Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

10.07.2015 року позивач [PERSON] звернувся до Василівського районного суду Запорізької області з позовом, який в подальшому уточнив (в редакції від 20.07.2015 року), до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Національного Банку України, про захист прав споживачів та визнання недійсним Додатку № 2 (графік погашення кредиту) до кредитного договору № ZPDNGA00002293 від 25 квітня 2008 року (т.1 а.с.64-66). В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що 25.04.2008 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № ZPDNGA00002293, за умовами якого позичальник (позивач) отримав кредит на спожичі цілі у іноземній валюті - доларах США, в сумі 49000,00 доларів США на строк з 25.04.2008 року по 25.04.2015 року. Умовами кредитного договору (п.8.1) передбачено, що погашення заборгованності за цим Договором здійснюється за ануїтетною схемою. За умовами вказаного кредитного договору позичальник зобов'язується щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладання кредитного договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними (рівними за сумою платежу) шляхом внесення готівки до каси кредитора на рахунок № 29097058942639. За розрахунками суми щомісячного ануїтетного платежу, здійсненими згідно певної формули вбачається, що сума щомісячного (ануїтетного) платежу та сума щомісячного платежу, що зазначена у п. 8.1 кредитного договору, свідчить про наявність суттєвої різниці на користь кредитора, а саме: щомісячна переплата становить в розмірі 68,53 доларів США, а загальна суми переплати становить: 68,53 дол.США х 84 міс., що дорівнює 5756,52 доларів США. Позивач вважає, що має місце факт надання кредитною установою неправдивої інформації щодо сплати позичальником щомісячних платежів за ануїтетною схемою: виконання зобов"язань за кредитним договором від 25.04.2008 року. Оскільки додаток №2 до кредитного Договору передбачає плату щомісячно фіксованої суми, що відрізняється від розрахункової, то така умова суперечить як ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів", так і вимогам п.3.2 Постанови правління Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року. Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму ВГСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК України, є оспорюванним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. Тому вважає, що оспорюваний додаток №2 (графік погашення кредиту) до кредитного договору від 25.04.2008 року № ZPDNGA00002293, відповідно до ст.ст.203, 215, 230 ЦК України, є несправедливим та за таких обставин кредитний договір має бути визнаний судом недійсним, у звязку з чим, він вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним Додаток №2 до кредитного договору № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить позов задовольнити за викладеними у ньому підставами, та визнати недійсним Додаток №2 до кредитного договору № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року. Також пояснив суду, що 25.04.2008 року він уклав кредитний договір з ЗАТ КБ «ПриватБанк», отримавши на вмовляння представників Банку кредит саме у доларах США, та 25.04.2008 року отримав на руки кредит в сумі 49000 доларів США. Під час укладання кредитного Договору, представники Банку про фінансове резервування йому нічого не розяснювали, належним чином про умови кредитування не проінформували. В приміщенні Банку він ознайомився з текстом кредитного Договору та додатками до нього, у їх суть не вникав, прочитав умови Договору та поставив свій підпис, повністю довірившись представникам ПриватБанку, так як він є юридично необізнаним, працює шахтарем та не є фахівцем у галузі кредитування. При цьому, переддоговірну роботу з ним виконано не було, інформацію про умови кредитування представниками Банку не надано. Про наявність в діях працівників Банку обману він дізнався лише напочатку 2015 року, коли відбувалася суттєва зміна курсу гривні до долара США та обєктивно він не міг в подальшому сплачувати кредит в розмірах, зазначених у графіку до кредитного договору, та з цього часу почав вникати в розрахунки сум щомісячних платежів, в яких виявив їх невідповідність, що вимусило його звернутися до суду з даними позовними вимогами, в яких просить визнати Додаток №2 до кредитного договору № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року недійсним. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні уточнений позов підтримав повністю, наполягає на його задоволенні за підставами, викладеними у позовній заяві. В судовому засіданні повністю підтримав здійснені ним розрахунки (т.1 а.с.102-103; т.2 а.с.129-130) та долучені до справи письмові пояснення (т.2 а.с.115-120; ч.2 а.с.209-214), в яких зазначає, що проведений ним зрівняльний аналіз свідчить про те, що ПриватБанк неправомірно провів розрахунок щомісячного платежу із суми 50995,00 дол. США, а не з суми 49245,00 дол. США та неправомірно зазначив у графіку платежів суму ануїтетних платежів, шляхом безпідставного збільшення загальної суми платежів на 5756,52 дол. США, а також [PERSON] неправомірно стягує з позичальника [PERSON] щомісячно винагороду за резервування в іноземній валюті, що фактично є комісією, яка має сплачуватися у гривні. Кредитний договір не містить визначення ануїтетної схеми сплати кредиту, що не надало можливості позичальнику в момент укладання кредиту ознайомитися з усіма особливостями цієї схеми. Крім того, винагорода за резервування ресурсів в даному кредиті не може бути фіксованою сумою, так як в формулі її розрахунку є змінні величини, а саме курс долара США, який постійно коливається,та залишок кредиту (так звані зарезервовані ресурси), який змінюється при щомісячній оплаті кредиту. Сума кредиту була видана позичальнику [PERSON]Л одноразово. З цього випливає, що необхідності у резервуванні коштів у ПАТ «ПриватБанк» не було. Згідно графіку погашення кредиту, зарезервованими ресурсами названо залишок кредиту, на який вже за умовами кредитного договору нараховуються відсотки. Таким чином, [PERSON] зобов'язує позичальника щомісячно сплачувати кошти за послуги, які позичальнику фактично не надавалися. Відповідно до вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Вважає, що має місце факт обману позичальника [PERSON] з боку кредитора, який полягає у тому, що [PERSON], зазначаючи у кредитному договорі розмір щомісячного платежу у сумі 958,84 дол. США, фактично ввів в оману позичальника, з огляду на те, що неправомірно до суми ануїтетного платежу, який складається із оплати кредиту та оплати відсотків за кредитом і становить за розрахунком 890,31 доларів США, долучив до суми ануїтетного платежу суму винагороди за резервування, яка становить 68,53 доларів США. Також зазначає, що Банком неправомірно додано до загальної суми виданого кредиту оплату за ненадані послуги, а саме: винагорода за надання фінансового інструмента у сумі - 1470,00 доларів США, щомісячний страховий платіж страхування майна в сумі - 280,00 доларів США та за таких обставин фактична сума грошових коштів, яка видана позичальнику складає лише 49245,00 доларів США. Проте, як зазначено у графіку платежів, сума виданих ресурсів становить - 50995,00 доларів США, які складається з: 49000,00 доларів США - сума отримана з каси банку позичальником; 1470,00 доларів США - винагорода за надання фінансового інструмента у моментнадання кредиту; 280,00 доларів США - сума страхового платежу за страхування майна; 245,00 доларів США - сума страхового платежу за особисте страхування позичальника. Та зрівняльний аналіз свідчить про те, що [PERSON] неправомірно провів розрахунок щомісячного платежу із суми 50995,00 доларів США, а не з суми 49245,00 доларів США. За таких обставин, [PERSON] неправомірно зазначив у графіку платежів суму ануїтетних платежів шляхом безпідставного збільшення загальної суми платежів на 5756,52 доларів США. Крім того, [PERSON] неправомірно стягує з позичальника щомісячно винагороду за резервування в іноземній валюті, що фактично є комісією, яка має сплачуватися у гривні. Слід зазначити, що сума кредиту, яка підлягає резервуванню є перемінною величиною, яка щомісячно зменшується, таким чином має зменшуватися і сума винагороди за резервування, а також сума загального щомісячного платежу, а [PERSON] у графіку зазначив постійну величину, яка становить 968,84 доларів США. З огляду на наведене вважає, що станом на момент укладання кредитного договору мало місце факт вчинення кримінального правопорушення посадовою особою ЗАТ КБ „ПриватБанк"- керуючим Дніпрорудненським відділенням філії „Запорізьке РУ" ЗАТ КБ. Приватбанк" [PERSON], що полягає у внесенні посадовою особою до офіційного документу, яким є кредитний договір, завідомо неправдивих відомостей, а саме сум щомісячних платежів, які повинен сплачувати позичальник за кредитним договором (стаття 366 КК України). В судовому засіданні просить задовольнити у повному обсязі заявлені [PERSON] позовні вимоги та визнати недійсним Додаток №2 до кредитного договору № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року, який є невідємною частиною укладеного кредитного Договору, за підставами, викладеними у позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала у повному обсязі, вважає позовні вимоги безпідставними та зазначає, що при укладанні кредитного договору № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року дії відповідача у повній мірі відповідали діючому законодавству України. Просить в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях (т.1 а.с.96-99) та долучених до справи письмових поясненнях (т.2 а.с.215-219), в яких ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що визнання Договорів недійсними з підстав недодержання порядку вчинення валютних операцій неможливе, оскільки визнання недійсною операції з надання валютних цінностей не може мати наслідком визнання недійсним кредитного договору, як того вимагає у позові Позивач. Цивільним кодексом України передбачені права сторін на проведення переговорів та досягнення згоди щодо умов договору. Сторони погодили положення кредитного договору в тих межах, які сторони бажали викласти у самому договорі. При цьому, цивільним законодавством передбачено, що норми договору, не можуть звужувати права сторони договору, передбачені нормами законодавства, в тому числі й нормами про припинення та зміну договору. Звинувачення щодо можливості відповідача у будь-який момент, на свій розсуд, в односторонньому порядку розірвати договір або змінити його положення, є безпідставними, адже положеннями кредитного договору чітко прописано події, які передують прийняттю кредитором рішення про припинення або зміну договору (у тому числі й зміну процентної ставки, зміна якої була можливою лише при настанні конкретних обставин). Крім того, позивач [PERSON] посилається на введення його в оману під час укладання договору, не надаючи доказів про те, що саме не було до нього доведене. Також зауважують на тому, що в Договорі прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обов'язки сторін договору, тощо. Тобто, ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, звіривши їх із положеннями Договору, позивач отримав повну інформацію про умови кредитування та й власноруч підписав кредитний договір. Застосування позивачем положень Закону України «Про захист прав споживачів» про введення в оману є неприйнятним. Позивач, посилаючись на положення Закону України «Про страхування» про недопустимість обов'язковості страхування у конкретного страховика, знову не наводить доказів про те, що його вимусили оформити договір страхування, при цьому, посилаючись на кредитний договор, яким встановлено добровільність страхування і перерахунок сум за «дорученням» позичальника. Вважають, що безпідставними є посилання позивача на положення ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливість умов договору, коли не надано доказів примушування позивача до укладання договору страхування з конкретним страховиком або доказів того, що кредитування позивача у відповідача було якимось чином обов'язковим чи безальтернативним. Щодо посилання позивача [PERSON] про те, що [PERSON] не зазначив рахунки, на які та з яких буде перераховуватися кошти, також не повинно прийматися до уваги, оскільки в Договорі чітко вказаний номер рахунку. Також про те, що позивач знав про рахунок слугує виписка по рахунку, адже по ній вбачається, що позивач неодноразово сплачував кошти для погашення заборгованості по кредиту. Крім того, з виписки по рахунку вбачається, що позивач до певного періоду часу належним чином виконував свої зобовязання за укладеним кредитним договором, що свідчить про те, що позивач знав про умови кредитування та визнав свої зобовязання за цим Договором. Тому посилання Позивача про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування не може прийматися до уваги. Тому, на підставі вищевикладеного просять в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити та застосувати строки позовної давності, посилаючись на те, що кредитний Договір укладений 25.04.2008 року, а позов до Банку позивачем предявлено лише у 2015 році. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Тобто з моменту підписання кредитного договору минуло понад трьох років, у звязку з чим, вважають, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом (т.2 а.с.215-219). Представник співвідповідача Національного банку України в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомив, направив на адресу суду письмові заперечення на уточнену позовну заяву, в яких також висловили прохання розглянути справу без участі представника Національного банку України за наявними у справі матеріалами та документами та з урахуванням позиції Національного банку, викладених у цих запереченнях. У поданих запереченнях Національний банк зазначає, що з позовної заяви [PERSON] вбачається, що позивач знаходиться у договірних правовідносинах із ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до кредитного договору від 25.04.2008 року № ZPDNGA00002293. У своєму позові позивач [PERSON] залучає до участі у справі Національний банк України в якості відповідача, проте не висуває жодних позовних вимог до Національного банку України. Відповідно до вимог частини 1 статті 60 ЦПК України, позивач зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та надати відповідні докази. Згідно з частиною 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо інших позовних вимог, наголошують, що Національний банк України діє лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України та не втручається у договірні відносини між банками та їх клієнтами (позичальниками), а саме: Згідно зі статтею 2 Закону про НБУ, Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління та відповідно до статті 19 Конституції України діє лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до статей 7, 55 Закону про НБУ, Національний банк України здійснює функції банківського регулювання і нагляду за діяльністю банків, в межах та в порядку, передбачених законодавством України. Відносини Банку з клієнтом (позичальником) регулюються чинним законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та статтею 4 Закону України «Про Національний банк України» банки є незалежними в своїй діяльності і не підпорядковані Національному банку України, який відповідно не має права втручатися в господарську діяльність банків, зокрема, і у відносини між банком та його клієнтами (в тому числі і стосовно умов договору, що встановлюють розміри та порядок розрахунків), а також нести відповідальність за зобов'язаннями інших банків. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст.ст.6,627 ЦКУ сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦКУ, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначалося вище, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України). Національний банк України не є стороною спірного кредитного договору, а тому не має правових підстав надавати йому оцінку і розглядати питання щодо дійсності додатку до нього. Отже, усі питання, пов'язані з виконанням, внесенням змін до укладених договорів або визнання їх недійсними мають вирішуватися безпосередньо між сторонами цих договорів або в судовому порядку, без залучення Національного банку України, як центрального Банку держави. Тому, з урахуванням вищевикладеного, просять в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині вимог до Національного банку України відмовити повністю (т.1 а.с.87-89). Вислухавши в судовому засіданні пояснення позивача [PERSON], представника позивача [PERSON], представника відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON], дослідивши матеріали даної цивільної справи (провадження № 2/311/51/2015), архівні матеріали цивільної справи (провадження № 2/311/168/2015), архівні матеріали цивільної справи (провадження № 2/311/25/2015), а також надані відповідачем для огляду в судовому засіданні оригінали кредитної справи за укладеним 25 квітня 2008 року кредитним договором № ZPDNGA00002293, всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справ, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 квітня 2008 року між позичальником [PERSON], позивачем по справі та ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі керуючого Дніпрорудненським відділенням філії «Запорізьке регіональне управління «Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» [PERSON]. був укладений кредитний договір № ZPDNGA00002293, за яким [PERSON] зобовязався надати позичальникові кредитні кошти у вигляді не поновлювальної лінії (кредит) у розмірі 54670,00 доларів США строком до 25.04.2015 року включно, а [PERSON] зобовязався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки шляхом внесення щомісячних платежів у сумі 958,84 долл.США, згідно графіку погашення кредиту (Додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (п.8.1 кредитного договору), копія якого міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.4-8; т.2 а.с.28-32). Відповідно до п.1.1., п.8.1 даного договору [PERSON] надає Позичальнику грошові кошти у сумі 54670,00 доларів США на наступні цілі: 49000,00 долл. США на споживчі цілі, 280,00 долл. США - страхування майна, 245,00 долл.США - особисте страхування, 3675,00 долл. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків в розмірі - 1,08 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % (1470,00 долл.США) від суми виданого кредиту у момент надання кредиту; винагороди за надання фінансового інструменті 0,00 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати; винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів; винагороди за проведення додаткового моніторінгу, згідно п.7.2 даного Договору. Періодом сплати вважати період з 10 по 15 число кожного місяця. Загальна вартість кредиту визначена Додатком № 1 до кредитного договору № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року «Загальна вартість кредиту» (т.1 а.с.7; т.2 а.с.31), а Додатком № 2 до кредитного договору № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року є «Графік погашення кредиту» (№ договору ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року, який оспорюється позивачем та є предметом заявлених позовних вимог (т.1 а.с.8; т.2 а.с.32). Відповідно до п.8.9 кредитного договору № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року, невідємними додатками до даного Договору є: Додаток №1 «детальний опис загальної вартості кредиту» та Додаток №2 Графік погашення кредиту за кредитним договором № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року. Порядок повернення кредиту, погашення заборгованості за цим кредитним Договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту), відсотків, пені передбачені пунктами 2.4., 8.1., 8.1.2 Договору. Погашення заборгованості за цим кредитним Договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: - щомісячно в період сплати, позичальник повинен надати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 958,84 долл. США, згідно Графіку погашення кредиту (Додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Також, як зазначено у п.8.1.1 вказаного кредитного договору, Позичальник зобовязаний повернути кредит згідно порядку та в строки, які вказані у п.8.1. Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строк, вказаного в абзаці 1 п.8.1 даного Договору. Для виконання даного договору [PERSON] відкриває позичальникові рахунок № 29097058942639 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам. З умов кредитного договору № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року вбачається, що сторони, підписавши його, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів, у тому числі щодо валюти кредитування, валюти повернення кредитних коштів та відсотків за його користування, якими, згідно умов Договору, є долар США. Судом також встановлено, що в якості забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року, виступає трикімнатна квартира загальною площею 65,90 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Дніпрорудне вул.Леніна буд.12 г кв.61, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки, т.п., надані Банку з метою забезпечення зобовязань за даним договором (п.8.3 кредитного договору). Майновим поручителем за зобовязаннями по вказаному вище кредитному договору виступає [PERSON]. Копія договору іпотеки є в матеріалах даної цивільної справи (т.3 а.с.17-24,27). Згідно наданих статутних документів, [PERSON] ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вбачається, що Публічне Акціонерне Товариство [PERSON] "ПриватБанк" є правонаступником прав та обов'язків Закритого Акціонерного Товариства [PERSON] "ПриватБанк", у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування з Закритого акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на Публічне акціонерне товариство [PERSON] "ПРИВАТБАНК", про шо зазначено у п.1.1. Статуту ПАТ КБ "ПриватБанк" в новій редакції (т.2 а.с.153; т.3 а.с.77-85). Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вказує ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частина 203 ч.1 ЦК України, на яку позивач, серед іншого, посилався як на підставу звернення з позовом, вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (стаття 215 ч.1 ЦК України). Відповідно до ст.6, ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а також можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Стаття 11 ч. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 від 12.05.1991 року в редакції Закону України № 3161 від 01.12.2005 року, яка діяла на момент укладення кредитного договору, вказує, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частина 2 ст.11 цього Закону визначає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Наслідки надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) передбачені ч.7 ст.15 Закону України № 1023. Зазначена норма не вказує про те, що договір, укладений внаслідок неотримання повної та достовірної інформації про продукцію, є недійсним або може бути визнаний таким за рішенням суду. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як, істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В укладеному кредитному договорі № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року сторони визначили суму кредиту, проценти за користування кредитними коштами, порядок погашення кредиту та сплати процентів, відповідальність сторін за порушення умов договору тощо. Як на час укладення кредитного договору так і протягом дії цього договору позивач був згодний з умовами договору. Позивач був вільним як у виборі фінансових установ для отримання кредиту так і у виборі форми кредитування. Відповідно до п. "д" ч. 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції чинній на час укладення договору перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Постанова НБУ № 168 від 10.05.2007 року містить аналогічні зобов'язальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо сукупної вартості кредиту тощо. Аналізуючи зміст укладеного між сторонами кредитного договору № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року, додаток № 2 до якого оспорюється за предметом даного позову, вбачається, що позичальник [PERSON] власноруч підписав та отримав при цьому один з примірників цього договору. Позичальнику [PERSON] були розяснені та відомі усі істотні умови такого договору, зокрема: порядок надання кредитних коштів, призначення кредиту, порядок повернення кредитних коштів, розмір та порядок сплати відсотків та інших платежів за договором. Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, у виборі контрагентів та визначенні умов договору тощо Кредитний договір є оплатним та двостороннім, він вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин\~має\~бути спрямований\~на\~\~ реальне\~ настання\~\~ правових\~ наслідків,\~\~ що обумовлені ним. Сторони за вказаними договорами на дату їх укладення, які є предметом спору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що не заперечується ними. Зовнішнє волевиявлення відповідало їх внутрішній волі, умови договору є їм зрозумілими, що підтверджується змістом договору, відповідно до якого, цей договір сторонами прочитані, відповідає їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується власними підписами сторін. Твердження позивача [PERSON] щодо порушення відповідачем перед укладанням договору цих вимог та безпосередньо посилання позивача в судовому засіданні стосовно не ознайомлення його перед укладанням кредитного договору з Правилами надання банками України, інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, є безпідставними, суперечить дослідженим в суді доказам та спростовується дослідженим судом змістом кредитного договору та матеріалами кредитної справи, з яких вбачається наявність у ньому зазначеної інформації. Доводи позивача [PERSON] про неповідомлення його про умови кредиту є неспроможними та спростовуються власноручним підписом останнього про ознайомлення та погодження з умовами кредитування, які були надані йому у письмовій формі та своїм підписом [PERSON] підтвердив факт про надану йому повну інформацію про умови кредитування в Банку (а також його місцезнаходження), що безпосредньо зазначено позичальником [PERSON] у своїй анкеті-заяві від 23 квітня 2008 року, зокрема: позичальник [PERSON] був проінформаний про: мету, для якої кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту(перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування (т.2 а.с.33 зворот; т.3 а.с.26 зворот). На підтвердження ознайомлення позичальника [PERSON] працівником Банку в письмовій формі з умовами кредитування по цьому продукту та з іншими суттєвими умовами кредитування, свідчить власний підпис [PERSON], відповідно до яких судом не встановлено порушення Банком вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні кредитного договору. Дана заява [PERSON] за його власним підписом, який безпосередньо він підтвердив в судовому засіданні, свідчить про обізнаність останнього стосовно суми кредиту; детального розпису загальної вартості кредиту для споживача; річної відсоткової ставки за кредитом, тощо. Тому, твердження позивача в судовому засіданні про неінформованість його представниками ПриватБанку перед укладанням кредитного договору про умови кредитування, є неспроможними та спростовуються наданими відповідачем для огляду в суді оригіналами матеріалів кредитної справи, копії яких у повному обсязі долучені до матеріалів даної цивільної справи (т.3 а.с.2-67). При цьому, на момент укладення кредитного договору позичальник [PERSON] погодився отримати кредит в іноземній валюті, а саме: в доларах США та повертати його, сплачуючи відсотки, також в доларах США, після цього фактично отримав кредит саме у доларах США та використав ці кошти на задоволення своїх потреб. Суд також не погоджується з доводами представника позивача про неінформованість позичальника [PERSON] перед укладенням кредитного договору та неповідомлення останнього про всі можливі пропозиції щодо отримання кредиту, а також щодо нерозяснення переваг та недоліків ануїтетної системи сплати коштів. З умовами отримання кредиту у різних банках або інших установах, а також з умовами повернення кредитних коштів [PERSON] мав ознайомитись самостійно, перед укладення договору, після чого вільно та безперешкодно обрати контрагента та пропозицію, які підходять саме йому. Як встановлено ч.1 ст.638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно актів цивільного законодавства. Даний кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів, саме ці умови є істотними для договору даного виду згідно норм чинного законодавства (ст.ст.1046-1048, 1054 ЦК України). Як вбачається зі змісту кредитного договору були відомі істотні умови договору: предмет договору, забезпечення повернення кредиту, порядок надання кредиту та сплати заборгованості, права та обовязки сторін, відповідальність сторін, врегулювання спорів, термін дії умов та порядок зміни умов договору, особливі умови, а також розмір щомісячних платежів за кредитом, та те, що проценти за користування кредитом нараховуються не на початкову суму кредиту, яку він отримав, а на суму залишку заборгованості за кредитом, про що прямо зазначено у п.8.1 кредитного договору, та спростовує твердження позивача в позові про те, що він при укладанні договору не розумів в повній мірі його умов. При оформлені кредитного договору, а також з додатками до нього позивач був ознайомлений з ними, про що свідчать його підписи у кредитному договорі та Додатках до нього, примірники яких отримав, та наведені обставини також у судовому засіданні не спростовано. Отже, позивач до підписання кредитного договору, мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від його укладання, проте договір [PERSON] був підписаний, та вказаний кредитний Договір виконувався сторонами тривалий час, а саме позивач сплачував платежі відповідно графіку, що не спростовано і у судовому засіданні, та підтверджується чисельними виписками Банку, які містяться в матеріалах даної цивільної справи.. При укладені даного договору позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили позивача підписати кредитний договір на вкрай невигідних для нього умовах. Отже, посилання позивача на порушення кредитором положень, якими обумовлено порядок та умови укладання договорів про споживчий кредит, є\~безпідставними, оскільки позичальником [PERSON] не надано доказів того, що ним перед укладенням договору та отриманням кредитних коштів не було отримано усю необхідну інформацію, яка була б достатньою для формування свідомого вибору та вільного волевиявлення при укладенні даного правочину. На підставі викладеного, посилання позивача на порушення Банком вимог\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~в частині не надання інформації про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, не знайшли свого підтвердження. Отже, вказаний договір є укладеними, про що свідчать підписи кожної із сторін і є обов'язковим до виконання сторонами відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, згідно вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу), інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Підписанням кредитного договору з оспорюваним Додатком №2 до нього без будь яких застережень, отриманням коштів у кредит, безпосереднім виконанням [PERSON] умов договору, позичальник підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма його умовами. Передбаченим п.6 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, позичальник не скористався, не відмовився від його виконання, а тривалий час користується кредитними коштами, що свідчить про те, що він був згодний з умовами даного договору і не вважав свої права порушеними укладеним договором. Позивачем та представником позивача не наведено переконливих доказів на підтвердження того, що спірний договір не відповідає вимогам ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів» та є правочином, що містить несправедливі умови і який обмежує права споживача. Підписавши договір про надання споживчого кредиту, позичальник погодився, що укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції (товару/робіт/послуг), яку останній придбаває за рахунок кредитних коштів банку, а також що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема,\~Закону України «Про захист прав споживачів». Додатком №2 до кредитного Договору № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року визначений графік погашення кредиту, який є невід'ємною його частиною. Як вбачається зі змісту вказаного кредитного договору та Додатків до нього, в укладеному кредитному договорі зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як ч.4 Закону, так і\~Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому числі і щодо валюти кредитування. Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що [PERSON] у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши, що валютні ризики під час виконання зобов'язань покладені на позичальника, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що вбачається із підписаних позичальником [PERSON] додатків до Кредитного договору. Крім того, волевиявлення [PERSON]Л на укладання кредитного договору (з урахуванням отриманої від Банку інформації, передбаченої ч.2 ст.11 Закону), та отримання згідно умов договору саме доларів США, його згода з визначеним договором розміром щомісячної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами Договору про надання споживчого кредиту підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого періду часу умов Договору кредитного договору позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні Договору про надання споживчого кредиту. Своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього, позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування. Відсутні в матеріалах справи і докази порушення прав позивача пунктом 8.2. кредитного Договору, яким, крім іншого, передбачено обов'язок позичальника, без додаткового узгодження, перераховувати кредитні кошти на сплату страхових платежів на оточний рахунок страхової компанії Інгострах за укладеним Договором особистого тсрахування. За таких обставин, посилання позивача [PERSON]Л та його представника, що позичальника ошукали та договір містить приховані платежі не ґрунтується на матеріалах справи, в якій відсутні докази понесення позивачем, всупереч його волі, додаткових витрат, не передбачених договором. Факт отримання [PERSON] у КБ ПриватБанк кредитних грошових коштів в сумі 49000 доларів США підтверджується заявою про видачу готівкви № 1 від 25.04.2008 року, ордером розпорядженням № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року. Призначення платежу: видача коштів згідно н ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року (т.2 а.с.34,35). Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, права споживачів та механізм їх захисту врегульовані\~Законом України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12 травня 1991 року, в редакції\~Закону N 3161-IV від 1 грудня 2005 року. Законом встановлені певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту. Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин, визначив правові підстави визнання правочинів, у тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зазначені\~ст.203 ЦК України. Підстави визнання недійними угод і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст.215,216 ЦК України. За загальним правилом\~ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6\~ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 229 ЦК України\~встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а\~статтею 230 ЦК України\~під впливом обману, і, виходячи з аналізу зазначених норм права, як обман, так і помилка, є самостійними підставами для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.1\~ст.230 ЦК України\~замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом. Визначення поняття обставин, що мають істотне значення, викладено в абз. 2 ч. 1\~ст. 229 ЦК України, під якими розуміється помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Крім того, відповідно до ст.19 Закону "Про захист прав споживачів» будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону в редакції, яка діяла на час укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно частин 1, 2, 5, 6, 7 статті 18 Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Таким чином, статті 18, 19 Закону передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Аналізуючи положення ст.18 Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.\~509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому. Положення ст. 18 Закону щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права. Так, відповідно до положень статей\~15,\~16 ЦК України, статей\~1\~та\~3 ЦПК України\~в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав. Необхідність встановлення причинно-наслідкового зв'язку у договірних правовідносинах, порушення законних прав позивача в зв'язку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах №6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року. Відповідно до умов договору в день підписання кредитного договору № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року позивачем було підписано два оригінальних примірника договору, кожен з яких має однаковому юридичну силу, по одному примірнику для кожної із сторін. Оригінал кредитного договору з Додатками до нього позивач отримав в день його підписання. Підставами для визнання Додатку №2 до кредитного договору недійсним, позивач зазначає ст.215 ЦК України, відповідно до якої при укладанні договору відповідачем не виконані вимоги ст.203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Як зазначено у п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у\~постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою\~статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті\~536,\~638,\~1056-1 ЦК України). На теперішній день даний кредитний договір № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року є чинним, його не визнано недійсним ні в цілому, ні в окремій частині, та діє презумпція правомірності правочину, яка встановлена ст.204 ЦК України. Відповідно до правової позиції, викладеній в Постановах Верховного суду України від 10.06.2015 року по справі №6-449цс15 і в справі № 6-301 цс156, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України чітко визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано суду переконливих беззаперечних доказів свого позову. На думку суду, окремі положенні Договору, а саме: оспорючаний додаток № 2 до вищевказаного кредитного договору не суперечить загальним принципам цивільного права, положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Також, твердження в судовому засідання позивача про наполягання та вмовляння представників ПриватБанку укласти кредитний договір саме в іноземній валюті, суд вважає також необґрунтованими, оскільки позивач [PERSON] був вільним у виборі, як фінансової установи, так і валюти кредитування. Як вбачається з оспорюваного Додатку № 2 до кредитного договору № ZPDNGA00002293, сторони на момент його укладення визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті та досягли згоди по всіх істотних умовах договору. Відповідач свої зобов'язання за вказаним вище кредитним договором виконав, надав позичальнику [PERSON] кредитні кошти в іноземній валюті, а позичальник отримав те, на що розраховував - кошти в іноземній валюті на споживчі потреби. На момент укладання кредитного договору № ZPDNGA00002293 не існувало жодної заборони позивачу [PERSON] взяти кредитні кошти в іншій валюті, - в гривні. Грошові кошти мають бути повернуті в тій самій валюті, в\~\~якій і одержані та в кількості, що відповідає умовам кредитного договору, разом з нарахованими процентами та іншими платежами. Разом з тим, після укладання 25.04.2008 року кредитного Договору № ZPDNGA00002293 та отримання у банківській установі - ЗАТ КБ ПриватБанк кредитних коштів, а також понад ніж шість років після цього, позичальника [PERSON] умови кредитного договору повністю влаштовували, про що свідчить відсутність звернень з цього приводу в установленому порядку до Банку для зміни умов договору, або до суду (до січня 2015 року) для оспорювання таких умов. Зазначене підтверджує, що позичальник діяв свідомо, вільно, враховував власні інтереси, прийняв рішення про вибір контрагента та вступив з ним в договірні відносини, визначивши при цьому характер правочину і його умови. При цьому суд враховує, що позичальник [PERSON] не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту відповідно до ч.6 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів\~та не просив змінити або роз'яснити окремі положення кредитного договору та протягом тривалого періоду часу не звертався до суду про визнання недійсним Додатку № 2 вказаного кредитного договору з підстав невідповідності Закону, тривалий час вносив щомісячні платежі на виконання умов кредитного договору та відповідно до графіку погашення кредиту, а безпосередньо звернувся до суду з позовом лише тільки після звернення кредитора до суду з позовом про стягнення заборгованості за цим кредитним договором. Разом з тим, в уточненій позовній заяві, яка викладена в редакції від 20.07.2015 року та яка є предметом судового розгляду на даний час, позивач [PERSON] як на обґрунтування заявлених ним позовних вимог також посилається на положення ст.227 ЦК України, якими встановлено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним, а також посилається на п.17 Постанови Пленуму ВГСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до якого правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюванним. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі. При цьому, якщо вказані вище посилання в обґрунтування заявлених [PERSON] позовних вимог в частині посилання на положення ст.227 ЦК України, позивач вважав помилковими, то протягом усього часу судового розгляду даної цивільної справи, остаточні позовні вимоги позивачем [PERSON], з чітким їх обґрунтування, суду не надані, та не уточнені. Тому суд вважає, що вказані правові підстави (обґрунтування) заявлених позивачем [PERSON] повторно тотожних позовних вимог судом до уваги не приймаються, оскільки вищезазначені обґрунтування позовних вимог щодо порушення Банком валютних операцій, з посиланням на ст.ст.203,215 ЦК України, вже були предметом судового розгляду за позовом, предявленим 06.01.2015 року [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк», про захист прав споживачів та визнання кредитного договору № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року недійсним в цілому, саме з цих правових підстав , визначених ст.227 ЦК України та за якими рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 02.04.2015 року (провадження № 2/311/168/2015) [PERSON] в задоволенні вказаних позовних вимог було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 30.06.2016 року апеляційна скарга [PERSON] відхилена, рішення Василівського районного суду Запорізької області від 02.04.2015 року залишено без змін (т.1. а.с.20-25; а.с.26-28). Крім того, рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 22.09.2015 року (провадження № 2/311/25/2015) заявлені ПАТ КБ ПриватБанк до [PERSON] позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року - задоволено у повному обсязі та стягнуто з [PERSON] заборгованість за вказаним вище кредитним договором, яка виникла станом на 23.09.2014 року, в розмірі 48470,90 доларів США, що еквівалентно 655811 грн. 22 коп. Вищезазначене рішення Василівського районного суду Запорізької області від 22.09.2015 року сторонами не оскаржено та набрало законної сили 17.11.2015 року (т.2 а.с.221-222). Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 22.09.2015 року позовні вимоги ПАТ КБ ПриватБанк до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року - задоволені: стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ ПриватБанк заборгованість за вказаним вище кредитним договором, яка виникла станом на 23.09.2014 року, в розмірі 48470,90 доларів США, що еквівалентно 655811 грн. 22 коп. Вищезазначене рішення Василівського районного суду Запорізької області від 22.09.2015 року сторонами не оскаржено та набрало законної сили (т.2 а.с.221-222). Із зазначеного\~рішення\~суду вбачається, що кредитний договір від 25.04.2008 року, укладений сторонами по справі, не є несправедливим та дискримінаційним, не порушує права споживача, не суперечить вимогам\~Закону\~ України „Про захист прав споживачів\~з тих підстав, що складання Графіку погашення кредиту та відсотків на час укладення договору не були обовязковими умовами за вимогами\~закону, позивач належним чином був ознайомлений з усіма істотними умовами договору, виконував його протягом тривалого часу та не оспорював. Згідно з ч.3\~ст. 61 ЦПК України\~обставини, встановлені судовим рішенням рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлен ці обставини. Судом встановлено, що уклавши з відповідачем кредитний договір у квітні 2008 року, позивач до травня 2014 року його частково виконував, сплачував у встановлений договором строк грошові кошти на погашення кредиту, вищевказане судове рішення не оскаржував. Зазначені обставини свідчать про узгодження сторонами договору усіх його істотних умов, а також про обізнаність позивача про умови договору, про обов»язки сторін у договорі. Таким чином, суд приходить до висновку, що\~\~укладений сторонами 25.04.2008 року кредитний договір №ZPDNGA00002293 є укладеним, останній містить в собі усі істотні умови, про що свідчать підписи кожної із сторін у договорі, а тому останній\~\~був при його укладенні обовязковим для виконання сторонами відповідно до вимог\~ст. 526 ЦК України, згідно до якої, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу. Крім того, при ухваленні рішення суд враховує, що за змістом ст.ст.11,\~18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч.5 ст.18 вищевказаного закону). Застосування\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Відповідно до п.3.6\~Закону України «Про захист прав споживачів», банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Приймаючи до уваги, що сплата винагороди за надання фінансового інструменту та, як пояснила в судовому засіданні представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанку», це є комісія, та вказана винагорода за надання фінансового інструменту передбачена умовами укладеного кредитним договором, та внесенні до ч.4\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~зміни та прийняття вищевказаної Постанови НБУ має місце після укладання сторонами кредитного договору, то положення цього договору щодо щомісячної комісії за управління фінансовим кредитом не можна вважати несправедливими, а відтак недійсними. Сплата винагороди за надання фінансового інструменту (комісії), яка була передбачена умовами кредитного договору на час його укладання, є стабільною, фіксованою (незмінною), у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, та позичальник мав змогу розрахувати свої фінансові можливості на час укладання кредитного договору, Додаток № 2 якого на теперішній час оспорюється позивачем. Отже, встановлені п.8.1 кредитного договору комісійні виплати не протирічать чинному на час виникнення даних правовідносин законодавству і є характерними для відносин банківського кредиту при укладенні сторонами кредитного договору. На підставі викладеного, наведені норми законодавства спростовують доводи позивача щодо недійсності окремих умов кредитного договору, які передбачають нарахування Банком комісії за надання кредиту. Відповідно до\~ст.236 ЦК України\~правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи з аналізу зазначеної норми права, підставою для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону на час його укладення, а тому наступні дії сторін, пов'язані з невиконанням чи неналежним виконанням умов договору, зокрема і виплати чи невиплати позичальнику кредитних коштів не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним. За таких обставин, посилання [PERSON]Л в обґрунтування недійсності додатку № 2 до кредитного Договору на обставини, які стосуються виконання його умов, зокрема і витрат, пов'язаних з проведенням операції по продажу доларів США за його дорученням, не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору, або додатків до нього - недійсним. З огляду на викладені обставини, суд не знаходить підстав для визнання недійсним додатку № 2 до кредитного договору №ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на матеріалах справи і не відповідають вимогам Закону. Окрім того, умови договору покладають на позичальника певні обов'язки та передбачають право Банку застосовувати до нього певні фінансові санкції за невиконання цих обов'язків, зокрема пункти 5.1.-5.4. розділу 5 кредитного договору, зміст яких є чітким та зрозумілим. З порядком погашення заборгованості за кредитом та відсотками [PERSON] був ознайомлений, що підтверджується його заявою. Відповідач зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав Позивачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Позивач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст.\~509,\~526,\~1054 ЦК України, позивач зобов'язання за вказаним Договором не виконав. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст.\~638\~та ст.\~1054 ЦК України\~є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно укладеного між сторонами кредитного договору такі умови останнім передбачено. Відповідно до ч.І\~ст. 626 ЦК України, договором є домовленність двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статею 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог- цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтями\~509,\~526,\~527,\~629 ЦК України\~передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (виконати роботу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із ч.1\~ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені\~законом\~як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Тобто, сторонами при укладенні Кредитного договору були досягнути усі істотні умови договору, що підтверджується підписами Позивача, з якими на час підписання договору останній був згоден та ознайомлений . Кредитний договір був підписан повнолітньою, дієздатною особою (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконанім ч. 2 п. 1\~ст. 30 ЦК України). Відповідно до п. 19\~Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено що «Помилка внаслідок\~власного недбальства, незнання\~закону\~чи неправильного його тлумачення однією її сторіч не є підставою\~для визнання правочину недійстим» та до п.20 «Правочин визнається вчиненим під впливом обману у\~випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам\~факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.» Приймаючи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження тих обставин, що відповідач ввів в оману позивача при укладенні кредитного договору. Відповідно до умов кредитного договору №ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року Позивачу був наданий кредит, а Позичальник/Позивач [PERSON] на протязі певного часу здійснював погашення по кредиту. Згідно з\~пунктом 8 Постанови № 9 Пленуму ВСУ\~Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійснимивід 06.11.2009 року, відповідно до частини 1\~ст.215 ЦКУ, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно\~до\~ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належні формі досягли всіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені\~законом\~як істотні або є необхідними для договорів такого виду, а також всі ті умови щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має досягнуто згоди. Утім, усі умови\~істотні, звичайні, і випадкові після укладення договору стають однаково обовязковими для сторін і в сукупності утворюють зміст договору. Згідно ч. 1\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на улвах встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір підписаний сторонами та частково виконаний з боку Позивача. Відповідно до\~ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розімності та справедливості. Статтею 55\~Закону\~України «Про банки та банківську діяльність»\~встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно правовими актами НБУ та угодами (договором) між банком та клієнтом. Згідно\~ст. 11 Закону України «\~Про захист прав споживачів»,\~договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах встановлених договором. Таким чином, договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодаства, ст. 11 Закону України «\~Про захист прав споживачів»\~та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року. Положеннями\~ст. 629 ЦК України\~передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. З аналізу умов кредитного договору не вбачається, що він суперечить нормам\~ЦК України\~або іншим актам\~цивільного законолавства. Кредитний договір був узгоджений та прийнятий сторонами\~\~\~\~на\~\~\~\~\~момент підписання договору, шо підтверджується підписами сторін.\~Вказане положення не суперечить\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~в редакції, шо діяла на час виконання спірних відносин. Позивач погодився укласти договір на умовах, визначених в ньому. Відповідно до\~ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність»\~комерційні банки самсостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по всіх своїх операціях. Позивач посилається на ч. 2 статтю 11 Закону України «\~Про захист прав споживачів» зокрема:\~Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний\~повідомити споживача у письмовій формі про: орієнтовну\~сукупну\~вартість кредиту зурахуванням відсоткової\~ставки за кредитом та вартості всіх\~послуг,\~пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання\~споживчого кредиту. Однак, вищевказана норма закону (Підпункт\~"д"\~пункту 2 частини другої статті 11) була\~затверджена та внесена до редакції Закону N 3795-УІ від 22.09.2011 року. І тому, на час укладення спірного\~ кредитного договору від 25.04.20008 року за оспорюваним у ньому Додатком № 2,\~законом\~не вимагалось кредитору повідомити\~споживача у письмовій формі про: орієнтовну\~сукупну\~вартістькредиту з урахуванням відсоткової ставки за\~кредитом та вартості всіх\~послуг,\~пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання\~споживчого кредиту. Відповідно\~ст.58 Конституції України\~встановлено, шо закони та інші нормативно-правові акти не мають\~зворотньої дії в часі. Таким чином, Позивач був ознайомлений з умовами кредитування та своїм підписом засвідчив згоду з ними. Своїм підписом Позивач погодився з умовами надання кредиту, встановленими договором. Приймаючи до уваги вищевказане, суд приходить до висновку, що\~з боку відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» не встановлені порушення чинного законодавства\~України, а тому положення Кредитного договору є справедливими, і не порушують принципи рівності сторін\~договору, справедливості, добросовісності і розумності. \~\~Вказаний Кредитний договір є укладеним, містить у собі всі істотні умови, про що свідчать підписи кожної із сторін, виконувався сторонами і є обов'язковим до виконання сторонами відповідно до\~ст. 526 ЦК України, згідно до вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, є вірним. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 203 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст.\~638\~та ст.\~1054 ЦК України\~є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачено. Посилання представника позивача на не відкриття поточного банківського рахунку, порушення вимог\~закону\~щодо зарахування сум на рахунок як на підставу визнання договору недійсним, суд не приймає до уваги, оскільки не відкриття поточного рахунку,\~порушення вимог\~закону\~щодо зарахування сум на рахунок, є питанням виконання укладеного договору, а не його укладення. Доводи представника позивача про те, що умови договору є несправедливими через укладення в іноземній валюті, суд не бере до уваги як безпідставні, оскільки, укладаючи\~спірний\~кредитний договір в іноземній валюті, сторони були вільними у визначенні умов договору, зокрема, щодо валюти кредиту, приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. Позивач, добровільно уклавши кредитний договір, отримав кредит у\~доларах США, які\~зобов'язався повернути позикодавцеві - банку. Представником позивача не надано суду доказів того, що відсутність будь-якої частки інформації вплинула на усвідомлення і обізнаність позивача шодо змісту укладеного договору, а ствердження про таку необізнаність спростовуються здобутими доказами - умовами кредитного договору, узгодженого сторонами до його підписання: заявою позивача на видачу кредиту, рішенням суду від 22.09.2015 року, яке набрало законної сили. З врахуванням вищенаведеного, суд вважає доводи позивача та представника позивача такими, що не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи. Стаття 3 ЦПК України вказує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вказує ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статті 10, 60 ЦПК України вказують, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи зміст позовної заяви та надані в судовому засіданні пояснення позивача та представника позивача, а також письмові пояснення представника відповідача та третьої особи у справі без самостійних вимог на стороні відповідача, суд дійшов висновку, що позивачем не зазначено конкретну підставу в частині порушення прав споживача для визнання недійсним кредитного договору в цілому, а усі заперечення зводяться до незгоди [PERSON] з окремими пунктами договору, а також незгодою щодо надання та повернення кредиту саме у доларах США, тож позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню на зазначених в позовній заяві підставах, оскільки оспорюваний кредитний договір укладений з дотриманням вимог чинного на час укладення договору законодавства України, сторонами при його укладанні було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, а саме: валюти кредитування, валюти повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами, права [PERSON], як споживача, не порушені, при підписанні кредитного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві, у зв"язку з чим відсутні підстави для визнання кредитного договору № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року недійсним. При цьому, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» на пропуск позивачем [PERSON] позовної давності звернення до суду з даними позовими вимогами, з тих підстав, що положення ч.3 ст.258 ЦК України, якими застосовувалася позовна давність у пять років до вимог про визнанн недійсним правочину, вчиненого під впливом обману, виключені в редакції Закону України № 4176-VI від 20.12.2011 року. Крім того, суд вважає безпідставним зазначення позивачем [PERSON] у позовній заяві співвідповідачів по справі Національний банку України з огляду на те, що предявленим до суду позовом позивач [PERSON] жодних позовних вимог до Національного банку України не висуває. При цьому необхідно зазначити, що Національний банк України діє лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України та не втручається у договірні відносини між банками та їх клієнтами (позичальниками). Національний банк України не є стороною оспорюваного позиваем Додатку до кредитного договору, який укладений 25.04.2008 року між позивачем та ЗАТ КБ «ПриватБанк». Отже, усі питання, пов'язані з виконанням, внесенням змін до укладених договорів або визнання їх недійсними мають вирішуватися безпосередньо між сторонами цих договорів або в судовому порядку, без залучення Національного банку України, як центрального Банку держави. Тому, з урахуванням викладеного суд вважає необхідним також відмовити задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині заявлених вимог до Національного банку України за безпідставністю. Крім того, надані представником позивача зрівняльний аналіз розрахунку суми винагороди за резервування за укладеним кредитним договором (т.1 а.с.102-103) та здійснені представником позивача власні альтернативні розрахунки суми щомісячного (ануїтетного) платежу за кредитним Договором № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року (т.2 а.с.129), суд вважає неналежними та недопустимими доказами у розумінні вимог ст.ст.57-59 ЦПК України, є власними розрахунками, при цьому в ході судового розгляду даної цивільної справи, на пропозиції суду щодо необхідності проведення по справі певних експертиз з метою підтвердження наданих представником позивача чи спростування наданих їх власних розрахунків, жодних клопотань від позивача, представників сторін не надійшло, в ході судового розгляду спеціалісти також розяснень відносно сум складових за оспорюваним Графіком № 2 до кредитного договору № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року, не надавали за відсутністю відповідних клопотань сторін. Всупереч вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, які зобовязують позивача на засадах змагальності доводити заявлені позовні вимоги належними доказами, однак позивачем в судовому засіданні належними, допустимими та переконливими доказами вищевикладені обставини не підтверджені і в суді не доведені. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.ст.57-59, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування, одержані з дотриманням встановленого законом порядку, а письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Доказів у розумінні вказаних норм процесуального права, позивачем суду не надано. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд не знайшов підстав для застосування до оспорюваного Додатку до кредитного Договору № ZPDNGA00002293, - положень ст. ст. ст. 203, 215 ЦК України та приходить до висновку, що при викладених обставинах позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в їх задоволенні слід відмовити у повному обсязі. Тому, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає необхідним в задоволенні уточнених позовних вимог позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Національного Банку України, про захист прав споживачів та визнання недійсним Додатку № 2 (графік погашення кредиту) до кредитного договору № ZPDNGA00002293 від 25 квітня 2008 року відмовити у повному обсязі. Відповідно до положень ст.ст.79,88 ЦПК України, Закону України Про захист прав споживачів, Закону України «Про судовий збір», суд вважає необхідним судові витрати у вигляді судового збору віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed