТ КБ "Приватбанк " [PERSON] який діє на підставі довіреності. Судом також встановлено, що у договорі відсутній розпис та обґрунтування вартості виду і предмету кожної супутньої послуги кредиту. Проте, суд враховує, що позивач за кошти, отримані від відповідача, придбав житло, яке розташоване: [ADDRESS] (а.с. 63-67), регулярно сплачував кошти на погашення заборгованості, що свідчить про те, що позивач усвідомлював зміст кредитного договору щодо отримання кредитних коштів у іноземній валюті з одночасним конвертуванням їх банком у національну валюту - гривню. Протягом тривалого часу сторони виконували умови договору, що свідчить про визнання позивачем умов оспорюваного правочину, а тому визнання договору недійсним у цілому є недоцільним та істотно порушить права не тільки сторін договору, а й може порушити права третіх осіб. Щодо встановлення непропорційно великої суми пені та встановлення подвійної цивільно-правової відповідальность за одне і те саме порушення, суд виходить з наступного. Згідно із пунктом 4.1 Кредитного Договору при порушенні Позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених п.2.2.2, п.2.2.3 цього договору, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менш 1 гривні (або суми у валюті кредиту, еквівалентної 1 гривні за курсом НБУ на день оплати) за кожен день прострочення. Пунктом 2.4.1 Кредитного Договору, передбачено, що за погодженням з Банком здійснювати дострокове (як повне так і часткове) погашення кредиту. При цьому Позичальник зобов'язаний сплатити Банку суму процентів, суму комісії у відповідності з п.1.1, п.1.5 даного Договору, неустойку (штраф, пеню), якщо на час дострокового погашення кредиту (частини кредиту) у Банка з'явились підстави для стягнення неустойки згідно п.4.1 даного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч.1, ч. 2 ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч.1, ч.3 ст.1054 ЦК України за Кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Згідно зі ст. 546, ст.549 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. У рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 вказано, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим в п.6 ст. 3, ч. 3 ст.509 ЦК України та ч. 1, ч. 2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. В той же час, п. 4.2. Кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання Банком зобовязань по видачі кредиту відповідно до п. 2.1.1 даного Договору за умови виконання Позичальником зобовязань, передбачених п. 2.2.7 даного Договору, Банк виплачує Позичальнику пеню в розмірі 0,1 % річних від несвоєчасно виданої суми Кредиту за кожен день прострочення виконання вказаного зобовязання. Відповідно до п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями статей 1, 3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобовязаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, субєктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - субєкти підприємницької діяльності (підприємці). Таким чином, спірним кредитним договором встановлена відповідальність для обох контрагентів, законодавчо не врегульовано питання щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання позичальниками - фізичними особами грошових зобовязань у відносинах споживчого кредитування, а тому суд доходить висновку, що доводи щодо встановлення банком непропорційно великої суми пені є необґрунтованими. Пунктом 1.5 Кредитного Договору встановлено, що при порушенні Позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, Позичальник сплачує Банку проценти за користуванням кредитом у розмірі 2,35 % у місяць, нараховані від суми непогашеної у строк заборгованості по Кредиту. Тобто, згідно п.1.1 Кредитного договору Споживач зобов'язаний сплачувати проценти за користування кредитом 1 % на суму залишку заборгованості, а при порушенні зобов'язань по погашенню кредиту Позичальник несе відповідальність передбачену п.1.5 та п.4.1 Кредитного договору - підвищення процентів за користування кредитом до 2,35 %, таким чином, Банк підняв процент до 2,35 % на місяць (28% річних замість 12%,), що підтверджується наданим банком розрахуноком заборгованості за кредитом( а.с.103-110) та одночасно встановив пеню в розмірі 0,15 % за кожен день прострочення (54,75 % річних). Суд доходить висновку, що підвищення відсоткової ставки, яке встановлене п.1.5 кредитного договору, за своєю правовою природою є штрафною санкцією за порушення умов кредитного договору, а не відсотками за користування грошовими коштами в розумінні ст.1048 ЦК України. Отже, застосування до відсоткової ставки коефіцієнту 2,35 є штрафною санкцією, а подвійне притягнення до цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення не допускається, що відповідає змісту правової позиції Верховного Суду України в справі №6-2003цс15, відповідно до якоївизначено, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Виходячи з викладеного, суд доходить висновку про необхідність визнання недійсним п. 1.5 Кредитного договору. Щодо неправомірної умови щодо комісії за розрахункове-касове обслуговування у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісячно суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору, Банк зобов'язується надати Позичальнику кредитні засоби шляхом видачі готівкових засобів на строк до 24.05.2020 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в розмірі 30 250,00 доларів США на наступні цілі: купівля житла в сумі 25 000,0доларів США і на сплату страхових платежів в сумі 5250,00доларів США з оплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1 % у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту і комісії за розрахункове-касове обслуговування у розмірі суми 0,14 % від суми виданого кредиту щомісячно у період уплати, комісії за дострокове погашення кредиту згідно із п.1.5 цього Договору. Часом сплати вважати період з 15 по 20 число кожного місяця. Згідно із пунктом 2.2.3 Кредитного договору, Позичальник зобов'язується сплатити Банку комісію згідно п.1.1. Відповідно до п. 3.6 договору Позичальник сплачує Банку комісію в розмірі та строки, вказані в п.1.1, п. 1.5 договору. Якщо відповідно до п. 1.1 цього договору передбачена щомісячна комісія, то вона встановлюється у фіксованому розмірі із дня списання коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення кредиту. При цьому, незалежно від кількості днів, що пройшли по закінченні останнього періоду сплати до дня остаточного погашення кредиту, комісія сплачується у вище вказаному розмірі. Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості за кредитом сума щомісячної комісії є незмінною і становить 35 доларів США( а.с.103-110). За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). При цьому відповідач безпідставно нараховував, а позивач сплачував комісію за обслуговування кредиту, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-174цс16. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що умови п. 1.1, п. 2.2.3, п. 3.6 та п.1.5 Кредитного договору не відповідають вимогам законодавства, а тому вказані умови є недійсними на підставі ч. 1 ст.203, ч. 1 ст.215 ЦК України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Outcome: partial