Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, який під час судового розгляду був уточнений до відповідача ПАТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, визнання договорів недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та Банком 23.10.2007 року був укладений Кредитний договір на суму 20 000, 00 доларів США із строком погашення до 23.10.2022 року та сплатою відсотків у розмірі 12, 25 % річних. Також між сторонами був укладений Договір іпотеки від 23.10.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Морозовою С.В.. Позивач вважає кредитний договір недійсним, оскільки істотна умова договору (порядок видачі та погашення кредиту) не відповідає вимогам діючого законодавства України та Інструкції про касові операції в банках України. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати недійсним з моменту укладення Кредитний договір № 800002338 від 23.10.2007 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та Договір іпотеки № 800002338-И від 23.10.2007 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі під № 7862. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заперечення в яких просить відмовити позивачу у задоволенні позову, оскільки вважає його цілком безпідставним та необґрунтованим, а доводи, що містяться в ньому надуманими та безглуздими, що свідчить про відсутність підстав для його задоволення, крім того, просить розглядати справу в його відсутність. Слід зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, судом було визнано провести розгляд справи у відсутності представника відповідача, з урахуванням його заяви про розгляд справи у його відсутності та достатності у матеріалах справи доказів про взаємовідносини сторін. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 23.10.2007 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 800002338 на суму 20 000, 00 доларів США із строком погашення до 23.10.2022 року та сплатою відсотків у розмірі 12, 25 % річних за користування кредитним коштами. Також 23.10.2007 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі під № 7862, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку Банку земельну ділянку, кадастровий № 3221880402:10:097:0101, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Абрамівська сільська рада, село Дудки, провулок Кірова, площею 0, 2000 га. В своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд визнати недійсними Кредитний договір та Договір іпотеки, зважаючи на те, що істотна умова кредитного договору (порядок видачі та погашення кредиту) не відповідає вимогам законодавства та Інструкції про касові операції в банках України. Як встановлено при розгляді справи, пунктом 2.5 Кредитного договору від 23.10.2007 року до кредитного договору Банк встановив умови, за яких для повернення суми кредиту використовується рахунок [NUMBER]. Пунктом 2.6 визначено, що кредит надається позичальнику в готівковій формі через касу Кредитора. Таким чином, вказаними пунктами Договору передбачено видачу та повернення готівкової іноземної валюти фізичній особі. На підставі Банківської ліцензії та письмового дозволу НБУ на здійснення валютних операцій банк має право видавати кредит готівкою іноземною валютою тільки з поточного рахунку клієнта (балансові рахунки 26…, "кошти клієнтів банку"), згідно з Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.06.20004 року № 280, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 26.07.2004 року за № 918/9517), тобто з банківського поточного рахунку, відкритого клієнту в банку відповідно до положень глави 72 ЦК України. Тобто, єдиним можливим і законним шляхом видачі фізичній особі-резиденту кредиту в готівковій іноземній валюті є: 1) відкриття клієнту поточного рахунку в банку, що надає кредит (рахунок 2620, "рахунки клієнта", згідно Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України, Постанови Правління НБУ № 280); 2) перерахування на поточний рахунок клієнта (рахунок 2620, згідно Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України) суми безготівкового кредиту у валюті кредиту (у даному випадку - в доларах США) з рахунку Банку; 3) видача готівки в доларах США клієнту на руки способом, передбаченим Інструкцією про касові операції в банках України, затвердженою постановою Правління НБУ № 337, тобто за заявою про видачу готівки з поточного рахунку клієнта в рамках касового обслуговування поточного рахунку, відкритого клієнту у банку на підставі Договору банківського рахунку, як це передбачено главою 72 ЦК України. Згідно п. 3 глави 2 Інструкції про касові операції в банках України приймання готівки іноземної валюти від клієнтів здійснюється за такими прибутковими касовими документами: за заявою на переказ готівки від фізичних осіб - на поточні, вкладні (депозитні) рахунки та переказу без відкриття рахунку; за прибутковим касовим ордером - від працівників та клієнтів уповноваженого банку за внутрішньобанківськими операціями. Тобто, за заявою на переказ готівки фізична особа може внести готівку іноземної валюти до каси банку виключно для зарахування на її поточний рахунок. Іншого способу внесення готівки іноземної валюти за таким касовим документом не існує. Відповідно до п. 4 глави 3 Інструкції про касові операції в банках України видача готівки іноземної валюти здійснюється за такими видатковими документами: за заявою на видачу готівки фізичних особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку, а також за операціями з відшкодування банкнот іноземної валюти, прийнятих на інкасо. Відповідно у бухгалтерському обліку банків України встановлено чіткий порядок відображення касових операцій з видачі фізичним особам та приймання від фізичних осіб готівки іноземної валюти. Згідно п. 2.3 розділу 2 Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ № 495 від 20.10.2004 року, та зареєстрованої Міністерством юстиції України 08.11.2004 року за № 1425/10024, операції з видачі клієнтам готівки в національній та іноземній валютах з кас банків відображаються в бухгалтерському обліку на підставі відповідних видаткових документів, визначених Інструкцією про касові операції, такими бухгалтерськими проводками: видача готівки фізичним особам з поточних, вкладних (депозитних) рахунків: дебет - 2620, 2630, 2635; кредит - 1001, 1002. Відповідно до п. 2.2 розділу 2 Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України операції з приймання готівки в національній та іноземній валютах від клієнтів через каси банків України відображаються в бухгалтерському обліку на підставі відповідних прибуткових касових документів, визначених Інструкцією про касові операції в банках України, затвердженою постановою Правління Національного банку України 14.08.2003 року № 337, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.09.2003 року за № 768/8089, такими бухгалтерськими проводками є: приймання готівки від фізичних осіб для зарахування на поточні, вкладні (депозитні) рахунки: дебет - 1001, 1002; кредит - 2620, 2625, 2630, 2635. Таким чином, з урахуванням положень Генеральної ліцензії (письмового Дозволу НБУ з Додатком на право здійснення операцій з іноземною валютою) та положень правил ведення касових операцій і, відповідно, правил відображення таких операцій в бухгалтерському обліку в банках України, встановленому законом, видача та погашення кредиту в готівковій іноземній валюті можливо виключно з використанням поточного рахунку клієнта, відкритого йому в установі банку на підставі договору банківського рахунку відповідно до положень глави 72 ЦК України. Поточними рахунками клієнта, згідно Плану рахунків в банках України, затвердженому постановою правління НБУ № 280 від 17.06.2004 року, є рахунки 2620, що призначені для обліку коштів клієнта. Разом з тим пунктом 2.5 оскаржуваного Кредитного договору передбачено, що повернення суми кредиту Позичальник зобов'язаний проводити шляхом перерахування на рахунок [NUMBER], що суперечить діючому законодавству України. Згідно Плану рахунків в банках України вище вказаний рахунок є аналітичним (транзитним) рахунком банку для обліку, відповідно наданих кредитів, обліку відсотків за кредитами та обліку комісій. Рахунок 2909… призначений лише для внутрішньобанківського обліку, ці рахунки відкриваються банками для власних потреб і на власний розсуд, і до зберігання коштів не мають жодного стосунку. Згідно п. 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Як встановлено при розгляді справи, договір на обслуговування рахунку [NUMBER] між Банком та позичальником не укладався, вказаний рахунок не є рахунком клієнта. Виходячи з цього, Банк не мав права на використання аналітичних внутрішньобанківських рахунків на приймання від фізичних осіб готівки іноземної валюти на рахунки, відмінні від поточного, що є грубим порушенням Генеральної ліцензії Банку, Інструкції про касові операції в банках України та Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України. Таким чином, судом встановлено, що пункти 2.5 Кредитного договору суперечить встановленому чинним законодавством порядку повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівковою іноземною валютою, порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банку, Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, положенням Генеральної ліцензії банку, що дозволяла Банку проведення операцій з іноземною валютою, Декрету Кабінету Міністрів України "Про валютне регулювання та валютний контроль", ст. 162 КпАП України, а тому є недійсним, оскільки не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України. Статтею 192 ЦК України визначено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і порядку, встановленими законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог ст. 203 ЦК України, а саме: -зміст правочину не має суперечити чинному законодавству та моральним засадам суспільства; -особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності; -волевиявлення учасника правочину; -вчинення правочину у формі, встановленій законом; -правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Порядок погашення кредиту є істотною умовою договору, оскільки істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч. 2 ст. 345 ГК України істотними умовами договору є мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Як передбачено ст. 203 ЦК України та постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Враховуючи вимоги діючого законодавства, недійсність пункту щодо видачі та погашення кредиту за кредитним договору тягне за собою недійсність кредитного договору в цілому, оскільки за відсутністю шляхів видачі та погашення кредиту кредитний договір виконувати неможливо. Як встановлено при розгляді справи, оспорюваний кредитний договір був підписаний позивачем під впливом обману з боку Банку, а також сторонами не було узгоджено всіх істотних умов договору, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам. Так, перед укладенням Договору Банк навмисно ввів позивача в оману через свідомо ненадану інформацію, яку повинен був надати перед укладанням правочинів для всебічного і повного ознайомлення з умовами кредитування, ціною, способами розрахунку, перевагами та недоліками існуючих на час укладання Договору схем кредитування та інше. Згідно із п. 9 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів" у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Для вирішення питань, що виникли під час розгляду справи, судом за клопотанням представника позивача було призначено судово-економічну експертизу, відповідно до Висновку якої № 6987/6988/16-45 від 26.04.2016 року зазначено наступне: згідно вихідних даних, наявних у договорі № 800002338 від 23.10.2007 року, розрахунково підтверджується: реальна процентна ставка у розмірі 13, 76 %, сукупна вартість споживчого кредиту в сумі 46 451, 78 доларів США; відсоткова ставка, яка встановлена за кредитним договором № 800002338 від 23.10.2007 року в розмірі 12, 25 % річних в сумі щомісячного платежу, який складає 243 доларів США; у відповідності до п. 3 глави 2 Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 14.08.2003 р. № 337, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 5 вересня 2003 року за № 768/8089, облік операцій з повернення фізичною особою-резидентом через операційну касу банку готівкового кредиту в іноземній валюті за кредитним договором відбувається шляхом зарахування на відкритий клієнту поточний рахунок в банку 2620 «Кошти на вимогу фізичних осіб». Приймання готівки в національній валюті від фізичних та юридичних осіб та готівки в іноземній валюті від фізичних осіб для здійснення переказу без відкриття рахунку відображається в бухгалтерському обліку Банку із застосуванням рахунку 2909 «Кредиторська заборгованість і транзитні рухунки за операціями з клієнтами банку». У той час як у п. 2.2 Договору зазначено процент у розмірі 12, 25 % річних, а у Додатку № 1 до договору № 800002338 від 23.10.2007 року реальна процентна ставка вказана 12, 97 % річних, а сукупна вартість кредиту в сумі 43 872, 98 доларів США. Відповідно позивач під час укладання Договору не міг знати, а ні реальну процентну ставку, а ні абсолютне значення подорожчання кредиту. Таким чином, волевиявлення учасників спірного кредитного договору не відповідає реальній їх волі, зокрема, волі позивача, на умовах сплати реальної відсоткової ставки, що у дійсності становить 13, 76 % у доларах США, та у свою чергу тягне за собою здорожчання кредиту до 46 451, 78 доларів США. Якщо б позивачу про це було повідомлено, то він не погодився б на укладення спірного договору. Частиною 3 статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасників правочину повинно відповідати його внутрішній волі. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, зокрема, це є відсоткова ставка та ціна договору. Фактично, як вбачається із доданих до позову документів, надані умови Банком щодо кредиту, позивач отримав кредит з відсотковою ставкою у розмірі 12, 25 % річних, а реальна ставка становить 13, 76 % у доларах США, що є значно більшою, а ніж сторони узгодили. Таким чином, Банк під час укладання кредитного договору приховав від позивачки повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту та реальної відсоткової ставки за цим кредитним договором, чим ввів в оману позивача. Враховуючи ту обставину, що сам кредитний договір розроблявся відповідачем, а тому відповідальність щодо змісту договору покладається повністю на відповідача, та що всі зазначені розбіжності у розрахунках здійснені виключно на користь Банку, можна зробити переконливий висновок про те, що підписання оспорюваного кредитного договору позивачем було здійснено під впливом обману з боку відповідача. Факти приховування важливої інформації перед підписанням кредитного договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам до фактично встановлених, з метою отримання прихованого прибутку і є умислом у діях Банку у даному випадку. Окрім того, приховання під час укладання кредитного договору Банком від позивача повної та об'єктивної інформації щодо реальної відсоткової ставки, що призводить до збільшення абсолютного значення подорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, яку позивач сплатив би відповідачу, є беззаперечним обманом з боку відповідача. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1, 2 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Таким чином, недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, а тому є всі підстави для визнання недійсним і договору іпотеки, укладеного між сторонами. Слід також зазначити, що позивачем виконувалися умови кредитного договору, але при цьому це не є підставою вважати, що позивач погодився на умови кредитування, які у подальшому виявилися такими, що не відповідали волевиявленню сторін, оскільки згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до п. 2 Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" № 5 від 12.04.1996 року оскільки Закон України "Про захист прав споживачів" не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем та його представником під час розгляду справи надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження недійсності оспорюваних договорів кредиту та іпотеки. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Разом з тим, суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача, оскільки вони не спростовують встановлені судом обставини. Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті експертизи у розмірі 5296, 00 грн. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved