Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

В січні 2018 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом в якому просив визнати недійсною додаткову угоду №1 від 16 травня 2011 року до кредитного договору № 1506/0508/45-017. Позовна заява обґрунтована ти, що 16.05.2018 року між ВАТ «Сведбанк» та позивачем було укладено Кредитний договір №105/0508/45-017 на купівлю житлової нерухомості. Згідно умов якого, ВАТ «Сведбанк» надав позивачу кредит у розмірі 50000 доларів США на строк по 16.05.2028 року виключно для купівлі житлового нерухомості, тобто на споживчі цілі, зі сплатою процентів у розмірі 11,90% річних за весь строк фактичного користування кредитом. 16.05.2011 року між ПАТ «Сведбанк» та позивачем було укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору №1506/0508/45-017 від 16.05.2008 року. Правонаступник ВАТ «Сведбанк» був ПАТ «Сведбанк», який змінив назву на ПАТ «Омега банк» та наразі знаходиться в стані припинення. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким відповідач 1 отримав усі права вимога за вказаним кредитним договором. 15.06.2012 року між відповідачем 2 та АТ «Альфа Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким відповідач 3 отримав усі прав вимог за кредитним договором. Позивач зазначає, що жодної Додаткової угоди №1 до кредитного договору №1506/0508/48-017 не підписував, а підпис в графі «Позичальник» виконаний не ним а іншою особою. Також позивач вказує, що кредитним Додатковою угодою №1 до кредитного договору №1506/0508/45-017 передбачається внесення змін до п. 1.3 кредитного договору, а саме щодо порядку зміни відсоткової ставки, зокрема передбачено, що зміна відсоткової ставки по кредиту проводиться без укладання додаткового правочину. Позивач вважає, що дана умова є дискримінаційною та суперечить нормам ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» На підставі ст.ст. 202, 203,215 просить суд визнати вказану додаткову угоду №1 недійсною. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30.01.2018 року прийнято до провадження Шевченківського районного суду м.Києва судді Кондратенко О.О. позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк " Сведбанк ", Публічного акціонерного товариства " Дельта - Банк ", Публічного акціонерного товариства " Альфа - Банк " про визнання додаткової угоди № 1 до кредитного договору недійсною 22.03.2018 року до суду надійшов відзив відповідача ПАТ «Альфа Банк», в якому позивач просить застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 12.04.2018 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача ПАТ «Альфа-Банк», в якому викладені обставини зазначені у відзиві. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19.04.2018 року призначено по справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк « Сведбанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта - Банк», Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» про визнання додаткової угоди № 1 до кредитного договору недійсною почеркознавчу експертизу проведення якої доручити експертам Київського науково - дослідного інституту судових експертиз, попередивши їх про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причини від виконання покладених на них обов`язків. На вирішення експертів поставити наступне питання: - Чи виконано підпис у додатковій угоді №1 від 16 травня 2011 року до кредитного договору № 1506/0508/45-017, в графі позичальник [PERSON] ? Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24.12.2018 року провадження по справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк " Сведбанк ", Публічного акціонерного товариства " Дельта - Банк ", Публічного акціонерного товариства " Альфа - Банк " про визнання додаткової угоди №1 до кредитного договору недійсною відновлено. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2019 року закрито підготовче засідання по справі за позовом [PERSON] в інтересах малолітнього сина [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк " Сведбанк ", Публічного акціонерного товариства " Дельта - Банк ", Публічного акціонерного товариства " Альфа - Банк " про визнання додаткової угоди № 1 до кредитного договору недійсною та призначено справу до розгляду по суті в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва. Згідно розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Зборщік А.О. щодо повторного автоматичного розподілу справи № 01-08-1100 від 28.10.2020 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 28.10.2020 року в провадження судді Пономаренко Н.В. надійшла вищевказана цивільна справа. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Пономаренко Н.В. прийнято до розгляду цивільну справу за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Сведбанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта - Банк», Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» про визнання додаткової угоди № 1 до кредитного договору недійсною. Призначити у справі судове засідання на 04 березня 2021 року об 08 год. 00 хв. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, проте подали заяву про розгляд справу без участі позивача та його представника. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що 16.05.20018 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1506/0508/45-0178, за яким банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 50 000,00 дол. США на строк до 16.05.2028 року включно, а позичальник зобов`язався повернути кредит у вказаний строк та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 11.9% річних. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам . Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Водночас, положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої даної статті, однієї із загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. При цьому, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 18.12.2018 року №16021?16026/18-32 вбачається, що підпис від імені [PERSON] у графі «Позичальник:» у додатковій угоді №1 від 16.05.2011 року до кредитного договору №1506/0508/45-017 від 16.05.2008 - виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Підпис від імені [PERSON] у графі «Позичальник:» у додатковій угоді №1 від 16.05.2011 року до кредитного договору №1506/0508/45-017 від 16.05.2008, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Отже, в судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] не мав намір вчиняти договір поруки та не підписував його. При цьому, в судовому засіданні доказів на підтвердження обставин де, коли і за яких обставин [PERSON] було у додаткову угоду №1 від 16.05.2011 року до кредитного договору №1506/0508/45-017 від 16.05.2008, - стороною відповідача надано не було. Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що здійснення правочину (додаткова угода №1 від 16.05.2011 року до кредитного договору №1506/0508/45-017 від 16.05.2008) відбулось без дотримання ч.3 ст. 213 ЦК України, а саме відсутнє волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, так як висновком експерта підтверджено посилання позивача на ту обставину, що підпис у графі «Позичальник» на додатковій угоді №1 від 16.05.2011 року до кредитного договору №1506/0508/45-017 від 16.05.2008 виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Щодо застосування наслідків позовної давності, суд дійшов наступних висновків. Представник відповідача у відзиві на позов просив застосувати наслідки пропущення строків позовної давності. Зазначаючи, що оспорюванний договір укладено 16.05.2011 року а з позовом позивач звернувся лише 23.01.2018 року. У відповідності до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до позиції ВС України від 29 жовтня 2014 р. в справі № 6-152 цс 14, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушене право, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її права. При цьому норма ч.1 ст.261 ЦК містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав. У своїй позовній заяві від 23.01.2018 р., позивач не зазначає нічого про строку позовної давності. Відповідно до ст.ст. 257, 258 Цивільного кодексу України встановлено, що загальний строк позовної давності становить три роки, а позовну давність щодо вимоги про стягнення неустойки, штрафу, пені, встановлено строком в один рік. Згідно ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у задоволенні позову. Враховуючи, що судом встановлено та підтверджено висновками експертів, що підпис у графі «Позичальник» на додатковій угоді №1 від 16.05.2011 року до кредитного договору №1506/0508/45-017 від 16.05.2008 виконаний не [PERSON] , а іншою особою, тобто фактично позивач не міг знати про укладання вказаної угоди 16.05.2011, а тому відлік строку не може бути розпочато з 16.05.2011 року. Відтак, враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що за вказаних обставин не підлягає застосування строків позовної давності та наслідків їх пропущення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною другою вказаної статті суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини першої статті 8 КонституціїУкраїни в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню та визнання додаткової угоди №1 від 16.05.2011 року до кредитного договору №1506/0508/45-017, укладеної між Акціонерним Публічним акціонерним товариство «Сведбанк» та [PERSON] , недійсною. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідачів підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі по 234,94 грн. з кожного. Відподвіно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; При цьому, за ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено. що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Так, як вбачається із матеріалів справи, зокрема згідно акта №1621?16023/18-32 здачі-приймання висновку експертів №16021?16023/18-32 [PERSON] було сплачено 5720,00 грн. за проведення експертизи призначеної ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва судді Кондратенко О.О. від 19.04.2018 року. Отже, у зв`язку із тим, що позовні вимоги [PERSON] було задоволено судом, а тому з урахуванням ст.. 141 ЦПК України із відповідачів - Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Сведбанк», Акціонерного товариства «Дельта - Банк», Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» підлягає стягненню сума понесених витрат у зв`язку із залученням експертів та проведенням експертизи на користь [PERSON] у розмірі по 1906, 67 грн. з кожного. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved