Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

19.10.2012 року позивачка звернулась до суду із позовом до Одеського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про зміну дати звільнення, виплати компенсації за невикористану відпустку і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, по день фактичного розрахунку. Позовні вимоги уточнювались неодноразово та згідно з останніми доповненнями до позовної заяви позивачка просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.06.2011р. по 03.11.2011р. та середній заробіток за час затримки виплати суми вимушеного прогулу при звільненні з 05.06.2012р. по день ухвалення рішення у даній справі, стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку у сумі 1853,46 грн., змінити дату звільнення по день фактичного розрахунку та стягнути моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Уточнення до позовної заяви зі зміною підстав та предмету позову, подані представником позивача 28.01.2014 року, суд приймає лише в частині зміни розміру позовних вимог, у зв'язку з їх подачею в порушення ч.2 ст.31 ЦПК України Позов обґрунтований тим, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09.06.2011р. задоволені її вимоги про поновлення на роботі на посаді начальника кредитно-консультаційного управління Одеського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», а вказане рішення суду в цій частині допущено до негайного виконання. Однак, позивачка була поновлена на роботі тільки 03.11.2011р., а повідомлена про можливість вийти на роботу тільки 01.06.2012р. державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. У зв'язку із цим позивачка вважає, що у день її звільнення за угодою сторін 05.06.2012р. відповідач в силу вимог ст. 116 КЗпП України повинен був виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 10.06.2011р. по 03.11.2011р., а так як цього зроблено не було, то на підставі ст. 117 КЗпП України стягненню з відповідача підлягає також середній заробіток за час затримки вказаного розрахунку - з дати звільнення по день винесення судового рішення. Крім того, позивачка вказує, що оскільки вона перебувала у вимушеному прогулі, то має право на компенсацію за невикористану щорічну відпустку. Позивачка вважає, що під час звільнення відповідач не виплатив їй компенсацію за 66 днів основної відпустки за період з 17.09.2009р. по 05.06.2012р. [PERSON] також вважає, що відповідачем їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 5000 грн. і просить стягнути на свою користь. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Однак представник позивача [PERSON] не був присутній при поголошенні рішення суду в залі судового засідання. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав викладених у запереченнях та письмовій промові у судових дебатах. Пояснив суду, що відповідачем визнається факт несвоєчасного виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09.06.2011р про поновлення [PERSON] на роботі, однак вважає, що затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі є підставою для винесення судом, що розглядав трудовий спір про поновлення позивачки на роботі, ухвали про виплату середнього заробітку за час затримки, а не включення цих коштів в належні до виплати позивачці при її подальшому звільненні 05.06.2012р. Представник позивача відповідача вважає, що до даних правовідносин не застосовуються норми ст. ст. 116, 117 КЗпП України, а позивачка обрала невірний спосіб захисту своїх прав. Стосовно позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку відповідач пояснив, що за всі невикористані відпустки за період фактичної роботи [PERSON] отримала грошову компенсацію під час першого звільнення 04.04.2011р., а так як з цієї дати по день наступного звільнення 05.06.2012 р. позивачка не відпрацювала жодного дня, то права на відпустку не мала. Вимогу про стягнення моральної шкоди представник відповідача вважає необґрунтованою та недоведеною. Крім того, представник відповідача заявив про необхідність застосування строку позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів та пояснень представників осіб, які беруть участь у справі. З матеріалів справи вбачається, що 09 червня 2011 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03.11.2011р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.04.2012р. позивачка поновлена на роботі та на її користь стягнуто з Одеського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 3928,00 грн. та моральна шкода - 2500,00 грн., а всього 6428,00 грн.; також на користь держави стягнуті судові витрати; в частині поновлення на роботі та присудження заробітної плати за один місяць рішення допущено до негайного виконання. 15.06.2011р. позивачка звернулась до відповідача із заявою в якій просила письмово повідомити про те, коли вона може приступити до роботи. Однак, відповідач виконав зазначене рішення та поновив позивача на роботі лише 03 листопада 2011 року на підставі наказу № 22-к. З 03.11.2011р. по 05.06.2012 р. позивачка на роботу не виходила. Кореспонденцію від Одеського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про необхідність приступити до роботи отримувати відмовлялась, що підтвердив її представник у судовому засіданні від 21.11.2013р. Наказом директора Одеського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» № 47/1 від 07.11.2011р. була створена робоча комісія для з'ясування причин відсутності працівника на робочому місці. Складались акти про відсутність позивачки на роботі. Відповідно до табелів обліку робочого часу за весь вищезазначений період заробітна плата [PERSON] відповідачем не нараховувалась. Крім того, відповідно до постанови Одеського окружного адміністративного суду від 26.04.2012р по справі № 2а/1570/10465/2011 позивач з 05.05.2011 р. по 14.11.2011 р. перебувала на обліку Одеського міського центру зайнятості та їй було надано допомогу по безробіттю у розмірі 6 339 грн. 35 коп. На підставі заяви [PERSON] наказом № 23-к від 05.06.2012р. позивачка була звільнена на підставі п.1. ст. 36 КЗпП України. У це же день вона отримала трудову книжку. 07.06.2012р. позивачка звернулась до відповідача із заявою в якій просила зокрема провести всі розрахунки передбачені ст. 116 КЗпП України та виплатити грошову компенсацію за всі невикористані відпустки по день звільнення. Листом Одеського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» від 08.06.2012р. № 257, що отриманий позивачкою 20.06.2012р. [PERSON] була повідомлена про те, що у відповідача перед нею заборгованість відсутня, оскільки позивачка вже отримала компенсацію за всі невикористані відпустки за час фактичної роботи. Виходячи з встановлених обставин, суд з приводу позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою відповідачем виконання рішення суду про поновлення позивачки на роботі та стягнення середнього заробітку за час затримки виплати суми вимушеного прогулу при звільненні зазначає наступне. Згідно до ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата, це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Відповідно положень «Інструкції зі статистики заробітної плати" затвердженої наказом Держкомстату № від 13.01.2004, та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за N 114/8713, до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці входять суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні ( п. 3.9) Згідно п. 6 Постанови, Пленуму Верховного Суду України, від 24.12.1999, № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" судам належить мати на увазі, що відповідно до загальних положень статей 1 і 2 Закону розмір заробітної плати за працю на підставі трудового договору залежить від професійно-ділових якостей працівника, складності й умов виконуваної ним роботи, результатів останньої та господарської діяльності підприємства і що за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно статті 116 КЗПП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку, або різниці в заробітку за час затримки. У період з 10.06.2011 р. по 03.11.2011р. позивачка не була поновлений на роботі за рішенням суду від 09.06.2011р., тобто не працювала і їй не нараховували та не виплачували заробітну плату. Після поновлення на посаді начальника кредитно-консультаційного управління з 03.11.2011 р. [PERSON] на роботу не виходила, тобто не виконувала роботу та не отримувала винагороду за працю до дня звільнення, а саме до 05.06.2012р. Щодо розрахунку сум слід також зазначити, що з урахуванням того, що позивачка після поновлення фактично не пропрацювала жодного дня для визначення розміру її середнього заробітку під час останнього звільнення слід користуватися порядком обчислення середньої заробітної плати, який було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року згідно абз. 4 п. 2, останнього абз. п. 4 працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, можуть провадитися, якщо не передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов'язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок. На час розгляду справи суду не було надано жодних відомостей про посадовий оклад (ставки) посади позивачки станом на той місяць, коли відбулося звільнення. Таким чином, у зв'язку із затримкою відповідачем виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09.06.2011р підлягала стягненню на користь [PERSON] не заборгованість по заробітній платі за вказаний вище період (в розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці»), а компенсаційна виплата відповідно до положень ст. 236 КЗпП України, що передбачена законодавством як міра відповідальності роботодавця у зв'язку з затриманням виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Дана компенсаційна виплата не входить до фонду оплати праці, не нараховувалася підприємством, а підлягає стягненню за рішенням суду у зв'язку виниклим трудовим спором. Таким чином, вказана компенсаційна сума не відноситься до суми, що належить позивачу від підприємства та підлягає виплаті у день звільнення у розумінні ст. 116 КЗпП України. З огляду на викладене, права працівника, при затримці виконання рішення про поновлення на роботі на отримання середнього заробітку, а не заробітної плати, захищаються в інший спосіб та порядку, шляхом постановлення ухвали в одному провадженні з вимогами про поновлення на роботі. Суд звертає увагу, що така ж позиція була висловлена колегіями суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 10 липня 2013 р., від 26 жовтня 2012 р. та від 16 листопада 2011 року, роздруківки яких були надані представником відповідача. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Заходи, встановлені цією статтею, слід визначити також як один з різновидів матеріальної відповідальності власника (підприємства) перед працівником. Таким чином, вимога позивача по стягненню середнього заробітку за час затримки розрахунку не відноситься до вимоги про стягнення належної йому заробітної плати чи іншої суми належної від роботодавця, тому підлягає розгляду у порядку за вирішенням трудового спору, на який поширюється тримісячний строк звернення до суду (ст. 233 КЗпП України). Згідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.1992, № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів") встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Матеріалами справи підтверджується та не спростовується позивачкою, що лист Одеського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» від 08.06.2012р. № 257 у відповідь на свою заяву від 07.06.2012р. вона отримала 20 червня 2012р. Таким чином, відлік строку на звернення до суду розпочався саме з цієї дати. Однак, згідно з абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Стосовно позовної вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку суд зазначає наступне. Позивачка вважає, що під час звільнення 05.06.2012 року відповідачем повинна була виплачена їй компенсація за невикористану відпустку 66 календарних днів за період з 17.09.2009р. по 05.06.2012р. При цьому представник [PERSON] у судовому засіданні від 28.01.2014 року визнав факт отримання позивачкою 04.04.2011 року 2373,18 грн. в якості компенсації за 47 календарних днів основної оплачуваної відпустки за період з 14.04.2009 по 04.04.2011р. Вказане підтверджується також розрахунком заробітної плати [PERSON] за березень 2011 року (форма № Т-52) наданим відповідачем. Згідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. За змістом ст. 5 вказаного Закону тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та іншими нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України) при визначенні тривалості щорічних відпусток не враховуються. Відповідно до ст. 74 Кодексу громадянам, які працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. При цьому відповідно до ст. 75 Кодексу щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Вказана норма дублюється у ст. 6 Закону України «Про відпустки». На підставі ст. 79 Кодексу щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Відповідно до частини 1 ст.75 КЗпП України і частини 1 ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно до ст.24 Закону України «Про відпустки», ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Частиною другою статті 21 Закону України "Про відпустки" передбачено порядок обчислення заробітної плати працівникам за час компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Зазначений Порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Пунктом 2 Порядку встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться з урахуванням виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують виплаті компенсації за невикористані відпустки. Відповідно до п. 7 Порядку №100 нарахування суми компенсації за невикористані відпустки провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, які припадають на відпрацьований період). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Враховуючи вищенаведене, відпустка нараховується за фактично відпрацьований час та оплачений час. Згідно табелів обліку використання робочого часу позивачка з моменту поновлення на роботі не працювала. Таким чином, відсутні підстави для нарахування компенсації за невикористану відпустку. З матеріалів справи також вбачається, що позивачці відповідачем сплачена заробітна плата за фактично відпрацьований час згідно табелів використання робочого часу. За таких обставин, позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача виплатити позивачеві грошові суми компенсації за невикористану відпустку також не підлягають задоволенню. Крім того, позивачкою пропущено строк звернення до суду, оскільки, як вже зазначалось вище трудовий спір щодо розрахунків при звільненні виник між сторонами 20.06.2012р. Однак, позовна заява подана після спливу встановленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду. Оскільки з порушень оплати праці боку відповідача судом встановлено не було не підлягає задоволенню й позовна вимога про зміну дати звільнення по час фактичного розрахунку, крім того строк звернення до суду з такою вимогою обмежується місячним строком з дня ознайомлення працівника з відповідним наказом. Також, позивачка ставить вимогу про стягнення на її користь моральної шкоди, посилаючись на те, що незаконні дії відповідача призвели до душевних переживань, що негативно відобразилось на її здоров'ї. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Однак, позивачкою не було надано жодних доказів, що дії відповідача призвели до її моральних переживань чи доказів того, що були порушені її нормальні життєві зв'язки, тому суд вважає, що в цій частині слід також відмовити в задоволенні позовних вимог. Крім того, рішенням Конституційного суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012 року визначено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Тобто, позивачкою при зверненні до суду із даною позовною вимогою було також порушено строки позовної давності.

Outcome: dismissed