Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 22 січня 2008 року між ним та [PERSON] укладений кредитно-заставний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 10 927,75 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 10,56 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом терміном до 21 січня 2015 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитом [PERSON] передада у заставу банку автомобіль марки "DAEWOO", модель: Nexia, рік випуску: 2007, тип ТЗ: Легковий автомобіль. № кузова/шасі: XWB3D31UD7A132237, реєстраційний номер: СВ7745АІ, що належить на праві власності [PERSON] У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором станом на 14.01.2015 року утворилася заборгованість у розмірі 3280,51 доларів США, з якої: заборгованість за кредитом - 2452,25 доларів США, заборгованість зі сплати нарахованих відсотків за користування кредитом - 81,12 доларів США, заборгованість за комісією за користування кредитом - 15,25 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань - 560,58 доларів США, штраф (фіксована частина) - 15,85 доларів США, штраф (процентна складова) - 155,46 доларів США. Банк просив на погашення заборгованості за кредитним договором вилучити у відповідача та передати в заклад банку предмет застави - автомобіль, а також комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; звернути стягнення на предмет застави - автомобіль шляхом продажу вказаного автомобіля банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах Державної автомобільної інспекції України (далі - ДАІ України), а також наданням банку повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України. В попередньому судовому засіданні Відповідачем подано зустрічну позовну заяву в порядку захисту прав споживачів, в якій просить кредитно-заставний договір визнати недійсним посилаючись на ч.1 ст.227, ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, вказуючи, що в банку відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення валютної операції. Також зазначає, що нарахування процентів здійснюється методом „факт/360", а не „факт/365" або „факт/366", що призводить до прихованого збільшення відсоткової ставки. Крім того, [PERSON] вважає такими, що не відповідають вимогам ст. 533 ЦК України умови договору щодо сплати щомісячних платежів виключно в доларах США. Вказує, що банк, в порушення ст.11 Закону України" Про захист прав споживачів" та п.3 Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року перед укладенням договору позивачу як споживачу фінансової послуги не надав всієї повноти необхідної інформаціїо, крім того, вказує, що умови договору на порушення ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів є несправедливими, оскільки покладають ризик знецінення національної валюти України на позичальника, до того ж банк приховуючи важливу інформацію по кредиту ввів позичальника в оману щодо обставин, які мають істотне значення, що на думку [PERSON], є також підставою для визнання правочину недійсним у відповідності до ч.1 ст.230, ч.1 ст.229 ЦК України. Також, як на підставу для визнання договору недійсним [PERSON] посилається ч.2 ст.203 ЦК України, вказуючи, що при укладенні договору їй не надавались для ознайомлення документи, які підтверджували повноваження Чернігівської філії Банку на укладення спірного кредитного договору, а також довірненість особи, які підписувала договір. Крім того, зазначає, шо Банком їй не надавалися гроші в сумі 10927,75 доларів США. В судовому засіданні представник позивача по первісному позову позовні вимоги підтримав, уточнив щодо пені та штрафів, визначивши їх розмір у гривневому еквіваленті, про що надав відповідну заяву (т.2 а.с.117-121). Просив позовні вимоги задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній та в уточненій заяві. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити, при цьому посилався на письмові заперечення на а.с.101-106 т.1. Відповідач по первісному позову та її представник зустрічний позов підтримали та просили задовольнити, посилаючсиь на обставини, що викладені в ньому. В задоволенні первісного позову просили відмовити. Додатково представник позивача пояснила, що такий спосіб захисту як передача комплекту ключів, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, надання повновжань на отримання дублікату, на її думку не передбачений законом. Просила застосувати до пені строк позовної давності в один рік. Також вважає, що нарахування пенні повинно здійснюватися по курсу на час її нарахування. Щодо штрафу, вважає не має законних підстав для його стягнення. Також зазначає, що позовна заява подана до суду не уповноваженою особою, оскільки, на її думку, довіренність для звернення з позовом до суду та на представлення інтересів, повина бути нотаріально посвідчена. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 22 січня 2008 року між позивачем та [PERSON] укладений кредитно-заставний договір №CNGLAN07280081, згідно з п.п. 17.1 якого, остання отримала кредит у розмірі 10 927,75 доларів США, частина кредиту в розмірі 10188,49 доларів США надавалась з метою придбання позичальником автомобіля; частина кредиту в розмірі 528,74 доларів США надавалася з метою оплати перших страхових платежів за договорами страхування на перший рік дії кредиту; частина кредиту в розмірі 6,75 доларів США надавалася з метою оплати за реєстрацію Предмета Застави в Державному Реєстрі; частина кредиту в розмірі 203,77 доларів США надавалася з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту. Дата погашення кредиту - 21.01.2015 року, з процентною ставкою 10,56 % річних ( п.п.17.1.5, 17,1.6). На забезпечення виконання зобов'язань за кредитом [PERSON] передала у заставу банку автомобіль марки "DAEWOO", модель: Nexia, рік випуску: 2007, тип ТЗ: Легковий автомобіль. № кузова/шасі: XWB3D31UD7A132237, реєстраційний номер: СВ7745АІ, що належить їй на праві власності (т.1 а. с. 108-112). Отримана [PERSON] за Договором іноземна валюта, відповідно до її заяви на а.с.115 т.1 була продана, а виручена від продажу національна валюта перерахована ПриватБанком на рахунок продавця автомобіля ТОВ «Автоприват», на оплату страхових платежів за договорами страхування, оплату за реєстрацію в Державному Реєстрі, що відповідає вимогам вказаного вище Договору. Відповідно до п.17.4 Кредитно-заставного договору № CNGLAN07280081 від 22.01.2008 року з урахуванням положень статті договору 3.3. позичальник доручає банку, без додаткового узгодження, перерахувати кредит в сумі 51350,00 грн. на поточний рахунок автосалону Автоприват, 2664,85 грн на сплату страхових платежів, 34 грн на сплату за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна, 203,77 долара США для сплати винагороди Банку за надання фінансового інструменту. Згідно акту прийому-передачі [PERSON] отримала від ТОВ "Автоприват" автомобіль "DAEWOO", модель: Nexia, рік випуску: 2007, тип ТЗ: Легковий автомобіль. № кузова/шасі: XWB3D31UD7A132237 ( а.с.126 т.1). Як вбачається з п.п.2.1,14.2,14.3,14,9 Договору, позичальник зобов"язалася повернути Кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов Договору, зокрема, п.17.1.8 "г" - винагороду за резервування ресурсів у розмірі 2,04% річних від суми зарезервованих ресурсів, а при порушенні грошових зобов"язань, сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, штраф у розмірі 250 грн плюс 5% від суми невиконаного зобов"язання. Крім того, відповідно до п.14.10 договору нарахування неустойки за цим договором здійснюється протягом 3 років з дня, коли відповідне зобов'язання повинно бути виконане відповідною стороною. Сплата неустойки здійснюється в гривнях. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як вбачається з наданого позивачем по первісному позову розрахунку заборгованості, [PERSON] по вказаному вище кредитному договору частину кредитних коштів повернула, а починаючи з 19.05.2014 року року [PERSON] належним чином не виконувала взяті за договором зобов'язання по своєчасному поверненню кредитних коштів у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 14.01.2015 року, яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 2452,25 доларів США , по відсоткам - 81,12 доларів США, 15,25 доларів США винагорода, 250 грн штрафу (фіксована частина), 12094,59 грн пені за порушення зобов"язання та 2749, 32 грн штрафу (5% від суми невиконаного зобов"язання). ( т.1 а.с.6-9, т.2 а.с.118) Розмір заборгованості по тілу кредиту, по відсоткам, винагороді відповідачем по первісному позову [PERSON] та її представником не оспорювався. Твердження представника [PERSON] - [PERSON] про відсутність законних підстав на стягнення штрафів, суд не приймає до уваги, оскільки така відповідальність позичальника передбачена договором, а відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Що стосується доводів представника [PERSON] - [PERSON] щодо застування строку позовної давності, передбаченого ст.258 ЦК України, до позовних вимог про стягнення заборгованості по пені за несвоєчасне виконання зобов"язань за договором, суд враховує наступне. Пунктом 1 статті 258 ЦК України для стягнення неустойки встановлено спеціальну позовну давність в один рік, але відповідно до ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як вбачається з укладеного сторонами договору, позовна давність по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки встановлена тривалістю 5 років згідно до п.14.11 договору, і з цими умовами договору погодилась [PERSON], підписавши договір. Отже, вимоги про стягнення заборгованості по пені заявлені в межах встановлених договором строків, а тому доводи про застосування до даних вимог строків позовної давності є юридично неспроможними. Згідно з кредитно-заставним договором №CNGLAN07280081 від 22 січня 2008 року [PERSON] за своїм вибором може здійснювати звернення стягнення на предмет застави у судовому порядку відповідно до розділу IV Закону України " Про забезпечення вимог кредиторів та реєсстрацію обтяжень" (п.13.9). Згідно ч. 1-2 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду. Положеннями ч. 3 ст. 24 Закону України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" передбачено, що обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. З матеріалів справи вбачається, що 08 вересня 2014 року ПАТ КБ „ПриватБанк" зареєстровано відомості про звернення стягнення на предмет застави, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с.21 т.1). 25.12.2014 року банком на адресу відповідача [PERSON] було надіслано повідомлення від 17.12.2014 року про порушення нею зобов'язань за кредитним договором та надано строк 30 календарних днів з дати одержання повідомлення для погашення простроченої заборгованості, яка складала на час повідомлення 812,96 доларів США (а.с.11-13 т.1). Статтею 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави в рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувала; спосіб реалізації предмета застави із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст.26 цього Закону, яка передбачає продаж предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Таким чином, вимога позивача про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором є обгрунтованою і підлягає задоволенню. Вимоги ПАТ „КБ „ПриватБанк" про передачу в заклад шляхом вилучення у відповідача по первісному позову належного їй майна, що є предметом застави, а також комплекту ключів, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу грунтуються на законі і є такими, що підлягають задоволенню, оскільки згідно зі ч.2 ст.575, ч.3 ст.576, ч.2 ст.662 ЦК України, ст.44 Закону України „Про заставу" виділяється такий вид застави, як заклад, при якому, предмет застави рухоме майно разом з приналежностями, передається у володіння заставодержателя. Одночасно суд, не знаходить підстав для визнання недійсним кредитно-заставного договору № CNGLAN07280081 від 22.01.2008р., укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк». Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, кредитно-заставний договір був укладений з урахуванням волевиявлення відповідача, оскільки підпис на договорах є доказом того, що сторони погодилися з їх умовами. Згідно ч.1, ч.2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст.227 ЦК України передбачено, що правочин юридичної особи може бути визнаний недійсним, якщо він вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії). Пунктом 1 ч.1 ст. 230 ЦК України передбачено, що суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу). Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. З матеріалів справи вбачається, що кредитно-заставний договір між сторонами підписаний уповноваженими особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами шляхом звернення [PERSON] з пропозицією щодо укладання договорів та погодження позивачем на укладання такого договору. Твердження представника [PERSON] про те, що спірний правочин підписаний зі сторони Банку не уповноваженою особою, є лише припущенням, а відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. При цьому, суд враховує доводи представника позивача по первісному позову, про те, що [PERSON] не заперечує щодо укладення з [PERSON] такої угоди і перерахування Банком кредитних коштів [PERSON] свідчить, що [PERSON] схвалив дії працівника на укладення такої угоди. В обгрунтування недійсності оспорюваного кредитного договору [PERSON] посилалась на відсутність у банку індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, в зв'язку з чим, за її доводами, банк не мав права надавати таку фінансову послугу як надання коштів у позику в іноземній валюті. Проте згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Системний аналіз зазначених норм права, а також ч.ч. 1, 2 ст. 192, ч 2 ст. 198, ч.ч.2, 3 ст. 533 ЦК України, ст. 3 Закону України „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", положення Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" дає підстави стверджувати, що надання позики в іноземній валюті не суперечить вимогам закону Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі за №6-145цс14, у силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" також зазначено, що використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, зокрема за наявності в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями. У справі № 6-190цс15 Верховний Суд України висловив правову позицію, що статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. По даній справі кредитно-заставний договір укладено сторонами 22 січня 2008 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Крім того, в матеріалах справи містяться копії: банківської ліцензії № 22 від 04 грудня 2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність" та дозвіл № 22-2 з додатком до дозволу від 29 липня 2003 року, згідно яких банк має право на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с.131-137 т.1). За таких обставин, посилання [PERSON] в обґрунтування підстав для визнання кредитного договору в іноземній валюті недійсним, як такого що укладено всупереч положенням ст. 227 ЦК України в зв'язку з відсутністю у кредитора ліцензії на здійснення валютних операцій, є безпідставними, а тому і відсутність в договорі відомостей про наявність ліцензії, за її фактичної наявності, не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним з зазначених підстав. Посилання [PERSON] та її представника на несправедливість умов договору про покладання на позичальника ризику знецінення національної валюти як на підставу визнання договору недійсним також є помилковим, оскільки відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, а п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління [PERSON] банку України від 10 травня 2007 року № 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808 встановлює, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач. Така норма запроваджена на виконання Закону України Про захист прав споживачів і виконана банком перед укладенням оспореного позивачем кредитного договору. До того ж, в анкеті-заяві на отримання кредиту [PERSON] самостійно визначила валюту кредиту - долари США (а.с.107 т.1). Відповідно до статті 36 Закону України „Про [PERSON] України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюються [PERSON] Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління [PERSON] Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, то, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, а, виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальникові. Позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, враховуючи і можливість отримання кредиту в національній валюті. Посилання [PERSON] та її представника на ненадання позичальнику [PERSON] інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, зокрема, щодо ціни, як на підставу визнання договору недійсним, передбачену ч. 1 ст. 230 ЦК України, також є помилковим. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, додатків до нього, такі умови передбачено. А підписавши кредитний договір, [PERSON] фактично підтвердила своє волевиявлення на отримання кредитних коштів в іноземній валюті на умовах, викладених в договорі, її волевиявлення на отримання в кредит коштів в іноземній валюті підтверджується також наявною в матеріалах справи копією її анкети-заяви від 22 січня 2008 року. В обгрунтування недійсності оспорюваного кредитного договору з підстав, передбачених ч.1 ст.230 ЦК України [PERSON] та її представник вказували, що зазначення у пункті 4.2 кредитного договору щодо нарахування відсотків методом факт/360 призводить до прихованого збільшення відсоткової ставки з 10,56% до 10,71%, а у високосний рік - до 10,74 %, і таким чином [PERSON] приховав від позичальника важливу інформацію з метою одержання схованого доходу і навмисно ввів позичальника в оману щодо умов договору. Проте, можливість застосування методу факт/360 для обрахування процентних доходів і витрат передбачено п.1.22 Постанови НБУ від 18.06.2003 року „Про затвердження Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України" ( в редакції, чинній на час укладення договору). Оскільки застосування зазначеного методу розрахунку процентів не суперечить вимогам законодавства і є результатом домовленості сторін, про що свідчить підписаний сторонами договір, то доводи [PERSON] та її представника, що передбачений Договором порядок визначення розміру плати за користування кредитними коштами є таким, що вводить позивача в оману, є безпідставним. Що стосується доводів [PERSON] та її представника про те, що Банком 10 927 доларів США позичальнику не передавалися і ніякого документу про отримання цих грошей вона не підписувала, суд приходить до наступного висновку. Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 року у справі 6-63цс12 у спорі щодо дійсності кредитного договору, у кредитному договорі момент укладення договору законодавець пов"язує з моментом досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України), а не з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Передача грошей відбувається на стадії виконання кредитного договору, а не його укладення, відтак посилання позичальника на неотримання грошей не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним. Згідно ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов»язковим для всіх суб»єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Аналогічна правова позиція відображена також у абзаці 4 пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно з якою виконання чи невиконання сторонами зобов"язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Таким чином, посилання [PERSON] та її представника на порушення при видачі кредитних коштів, стосуються виконання кредитного договору, а не його укладення, а тому не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним. Виходячи з положень ст.42 ЦПК України, якою передбачені документи, що посвідчують повноваження представників сторін, суд не може погодитися з твердженями представника [PERSON] про необхідність нотаріально-посвідченої довіренності на підтвердження повноважень представника позивача на подачу позову та представлення інтересів. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, враховуючи що договір був укладений внаслідок вільного волевиявлення сторін, судом не встановлено наявність порушень умов договору з боку Банку, які б тягли визнання його судом недійсним, крім того, відсутні докази введення в оману [PERSON]. Згідно ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем по зустрічному позову не надано суду доказів про те, що вона при укладенні договору діяла не на свій розсуд та не за власним бажанням, а умови договору є несправедливими. Відповідно до ст.88 ЦПК України понесені позивачем по первісному позову судові витрати слід стягнути з [PERSON]

Outcome: approved