Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

Позивач - ПАТ „Укрсоцбанк" 13.03.2014 р. звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно, а саме - трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 110,8 кв.м., що було передано в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» відповідно до договору іпотеки №825/4-40/9/8-006 укладеним 06.02.2008 року. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 04.02.2008 року між АКБ „Укрсоцбанк", правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] був укладений договір кредиту №825/2-40/1/8-005. Згідно цього договору кредиту Позивач надав [PERSON] у тимчасове користування на умовах строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 99 900,00 дол. США зі сплатою 12,75 відсотків річних, а з 20.10.2008 року 15% з щомісячним погашенням основної заборгованості по 555,00 дол. США, та кінцевим терміном погашення основної заборгованості до 03.02.2023 року. В якості забезпечення кредитних зобов'язань [PERSON] перед Позивачем відповідно до договору кредиту, 04.02.2008 року між тими ж Сторонами було укладено іпотечний договір №825/4-40/9/8-006, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 766. Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 110,8 кв.м., житловою площею 59,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить Іпотекодавцеві [PERSON] Станом на 28.01.2014 року [PERSON] повністю припинила виконувати обов'язки, щодо повернення основної суми заборгованості та відсотки відповідно графіка. У зв`язку з чим, утворилася заборгованість [PERSON] перед позивачем в загальній сумі 1 324 548,08 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 744 955,59 гривень, заборгованості за відсотками - 493 768,77 гривень, пені - 85 818,73 гривень. Відповідно п.4.1. іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання Відповідачем зобов'язань за договором кредиту Позивач має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки. Відповідно п.4.5. іпотечного договору Позивач за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки у тому числі шляхом продажу Предмета іпотеки будь-який особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.38 Закону України „Про іпотеку". В подальшому, ПАТ «Укрсоцбанк» стало відомо з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна, яка була отримана на виконання запиту суду, - що нерухоме майно, що є забезпеченням за договором іпотеки №825/4-40/9/8-006 укладеного 04.02.2008 року було відчужено відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 10.12.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] Новим власником є: [PERSON]. Позивач подав до суду уточнену позовну заяву, в якій просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, який належить [PERSON], яка була прийнята судом до розгляду, а позовні вимоги до [PERSON] - просив залишити без розгляду, визначивши її третьою особою, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Ухвалою суду від 10.11.2014 р. первісний позов ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] залишено без розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги з урахуванням їх уточнення підтримала в повному обсязі. Представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували, подали до суду письмові пояснення своєї позиції у справі. Третя особа [PERSON] про призначенні судові засіданні у справі судом була належним чином повідомлена, проте до судового засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Суд, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 04.02.2008 року між АКБ „Укрсоцбанк", правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] був укладений договір кредиту №825/2-40/1/8-005. Згідно цього договору кредиту Позивач надав [PERSON] у тимчасове користування на умовах строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 99 900,00 дол. США зі сплатою 12,75 відсотків річних, а з 20.10.2008 року 15% з щомісячним погашенням основної заборгованості по 555,00 дол. США, та кінцевим терміном погашення основної заборгованості до 03.02.2023 року. Кредит був наданий на поточні потреби. В якості забезпечення кредитних зобов'язань [PERSON] перед Позивачем відповідно до договору кредиту, 04.02.2008 року між тими ж Сторонами було укладено іпотечний договір №825/4-40/9/8-006, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 766. Згідно п. 1.1. Договору іпотеки для забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором №825/2-40/1/8-005 Іпотекодавець [PERSON] передала в Іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 110,8 кв.м., житловою площею 59,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить Іпотекодавцеві [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, посвідченого 26 грудня 2007 року, виданого Виконавчим комітетом Київської міської ради м. Харкова на підставі розпорядження від 29 листопада 2007 року №1576, право власності на яку зареєстроване Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на нерухоме майно від 28 грудня 2007 року згідно витягу за номером 17247944 від 28.12.2007 року, реєстраційний номер 21598841, номер запису- 89927 в книзі 1. Станом на 28.01.2014 року [PERSON] повністю припинила виконувати обов'язки, щодо повернення основної суми заборгованості та відсотки відповідно графіка. Таким чином заборгованість [PERSON] перед позивачем складає 1 324 548,08 грн.: - Заборгованість за кредитом 744 955,59 гривень, - Заборгованість за відсотками 493 768,77 гривень, - Пеня 85 818,73 гривень. Відповідно п.4.1. іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання Відповідачем зобов'язань за договором кредиту Позивач має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки. Відповідно п.4.5. іпотечного договору Позивач за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки у тому числі шляхом продажу Предмета іпотеки будь-який особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.38 Закону України „Про іпотеку". Постановою Господарського суду Харківської області від 30.03.2011 року по справі №Б-39/67-10 [PERSON] було визнано банкрутом. В подальшому, за результатами розгляду апеляційної скарги ПАТ «Укрсоцбанк» постановою Харківського апеляційного господарського суду від 24.04.2012р. по справі №Б-39/67-10 постанову господарського суду від 30.03.2011р. було скасовано, провадження у справі припинено. Як вбачається з постанови Харківського апеляційного господарського суду від 24.04.2012р. та як підтвердив в судовому засіданні представник позивача, позивач приймав участь у вказаній банкротній справі ще з 2011 року, отже мав всі процесуальні права та обов`язки (Сторони) учасника справи. Проте належних доказів оскарження прилюдних торгів, дій арбітражного керуючого, оскарження подальшого переходу права власності на спірне майно, - суду не надав. Але на виконання Постанови Господарського суду Харківської області від 30.03.2011 року по справі №Б-39/67-10, 23.12.2011р. в ході ліквідаційної процедури арбітражним керуючим [PERSON] було примусово реалізовано майно банкрута - [PERSON] - нерухоме майно, а саме: трикімнатна квартира, загальною площею 110,8 кв.м., житловою площею 59,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Переможцем прилюдних торгів, які відбулися з реалізації майна банкрута стала [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження: приймає до свого відання майно боржника, вживає заходів по забезпеченню його збереження: виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; здійснює інвентаризацію та оцінку майна банкрута згідно з законодавством; аналізує фінансове становище банкрута; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; реалізує майно банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно ч.1 ст.26 Закону, усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, за винятком об'єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об'єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" від 22.09.2011 р. внесені зміни до ч.7 ст.48 Закону, відповідно яких у разі визнання громадянина-підприємця банкрутом до складу ліквідаційної маси не включається майно громадянина-підприємця, на яке згідно з чинним законодавством України не може бути звернено стягнення, та майно, яке перебуває у заставі за підставами, не пов'язаними із здійсненням такою особою підприємницької діяльності. Проте, згідно Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", дія цього закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності. Як свідчать матеріали справи, кредитні договори, в забезпечення яких укладені іпотечні договори вказаного вище майна банкрута, укладені до набрання чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг". Згідно ст.29 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", після проведення інвентаризації та оцінки майна банкрута ліквідатор розпочинає продаж майна банкрута на відкритих торгах, якщо комітетом кредиторів не встановлено інший порядок продажу майна банкрута. Згідно з вимогами ст.23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном боржника. Відповідно до ст.34 Закону України "Про нотаріат", нотаріуси вчиняють нотаріальні дії, в тому числі, накладають та знімають заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно) і транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації. При цьому зняття заборон та арештів із майна боржника в порядку ст. 23 Закону про банкрутство є безумовним, стосується будь-яких органів і посадових осіб та не потребує сплати ніяких коштів. Як вбачається з дослідженого в судовому засіданні протоколу проведення аукціону №1, який був проведений 23.12.2011р. Товарною біржею «Всеукраїнський торгівельний центр», спірне майно трикімнатна квартира, загальною площею 110,8 кв.м., житловою площею 59,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] була продана за 162 200,00 грн. [PERSON]. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру на нерухоме майно №24096756 від 10.07.2014р. [PERSON] набула право власності на спірне майно на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 30.10.2012р. по справі №2018/14412/2012, яке на даний час ніким не оспорено, є чинним. Згідно з приписами статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, [PERSON] придбала майно на законних підставах. Згідно з відомостями, що містяться в зазначеній інформаційній довідці, ТОВ «Рентекс-плюс» набуло право власності на спірне майно на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 29.11.2013р. Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області за індексним номером №13707189, і вже наступним набувачем майна стала [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 10.12.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] Статтею 330 ЦК України передбачено, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо це майно відповідно до ст.388 ЦК України не може бути витребувано у нього. Відповідно до ч. 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; зокрема вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною 2 ст. 388 ЦК передбачено, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Позовні вимоги ПАТ «УКРСОЦБАНК» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки зводяться до віндикації, оскільки він вимагає повернути йому першочергове право задовольнити свої вимоги за рахунок майна іпотекодавця, яке відчужене на його погляд з порушенням закону. Проте, хоча майно існує, право власності на нього Відповідачу [PERSON] (іпотекодацю) не належить, а до набувачів майна обов'язки за договором іпотеки не переходили та відсутня реєстрація таких змін до умов договору іпотеки. Стаття 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачає, що у разі відчуження майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України, за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке майно без обтяжень. Статтею 12 даного Закону встановлено, що реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження, таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, про те воно є не чинним у відносинах з третіми особами. В матеріалах справи відсутні докази про внесення відомостей щодо переходу прав по іпотечним зобов'язанням, встановленими договором іпотеки нерухомого майна, до всіх наступних набувачів спірного майна. Крім того, з наданих позивачем суду доказів не вбачається детального розрахунку заборгованості, що виникла за кредитним договором №825/2-40/1/8-005, з зазначенням дати несплати кредитних коштів або процентів за користування кредитними коштами, дати, з якої почали нараховувати штрафні санкції, з яких суд мав можливості дійти висновку на кого саме повинна бути покладена відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно до ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строки, встановлені договором. Проте, враховуючи що позивач відмовився від своїх вимог до [PERSON] вважає безпідставним перекладення відповідальності на [PERSON] за весь період прострочення, на який посилається позивач. Згідно ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 26 червня 2013 року зазначено, що відповідно до статті 9 Закону України "Про іпотеку" іптекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом, однак він не має права без згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (частина третя статті 12 Закону України "Про іпотеку"). При цьому згоди іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки за договором, що укладається під час ліквідаційної процедури боржника, яка здійснюється в межах справи про банкрутство, положеннями Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) не передбачено (правова позиція Верховного Суду України у справі за №-6-58 цс 13 за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених статтею 355 цього Кодексу). Отже, суд не бере до уваги посилання Позивача на відсутність погодження з ним, як з іпотеко держателем, питання реалізації майна боржника [PERSON] в процедурі банкрутства. Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. У відповідності до ст.10 ч.3, 60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог суду не надав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed