Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, яким просить збільшити розмір аліментів, що стягуються з відповідача на її користь на утримання спільних дітей - [PERSON] та [PERSON] , а також просить стягнути додаткові витрати на утримання та оздоровлення дітей. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що на даний час у неї погіршився стан здоров`я, діти потребують значно більшого догляду та матеріальних коштів, а відповідач, у якого змінився фінансовий стан у сторону покращення, може сплачувати аліменти у більшому розмірі та відшкодувати частину витрат на утримання дітей. На підставі викладеного, позивач просить суд: збільшити розмір аліментів та щомісячно стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] та доньки [PERSON] в розмірі прожиткових мінімумів на утримання дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з часу звернення до суду; стягувати щомісячно з відповідача на її користь додаткові витрати на сина [PERSON] у розмірі 1400 грн та додаткові витрати на доньку [PERSON] у розмірі 500 грн для оплати навчання та відвідування гуртків; стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на оздоровлення сина [PERSON] у 2018 році в розмірі 1948 грн; стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на оздоровлення [PERSON] 2019 році у розмірі 23800 грн. Також просила суд стягнути з відповідача судові витрати та допустити негайне виконання рішення в частині виплат за місяць. Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за відсутності заперечень учасників справи щодо цього, що відповідає положенням ст. 274 ЦПК України, і підстав для переходу до іншого виду провадження судом встановлено не було. Відповідачем [PERSON] до суду спрямований відзив на позовну заяву, в якому останній не погоджується з позовними вимогами та визнає їх частково. Вказує, що у теперішній час проживає з іншою жінкою без реєстрації шлюбу, яка не працює, відтак він є єдиною особою, яка забезпечує родину. Основний дохід його не змінився - отримує заробітну плату у розмірі 4 600 грн та пенсію по інвалідності у сумі 1 452 грн, оскільки є інвалідом ІІІ групи. Щодо придбання автотранспортного засобу зазначив, що ним було продано старий автомобіль 2008 року випуску та взято у борг частину коштів для покупки нового автомобіля. Вказав, що інформація подана у позові позивачем про наявність у нього будинку не відповідає дійсності, оскільки останньому належить на праві власності лише його частина. З його боку обов`язок щодо матеріального утримання спільних дітей виконується у повному обсязі шляхом придбання огляду, продуктів харчування, оплати послуг. Відтак просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з нього додаткових витрат на щомісячне утримання сина [PERSON] в розмірі 1 400 грн і доньки [PERSON] у розмірі 500 грн та додаткових витрат на утримання дітей, понесених позивачем у 2018 та 2019 роках, за безпідставністю; не заперечує щодо стягнення з нього аліментів на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів, поданих позивачем та відповідачем; фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає правилам, встановленим реченням другим ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступне. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 07 жовтня 2016 року розірвано шлюб між позивачем та відповідачем; неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] (а.с. 3), та [PERSON] , [INFO] (а.с. 3 звор. стор.) залишено на виховання матері (а.с. 4). Рішенням того ж суду від 20 жовтня 2017 року у справі №278/1604/17 задоволено позов [PERSON] щодо стягнення щомісячно із [PERSON] аліментів на її користь на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON] в розмірі 930 грн та дочки [PERSON] у розмірі 750 грн до повноліття кожного з дітей, починаючи з 12 липня 2017 року (а.с. 5-6). Зі змісту довідки №352 від 02.02.2019 р., яка видана ТОВ "КК "КомЕнерго-Житомир", слідує, що на даний час діти сторін проживають разом з матір`ю без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 47). Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З виписок із медичної картки хворого амбулаторного (стаціонарного) хворого від 07.03.2018 р. та 18.01.2019 р. (а.с. 27, 28) вбачається, що стан здоров`я позивача погіршився, однак позивачем не доведено суду факту понесення у зв`язку з цим будь-яких матеріальних витрат, як не доведено і факту погіршення працездатності у зв`язку з такою хворобою. Згідно довідки від 20.05.2019 р. №1/б виданої ФОП [PERSON] відповідач [PERSON] працює у даного підприємця на посаді менеджера зі збуту. Його дохід у вигляді заробітної плати складає 4600,00 грн. Крім того, [PERSON] отримує щомісячно пенсію по інвалідності. Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №524525 від 18.04.2019 р. відповідач є інвалідом ІІІ групи. Інших доходів, згідно із відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків у 2018 році відповідач не отримував. На звернення адвоката Швецової Л.Б. підрозділом МВС України 24.06.2019 р. надано інформацію щодо належності у фізичної особи з ІПН [NUMBER] автотранспортного засобу Nissan Tiida, 2010 року випуску, який зареєстровано 08.12.2018 року. Вказаний ІПН належить відповідачу. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). При вирішенні питання про зміну розміру аліментів, суд враховує той факт, що заявником не доведено і матеріалами справи не підтверджується наявність вказаних та визначених законом підстав для зміни розміру аліментів у бік їх збільшення, що унеможливлює дійти висновку про спроможність їх сплати відповідачем, зокрема, і у заявленому розмірі. Зміна на законодавчому рівні мінімального розміру аліментів також не може бути підставою для подачі позовної заяви про збільшення розміру аліментів. Відтак, позовна вимога про збільшення розміру аліментів не підлягає задоволенню. Щодо додаткових витрат на дітей, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Згідно ст. 8 ЗУ "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII 27.02.1991 року, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, законодавцем закріплено правило, відповідно до якого той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається згаданою вище статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Відповідно до даної норми обов`язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред`являвся. У такому випадку такий батько зобов`язаний нести додаткові витрати на дитину. Додаткові витрати не є додатковим стягнення коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставин підлягають доведенню в судовому засіданні належними доказами. Позивачем заявлено вимогу щодо стягнення на її користь додаткових витрат на сина [PERSON] у сумі 1 400 грн та доньки [PERSON] у сумі 500 грн щомісячно для оплати навчання та відвідування гуртків. Вказана вимога підлягає задоволенню частково, у сумі 271,50 грн, у частині половини оплати одягу та знаряддя для занять танцями донькою [PERSON] . Судом приймаються докази оплати вартості боді та спідниці на суму 250 грн, штанів на суму 183 грн, а також килимка дитячого в сумі 110 грн (а.с. 26 звор. стор.). Суду не доведено позивачем належними та допустимими доказами постійного відвідування донькою [PERSON] будь-яких гуртків на платній основі. Щодо стягнення щомісячно додаткових витрат на сина [PERSON] , то суд не знайшов підстав для задоволення цієї вимоги, оскільки встановлено, що останній займався у гуртку гри в шахи та відвідував басейн у 2016 - 2017 роках (а.с. 23 та звор. стор.). Доказів відвідування хлопцем будь-яких гуртків у 2018-2019 роках суду не надано. Суд критично сприймає та не бере до уваги у якості доказу договір №760 від 18.02.2019 року про надання навчально-освітніх послуг для [PERSON] (а.с. 24). За умовами договору (розділ 3) оплата проводиться безготівково на розрахунковий рахунок виконавця, однак жодного платіжного документа щодо оплати таких послуг (вивчення англійської мови) стороною позивача до суду не надано. Суд зауважує, що оплата відвідування дитячого садка дитиною, купівля одягу, канцелярських товарів для навчання, продуктів харчування не може бути включена до додаткових витрат. Вказані витрати мають компенсуватися за рахунок оплати аліментів. Суд частково задовольняє вимогу позивача щодо стягнення з відповідача на її користь додаткових витрат на оздоровлення сина [PERSON] у 2018 році з огляду на наступне. У відповідності до копій квитанцій від 12.04.2018 р., 19.04.2018 р., 25.04.2018 р., 22.05.2018 р. та 22.06.2018 р. (а.с. 26 та звор. стор.), позивачем було сплачено через банківську установу 19 386,00 грн вартості дитячих путівок на 1 та 3 зміну у літньому таборі для сина [PERSON] та 100 грн компенсації транспортних послуг до табору. Загальна сума її витрат на оздоровлення [PERSON] у 2018 році склала 19 486 грн. Відповідачем надано до суду копії банківських документів від 05.08.2018 р., 06.06.2018 р., 25.07.2018 р., 30.07.2018 р. та 02.07.2018 р., з яких вбачається, що останнім також було сплачено у 2018 році частину вартості путівки до табору для сина [PERSON] в сумі 540 грн та відшкодовано за його проїзд до табору 418 грн, що сукупно становить 958 грн. Відтак до стягнення із [PERSON] належить 9 264 грн. додаткових витрат на оздоровлення сина [PERSON] , які були понесені позивачем у 2018 році, що складає 50 % від понесених позивачем витрат, враховуючи витрати, які поніс відповідач. Суд відмовляє позивачу у вимогі щодо стягнення з відповідача на її користь додаткових витрат на оздоровлення [PERSON] у 2019 році у розмірі 23 800 грн. з огляду на наступне. Разом із запереченнями на відзив від 20.06.2019 р. позивачем надано до суду копію заявки №0403 на бронювання туристичних послуг від 04.03.2019 р. ПП "ТА "Світ курортів", згідно якої позивачем замовлений тур до країни Єгипет у період з 05.10.2019 р. по 12.10.2019 р., разом із дітьми [PERSON] і [PERSON] , та сплачено 34 423 грн його залогової вартості. Як зазначалось вище, розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами. При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок та обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Натомість позивач не виконав свого обов`язку і не довів суду певними доказами (виписками із історії хвороби дитини, довідками лікаря, тощо) додаткові витрати на санаторно-курортне лікування щодо відвідування дитиною саме курорту в Єгипті. За змістом ст. 133 ЦПК України склад та розмір витрат, пов`язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі та окремо регулюється відповідним нормативно правовим актом. На підтвердження цих обставин суду слід надавати договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам, наприклад особисті розписки адвоката про одержання грошей або бланк квитанції завірений лише печаткою адвоката. Відповідно до абзацу 4 п. 48 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В свою чергу, позивачем надано суду документи, яких, на думку суду, недостатньо для підтвердження факту понесення заявником витрат на правову допомогу, зокрема і у заявленому розмірі. Відтак, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768, 40 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial