Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

У серпні 2014 року позивачі звернулися з позовом до ТОВ «Миколаївський реабілітаційний Центр-Буд», Миколаївської міської ради про визнання недійсним договору оренди землі № 7247 від 18 грудня 2009 року , укладеного між відповідачами щодо передачі в оренду ТОВ "Миколаївський реабілітаційний Центр-Буд" земельної ділянки для розміщення та обслуговування автозаправного комплексу по [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивачі зазначали, що пунктами 26 та 26.4 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 12 листопада 2009 року № 40/25 «Про вилучення, надання, передачу за фактичним землекористуванням, продовження строку користування земельними ділянками юридичним особам, громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному району м. Миколаєва» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1975 квадратних метрів в оренду та передано її в оренду строком на 10 років для розміщення та обслуговування автозаправного комплексу на [ADDRESS], за умови проведення громадських слухань. 05 жовтня 2012 року Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області (далі Інспекція ДАБК у Миколаївській області) видано дозвіл ТОВ «Миколаївський реабілітаційний Центр-Буд» на виконання будівельних робіт. Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Одеського адміністративного апеляційного суду від 04 червня 2014 року визнано неправомірними та скасовано пункти 26 та 26.4 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 12 листопада 2009 року № 40/25. Так, укладення оспорюваного договору без проведення громадських слухань, прийняття рішення ММР (яке на теперішній час скасоване) , яке стало підставою для укладання цього договору, без дотримання державних норм та стандартів в сфері будівництва та екології . Отже, оспорюваний договір порушує їх права як мешканців будинку [ADDRESS] на безпечні умови проживання. В судовому засіданні позивачі та представник позивачів просили про задоволення позову з викладиних в ньому підстав. Представник відповідача Миколаївської міської ради в судовому засіданні визнала позовні вимоги в повному обсязі. Представник ТОВ «Миколаївський реабілітаційний Центр-Буд» в судовому засіданні не визнав позовні вимоги, просив про відмову у їх задоволенні . Суду пояснив , що оспорюваний договір не є безпосередньо пов'язаним з будівництвом автозаправного комплексу , питання законності рішення Миколаївської міської ради від 12 листопада 2009 року № 40/25 не є підставою для визнання самого договру недійсним, оскільки він укладений з дотриманням вимог цивільного законодавства. За такого, цей договір оренди землі не порушує прав позивачів, адже будівництво на цій земельній ділянці так і не розпочато, а умови договору, в тому числі щодо орендної плати, виконуються відповідачем. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що позивачі є користувачами кімнат будинку [ADDRESS] і там проживають. Пунктами 26 та 26.4 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 12 листопада 2009 року № 40/25 «Про вилучення, надання, передачу за фактичним землекористуванням, продовження строку користування земельними ділянками юридичним особам, громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному району м. Миколаєва» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1975 квадратних метрів в оренду та передано її в оренду строком на 10 років (з них 2 роки - для будівництва, після введення в експлуатацію 8 років - для обслуговування) для розміщення та обслуговування автозаправного комплексу на [ADDRESS], за умови проведення громадських слухань. 05 жовтня 2012 року Інспекцією ДАБК у Миколаївській області видано дозвіл ТОВ «Миколаївський реабілітаційний Центр-Буд» на виконання будівельних робіт з будівництва автозаправного комплексу в [ADDRESS]. Так, ч.3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За змістом наведеної норми не потребують доказуванню саме обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. При розгляді справи за адміністративним позовом [PERSON] та [PERSON] до Миколаївської міської ради , третя особа ТОВ «Миколаївський реабілітаційний Центр-Буд», про визнання протиправним та скасування рішення Миколаївської міської ради від 12.11.2009 року № 4025 в частині пунктів 26 та 26.4 розділу 1 - судами встановлено, що не проведення громадських слухань з питань розміщення автозаправного комплексу біля будинку [ADDRESS] , а також відсутність досліджень та погоджень компетентних органів, спеціалістів або експертних установ щодо встановлених стандартів, норм та правил виділеної під будівництво АЗС земельної ділянки, і стало підставою для скасування зазначених пунктів . Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад. Як встановлено ч.1 ст. 16, ч. 1 ст. 124 ЗК України, ч.2 ст. 16 ЗУ "Про оренду землі" , необхідною умовою укладання договру оренди земельної ділянки , яка перебуває у державній або комунальній власності , є наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки . Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. На підставі ч. 1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Відповідно до п. 3 Порядку вибору земельних ділянок для розміщення об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 427, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, юридична особа, заінтересована у відведенні земельної ділянки, звертається з клопотанням до міської ради, до якого додаються копії установчого документа та свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, а також у разі наявності - копії матеріалів проектів будівництва об'єктів (типових проектів або проектів повторного застосування), містобудівного обґрунтування розташування об'єкта на території кварталу існуючої забудови, інших проектних матеріалів щодо умов забудови земельної ділянки. Згідно договору оренди землі від 18 грудня 2009 року та акта приймання-передачі земельної ділянки від 31 грудня 2009 року Миколаївською міською радою передано, а ТОВ «Миколаївський реабілітаційний Центр-Буд» прийнято в оренду вищезазначену земельну ділянку. В пункті 1.1 цього договору оренди чітко зазначено, що Миколоаївська міська рада на підставі рішення від 12.11.09 за № 4025 передає, а ТОВ "Миколаївський реабілітаційний Центр-Буд" приймає в оренду земельну ділянку для розміщення та обслуговування автозаправного комплексу по [ADDRESS]. За такого, оспорюваний договір укладався з чітко визначеним цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва та обслуговування чітко визначеного об'єкта будівництва. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про основи містобудування» при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій, урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва. При розгляді вищевказаного адміністративного позовом, судом встановлено, що всупереч положенням ст. 5 Закону України «Про основи містобудування», рішення ММР про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1975 квадратних метрів в оренду ТОВ «Миколаївський реабілітаційний Центр-Буд» для розміщення та обслуговування автозаправного комплексу прийнято без урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва. Також встановлено, що відповідно до п. 5.32 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 19 червня 1996 року № 173 відстань від автозаправочних станцій з підземними резервуарами для зберігання рідкого палива до меж ділянок дитячих дошкільних закладів, загальноосвітніх шкіл, шкіл-інтернатів, лікувально-профілактичних закладів, до стін житлових та інших громадських будівель і споруд, дитячих ігрових майданчиків і місць відпочинку населення слід приймати за розрахунком забруднення атмосферного повітря шкідливими викидами АЗС, але не менше 50 метрів. Пунктом 4.3 названих Правил дозволено розташування у сельбищній зоні населеного пункту промислових підприємств, які не є джерелами викидів шкідливих речовин, не створюють шуму, вібрації, електромагнітних та іонізуючих випромінювань вище нормативних рівнів, що не потребують обладнання під'їзних залізничних шляхів, інтенсивного руху автомобільного транспорту (понад 40 автомобілів за добу). Станції технічного обслуговування і ремонту автомобілів, автозаправні станції (АЗС) згідно із пунктом 5.28 Правил слід розміщувати у промислових і комунально-складських зонах, на магістральних вулицях і дорогах за межами житлового району. Проте, як вбачається з матеріалів справи - довідки Інспекції ДАБК у Миколаївській області від 25 жовтня 2013 року за № 7/14-5693-13, відповідачем планується за зазначеною адресою біля житлового будинку № 11 будівництво автозаправного комплексу з пунктом сервісного обслуговування водіїв та пасажирів, категорії складності об'єкта - V, з пропускною здатністю 200 автомобілів на добу . При цьому, відповідно до наданої забудовником (ТОВ «Миколаївський реабілітаційний Центр-Буд») проектної документації відстань проектуємої АЗС від існуючого капітального житлового будинку становить біля 30 метрів . Таким чином, при прийнятті пунктів 26 та 26.4 розділу 1 оскарженого рішення органом місцевого самоврядування були порушені наведені положення Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів. Суд також враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 26, ст. 29 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», чинної на момент виникнення спірних правовідносин, проведення екологічної експертизи є обов'язковим у процесі законотворчої, інвестиційної, управлінської, господарської та іншої діяльності, що впливає на стан навколишнього природного середовища. Висновок державної екологічної експертизи після затвердження спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів є обов'язковим для виконання. Реалізація програм, проектів і рішень без позитивного висновку державної екологічної експертизи забороняється. Ст. 7 , 12, 13 Закону України «Про екологічну експертизу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що об'єктами екологічної експертизи є проекти законодавчих та інших нормативно-правових актів, передпроектні, проектні матеріали, документація по впровадженню нової техніки, технологій, матеріалів, речовин, продукції, реалізація яких може призвести до порушення екологічних нормативів, негативного впливу на стан навколишнього природного середовища. Висновки державної екологічної експертизи є обов'язковими для виконання. Приймаючи рішення щодо подальшої реалізації об'єктів екологічної експертизи, висновки державної екологічної експертизи враховуються нарівні з іншими видами державних експертиз. Здійснення державної екологічної експертизи є обов'язковим для видів діяльності та об'єктів, що становлять підвищену екологічну небезпеку. Відповідно до п. 4 чинного на момент виникнення спірних правовідносин Переліку видів діяльності, що становлять підвищену екологічну небезпеку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 липня 1995 року № 554, до таких видів діяльності належать автозаправні станції. Згідно ст. 39 Закону України «Про екологічну експертизу» висновки державної екологічної експертизи повинні містити оцінку екологічної допустимості і можливості прийняття рішень щодо об'єкта екологічної експертизи та враховувати соціально-економічні наслідки. Позитивні висновки державної екологічної експертизи після затвердження їх спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів чи його органами на місцях є підставою для відкриття фінансування проектів і програм чи діяльності. Реалізація проектів і програм чи діяльності без позитивних висновків державної екологічної експертизи забороняється. Всупереч наведеним вище положенням екологічного законодавства, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують проведення та надання ТОВ «Миколаївський реабілітаційний Центр-Буд» позитивних висновків державної екологічної експертизи. Суд не може прийняти до уваги посилання представника відповідача ТОВ «Миколаївський реабілітаційний Центр-Буд» про те, що оспорюваний договір безпосередньо не пов'язаний з будівництвом певного об'єкту та не є підставою для обов'язкового початку такого будівництва, як такі, що суперечать змісту самого договору. Так, договір укладався з цільовим призначенням земельної ділянки - саме для будівництва автозаправного комплексу , розміщення якого на цій земельній ділянці неможливе через грубе порушення Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів та , насамперед, екологічного законодавства . Проте, до теперішнього часу ТОВ «Миколаївський реабілітаційний Центр-Буд» навіть не звертався в установленому законом порядку до ММР про зміну цільового призначення землі . До того ж, встановлена ч.2 ст. 16 ЗУ "Про оренду землі" необхідна умова укладання договору оренди земельної ділянки , яка перебуває у державній або комунальній власності - рішення відповідного органу про надання земельної ділянки судовим рішенням скасоване як незаконне. Відповідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 2 ст. 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до положень ст.ст.215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушені вчиненням правочину. На підставі вищевикладених обставин, суд доходить висновку, що гарантовані Конституцією права позивачів на належні та безпечні умови проживання, а також на участь у самоврядуванні спірною угодою є порушеними. Відповідно до роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. ,,Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", позивачі як користувачі земельних ділянок та будівлі, що оточують місце будівництва, вправі згідно ст..ст. 203,215 ЦК України (а саме це заявлено підставою позову) в разі, якщо вважає свої права та законні інтереси порушеними, заявляти вимогу про визнання договору оренди земельної ділянки , виділеної як місце під будівництво , недійсним. Враховуючи, що оспорюваний договір купівлі-продажу не відповідає вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України, суд приходить до висновку, що відповідно до частини 1 ст. 215 цього Кодексу він є недійсним, що є підставою для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивачів не підлягає стягненню судовий збір, сплачений при подачі позову, оскільки суду не надано оригіналу квитанції про сплату судового збору .

Outcome: approved