Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ "КБ "ПРИВАТБАНК", який уточнив під час судового розгляду, та в якому вимагає: визнати недійсним укладений з відповідачем кредитний договір ZPVLGA0000019 від 21.11.2007 року; визнати недійсним договір іпотеки житлового будинку від 21.11.2007 року, укладений з метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором; зобов'язати відповідача виключити з реєстру обтяжень нерухомого майна запис про заставу житлового будинку згідно іпотечного договору; стягнути з відповідача грошову суму у розмірі 67658 гривень, сплачену на виконання договору; стягнути з відповідача грошову суму у розмірі 10000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Як зазначив позивач у своїй позовній заяві, 21.11.2007 року він уклав з відповідачем кредитний договір ZPVLGA0000019, згідно якого отримав кредит у розмірі 25606 доларів США на ремонт житлового будинку. З метою забезпечення зобов'язань за договором того ж числа сторони уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку житловий будинок № 23 по вул.Маяковського в м.Вільнянськ Запорізької області. При виконанні цього договору з'ясувалося, що він встановлює надмірні обов'язки для позивача. Позивач вважає, що при його укладенні було порушено ряд положень ЦК України, Закону України "Про захист прав споживачів" та інших актів законодавства, а саме: в порушення вимог п.2 ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору позивач у письмовій формі не був повідомлений про умови здійснення кредитування, зокрема, у кредитному договорі немає детального розпису загальної вартості кредиту, не видавався позивачу й окремий документ з цього приводу; в порушення ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" та ст.1056-1 ЦК України, договір містить умови, згідно яких банк може на власний розсуд змінювати процентну ставку за договором; в порушення ст.ст.1, 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у договорі встановлений обов'язок позичальника сплатити винагороду за надання фінансового інструменту (комісію), що не може вважатися послугою в розумінні зазначеного Закону; крім того, встановлений договором порядок списання сум комісії в іноземній валюті з кредитного рахунку суперечить "Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах", якою можливість таких операцій не передбачена; в порушення вимог "Положення про застосування іноземної валюти в страховій діяльності", умовами договору передбачений розрахунок зі страховиком в іноземній валюті, що заборонено; при встановленні відповідальності позичальника за порушення умов договору банк передбачив можливість одночасного застосування штрафу й пені, що суперечить положенням ст.61 Конституції України та ст.549 ЦК України; крім того, за умовами договору пеня має сплачуватися в іноземній валюті, що суперечить Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"; в порушення "Інструкції про касові операції в Україні", видача кредиту здійснювалася за "заявою на отримання готівки", яка не є розрахунковим документом. Позивач вважає, що зазначені порушення закону, що містяться в умовах договору, тягнуть його недійсність, і, як наслідок, він має право вимагати скасування запису про заставу його будинку, а також відшкодувати завдані матеріальну і моральну шкоду. Враховуючи це, позивач й звернувся до суду із зазначеними вимогами. Під час судового розгляду справи представник позивача [PERSON] підтримала позов, просить його задовольнити, посилаючись на доводи та обставини, що наведеній у позовній заяві; також пояснила, що кредитний договір був укладений із порушенням вимог діючого законодавства, що зазначені у позовній заяві, і через що позивач значно переплачує суму кредиту. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, пояснивши, що позивач перед укладенням договору був належним чином ознайомлений зі всіма умовами кредитування, про що його підпис у відповідній анкеті, сам договір був укладений сторонами вільно, з дотриманням принципу "свободи договору", встановленого діючим ЦК України, договір не містить умов, які б порушували законодавство України, а сам позивач визнавав його умови та виконував протягом 7-ми років. Крім того, представник відповідача просить застосувати до заявлених вимог позовну давність, вказуючи, що договір укладений більш ніж 7 років тому. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані йому докази, підстав для задоволення позову не знаходить. Так, суд вважає неналежними посилання позивача на недотримання відповідачем положень п.2 ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо надання перед укладенням договору інформації про умови кредитування. На спростування цих доводів представником відповідача суду подана анкета позичальника від 21.11.2007 року (а.с.112-113), з якої вбачається, що [PERSON] така інформація була надана, про що в анкеті міститься його підпис. Крім того, відповідні умови кредитування містяться і в самому спірному договорі, з яким позивач мав реальну можливість ознайомитися перед укладенням. Не відповідають дійсності і твердження позивача про відсутність у спірному договорі відомостей щодо вартості кредиту; ці відомості, зокрема, викладені у п.7.1 кредитного договору. Та обставина, що кінцева сума розрахунку набагато перевищує суму кредиту, не розглядається діючим законодавством як підстава для визнання кредитного договору недійсним. Необ'єктивними є доводи позивача щодо порушення його прав умовами кредитного договору, які встановлюють право відповідача в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за договором. Так, згідно ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, що діяла на момент укладення договору), передбачалося, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного Банку України або в інших випадках. Зміст кредитного договору свідчить, що ці вимоги закону при його укладанні сторонами були дотримані, а твердження позивача та його представника про те, що процентна ставка за кредитним договором може змінюватися на власний розсуд банку, є такими, що не відповідають дійсності. Так, у кредитному договорі право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки (п.2.3.1 договору) виникає у 4-х прямо передбачених випадках: зміні курсу долара США до гривні більш ніж на 10 %; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд; зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України в іноземній валюті по статистиці НБУ. Ці положення договору не суперечать вимогам ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", на порушення яких посилається позивач. Його посилання на положення ст.1056-1 ЦК України щодо порядку визначення процентів у кредитному договорі є некоректним, оскільки ця норма закону вступила в дію вже після укладення кредитного договору. Ті обставини, що банк, за твердженням позивача, неналежним чином повідомляв його про зміну процентної ставки за договором, не може тягнути його недійсності, оскільки відноситься до виконання умов договору, а не до моменту його укладення, тобто виходить за межі заявлених позовних вимог. Також не можуть бути визнані обґрунтованими доводи позивача про порушення його прав у зв'язку із встановленням пп.3.1 та 7.1 кредитного договору обов'язку сплати винагороди за надання фінансового інструменту (комісії) у розмірі 708 доларів США в момент надання кредиту та 0,20 % від суми кредиту щомісяця. Так, твердження про те, що зазначені дії банку не є послугою в розумінні п.17 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів", є помилковими. Надання фінансового інструменту (грошей) є діяльністю з надання (передачі) споживачеві певного матеріального блага, тобто є послугою згідно зазначених положень Закону, а отже, банк має право на оплату цих послуг. Що ж стосується тверджень позивача про порушення банком "Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах", якої нібито не передбачені операції зі списання комісії банком-резидентом в іноземній валюті з кредитного рахунку на свою користь, то суд констатує, що сам по собі порядок проведення таких операцій не впливає в цілому на правовідносини між позивачем та відповідачем, і не може суттєво порушити прав та інтересів позивача. Доводи позивача та його представника про суперечність нормам цивільного законодавства умов щодо надання кредитних коштів на оплату страхових платежів також не можуть бути прийняті до уваги. Так, згідно п.1 "Положення про застосування іноземної валюти в страховій діяльності", затвердженого постановою правління НБУ № 135 від 11.04.2000 року, дійсно передбачено, що страхувальник-резидент згідно із укладеними договорами страхування має право вносити страховику-резиденту страхові платежі лише у валюті України. Тобто, ця постанова стосується правовідносин, що виникають між страхувальниками та страховиками при укладенні договору страхування; у даній справі, згідно умов спірного кредитного договору (п.7.1), мова йде не про внесення страхових платежів безпосередньо страховику, а про видачу позичальнику певних грошових коштів в іноземній валюті для майбутньої сплати таких платежів, що діючим законодавством не заборонено. Щодо умов договору про встановлення відповідальності позивача за їх порушення у вигляді пені, суд дійшов до висновку, що ці умови також встановлені із дотриманням вимог діючого законодавства. Так, твердження позивача про те, що до нього, згідно договору, за одні й ті самі порушення можуть бути застосовані одночасно пеня у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу в день (але не менше 1-єї гривні), та штраф у розмірі 250 гривень + 5 % від суми позову, є такими, що не відповідають дійсності. Зокрема, згідно п.4.1 кредитного договору, пеня у зазначеному розмірі сплачується при порушенні позичальником зобов'язань, передбачених пп.2.2.2, 2.2.3 договору, а штраф, згідно п.5.4 у випадку порушення строку платежів по грошовим зобов'язанням більш ніж на 30 днів, у зв'язку з чим банк буде змушений звернутися до суду. Таким чином, одночасне застосування різних видів цивільно-правової відповідальності у спірному договорі передбачено за різні порушення його умов, що з огляду на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-116цс13, не свідчить про недотримання положень законодавства України. Суд також вважає, що обчислення штрафу за формулою "250 грн + 5 % від суми позову" не суперечить положенням ст.549 ЦК України, згідно яких штраф морже бути обчислений у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. За змістом п.5.4 договору, сплата штрафу пов'язується із встановленням у судовому порядку факту порушення позичальником строку платежів, тобто це положення договору слід тлумачити так, що сума штрафу обчислюється не від суми пред'явленого позову, а від суми задоволеного позову, що є тотожним сумі невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Крім того, не відповідають дійсності твердження позивача про те, що спірний договір передбачає можливість стягнення пені в іноземній валюті. Так, згідно п.4.1 цього договору передбачено, що сплата пені здійснюється у гривні, а у разі, якщо кредит надається в іноземній валюті сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Доводи позивача про надмірність і завищеність нарахованих відносно нього штрафу і пені за договором відносяться до порядку виконання договору, а не до моменту його укладення, а тому виходять за межі заявлених позовних вимог. З цих саме мотивів суд відхиляє посилання позивача про відсутність у відповідача права видавати йому готівку за "заявою на отримання готівки" без відкриття поточного рахунку; крім того, навіть у разі порушення відповідної Інструкції НБУ, позивач не надав суду доказів, що це яким-небудь чином суттєво обмежило його права та інтереси у спірних правовідносинах. Враховуючи наведене, суд вважає необґрунтованими та недоведеними доводи позивача [PERSON] щодо порушення його прав при укладенні кредитного договору від 21.11.2007 року, та не знаходить підстав для задоволення його вимог про визнання зазначеного кредитного договору недійсним, а також, як наслідок, вимог про визнання недійсним іпотечного договору, про зобов'язання до виключення запису про іпотеку з реєстру обтяжень нерухомого майна, та про стягнення грошових коштів і відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed