Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» з вимогами про визнання договору недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 грудня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» (правонаступником прав та обов'язків якого являється Публічне акціонерне товариство „Райффайзен Банк Аваль" та позивачем підписано Кредитний договір № 014/2553/74/51133, у відповідності до якого позивачу було надано кредит у розмірі 142500 (сто сорок дві тисячі п'ятсот) доларів США зі сплатою 14,0% річних з кінцевим терміном погашення 28.12.2026 року. У відповідності до додаткової угоди № 1 від 21.01.2007 р. до Кредитного договору процентна ставка встановлена на рівні 13,25% річних. В забезпечення виконання Позивача зобов'язань за Кредитним договором між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено іпотечний договір, у відповідності до якого в іпотеку банку передано нерухоме майно - земельну ділянку загальною площею 0,0743 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], та жилий будинок, загальною площею 81,2 кв. м., що розташований за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що Кредитний договір є недійсним, в зв'язку з відсутністю у сторін договору на момент його укладення індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка передбачена пп. «г» п. 4 ст. 5 п. 4 ст. Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», і яка б дозволяла використовувати Банку іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за кредитним договором. Крім того, у своїй позовній заяві Позивач посилається на порушення норм Закону України "Про захист прав споживачів», а саме відсутні суттєві умови, передбачені п.п. 2 та 4 ст. 11. Крім того, як посилається позивач, необхідно застосувати принципи щодо несправедливості умов, викладених у кредитному договорі. Крім того, сторони при його укладанні не досягли згоди щодо його всіх істотних умов. Зокрема, в кредитному договорі відсутні основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу, що повинні оприлюднюватися до укладання договору про іпотечний борг, що передбачено ч. 1 ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». У якості правової підстави недійсності правочину позивач зазначив ч. 1 ст. 203 ЦК України, якою визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позовну заяву в повному обсязі з підстав викладених в ній. Позивач в судове засідання не з'явився. Представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заперечень на позов не надіслав. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи в межах позовних вимог, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку про відмову в задоволені позову виходячи з наступного. 28 грудня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» (правонаступником прав та обов'язків якого являється Публічне акціонерне товариство „Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON] підписано Кредитний договір № 014/2553/74/51133, у відповідності до якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 142 500 (сто сорок дві тисячі п'ятсот) доларів США з кінцевим терміном погашення 28.12.2026 року. Процентна ставка за користування кредитом встановлена на рівні 14% річних. У відповідності до додаткової угоди № 1 від 21.01.2007 р. до Кредитного договору процентна ставка встановлена на рівні 13,25% річних. В забезпечення виконання Позивача зобов'язань за Кредитним договором між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено іпотечний договір, посвідчений [PERSON]., приватним нотаріусом КМНО за р.№ 6250 від 28.12.2006 р., у відповідності до якого в іпотеку банку передано нерухоме майно - земельну ділянку загальною площею 0,0743 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], та жилий будинок, загальною площею 81,2 кв. м., житловою площею 54,9 кв.м., позначений на літері «А» та господарсько- побутові будівлі та споруди: сарай під літерою «Б», сарай під літерою «б», вбиральня під літерою «В», що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Причиною спору між сторонами, на думку позивача, стало незаконне укладення Кредитного договору, що має бути визнаний судом недійсним, оскільки наслідки його невиконання впливають на законні інтереси позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом «Про банки і банківську діяльність». Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституція України не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ). Відповідно до ст. 5 цього Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету КМУ. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5. 3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що Банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті . Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» іпотечне кредитування - правовідносини, що виникають з приводу набуття права вимоги іпотечного боргу за правочинами та іншими документами. Іпотечний борг - основне зобов'язання за будь - якими правочинами, виконання якого забезпечено іпотекою. При цьому ст. 2 цього ж Закону встановлює, що іпотечний борг виникає з цивільно - правових відносин між сторонами договору про іпотечний борг за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформація має бути оприлюднена кредитодавцем у письмовій формі і містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов'язаних з установленням іпотеки, принцип визначення плати за договором про іпотечний борг, положення про інфляційне застереження, порядок дострокового виконання основного зобов'язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання, право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання, реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків, інші умови за рішенням кредитодавця. Як встановлено в судовому засіданні, інформація, зазначена в ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» не була письмово оприлюднена. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Зазначене свідчить, що інформація, яка повинна бути надана до моменту укладання кредитного договору однією із сторін є частиною пропозиції та істотною умовою договору, оскільки обов'язковість її оприлюднення прямо передбачена Законом. Не здійснення Банком письмового оприлюднення всіх суттєвих умов, передбачених п. 2 ст. 2 Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» не може бути підставами для визнання Кредитного договору, який оспорюється, недійсним, оскільки на думку суду це свідчить про недотримання сторонами вимог щодо істотних умов договору, які є необхідними при його укладанні, а отже Кредитний договір № 014/2553/74/51133 від 28 грудня 2008 року, який оспорюється, не є укладеним, а тому не підлягає судовому захисту. Зазначена правова позиція викладена в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.09 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Судом не приймаються до уваги твердження позивача на недотримання банком Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено обов'язок кредитодавця повідомити обов'язкову інформацію перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, визначену Законом, а також детальний розпис сукупної вартості кредиту, оскільки не здійснення відповідачем дій, передбаченим законодавством, свідчить лише про недотримання істотних вимог при укладенні договору. У зв'язку з цим, вказане не може бути підставою для визнання Кредитного договору № 014/2553/74/51133 недійсним, оскільки як зазначалось вище вказаний договір не є укладеним, а тому не підлягає судовому захисту. У відповідності до ст. 1 Закону України „Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У відповідності до ст. 3 Закону України „Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У відповідності до ст. 5 Закону України „Про іпотеку" предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: - нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; - нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; - нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Згідно ст. ст. 205, 207, 208 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст. 206 ЦК України, належить вчиняти в письмовій формі. Таким чином, зміст і форма Кредитного договору не суперечать Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Позивачем не надано об'єктивних доказів, які б підтверджували його доводи про невідповідність Кредитного договору діючому законодавству, тому судом не вбачається законних підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 203 ЦК України. Беручи до уваги зазначене вище, суд вважає, що позов [PERSON] не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на чинному законодавстві, а тому задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed