Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

03.08.2019 [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Алекаєва З.Б., про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позову вказала, що [INFO] померла [PERSON] , яка є її тіткою. Батько позивача [PERSON] та [PERSON] були рідними братом і сестрою. За життя [PERSON] дітей не мала, її чоловік помер у 2006 році, тому остання мешкала самостійно. За життя [PERSON] було вирішено, що після її смерті все її майно перейде у спадщину позивачці та її сину, так як, [PERSON] любила свою племінницю та її сина. 02.06.2017 стан здоров`я [PERSON] раптово погіршився, у зв`язку з чим, вона була госпіталізована до неврологічного відділення Харківської міської клінічної лікарні №7. Остання частково тратила зір, не впізнавала рідних, друзів та сусідів, перестала орієнтуватися у часі та просторі, проявляла безпідставно агресію, тобто не усвідомлювала значення своїх дій та не керувала ними. До її смерті, тобто до 11.09.2017 психічний стан [PERSON] тільки погіршувався. Після смерті тітки, 22.12.2017 позивачка подала до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , та того ж дня дізналась, що вже відкрита спадкова справа за №16/2017 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алекаєвою З.Б. На прийомі у приватного нотаріусу, позивач дізналась, що 10.08.2017, тобто в період коли [PERSON] не розуміла значення своїх дій, так як мала психічний розлад, нотаріусом було посвідчено заповіт зареєстрований в реєстрі за №1093, яким остання заповіла все своє майно на користь раніше невідомої особи [PERSON] . Просить визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений у 2017 році. Стягнути з відповідача на її користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 28000 (двадцять вісім) гривень. Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова Ференчук О.В. від 13.08.2018 відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Алекаєва Зінаїда Борисівна, про визнання заповіту недійсним та призначено по справі підготовче засідання. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова 13.08.2018 задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Заборонено приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Алекаєвій З.Б. видавати свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] до вирішення даної цивільної справи. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26.06.2019 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано з КНП «Харківська міська лікарня №7» інформацію та завірену належним чином історію хвороби [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова Задорожної А.М. від 04.10.2019 прийнято цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Алекаєва Зінаїда Борисівна, про визнання заповіту недійсним - до свого провадження, згідно автоматизованого розподілу, зазначена справа розподілена на суддю Задорожну А.М. 03.10.2019. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21.10.2019 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алекаєвої З.Б. належним чином завірену копію спадкової справи №16/2017, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09.12.2019 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано з Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківській області інформацію щодо наявності актового запису про зміну прізвища [PERSON] . Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23.01.2020 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано з КНП «Міська поліклініка №6» Харківської міської ради завірену належним чином копію медичної карти [PERSON] , [INFO] . Витребувано з КНП «Міська клінічна лікарня №7» Харківської міської ради інформацію про перебування [PERSON] на лікуванні в КНП «Міська клінічна лікарня №7» в період 2017 року, окрім 2-го неврологічного відділення. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21.02.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26.11.2020 у цивільній справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3». На час проведення судово-психіатричної експертизи провадження у справі зупинено. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28.12.2020 провадження у справі поновлено. Призначено судове засідання. Ухвалою Московського районного суду м. Харкові від 09.02.2021 на виконання вимог листа завідуючого відділенням Амбулаторного відділення судово-психіатричної експертизи КНП «ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня» з КНП «Міський психоневрологічний диспансер №3» Харківської міської ради витребувано відомості про звернення [PERSON] , [INFO] , до лікаря психіатра, якщо так, то надати медичну документацію та інформацію щодо дати звернення та діагнозу з яким остання перебувала на лікуванні. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 30.06.2021 у цивільній справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3». У розпорядження експерта надано матеріали цивільної справи та медичну документацію. На час проведення судово-психіатричної експертизи провадження у справі зупинено. Ухвалою Московського районного суду м. Харкові від 24.09.2021 провадження у справі поновлено. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що [PERSON] познайомилась з [PERSON] в 2011 році, вони потоваришували, часто спілкувались. [PERSON] ніколи не розповідала про своїх родичів. Влітку 2017 року [PERSON] захворіла та потрапила у лікарню. 20.06.2017 [PERSON] розшукала її в Харківській клінічній лікарні №7 в неврологічному відділенні. З 20.06.2017 [PERSON] та подруга [PERSON] - [PERSON] , протягом трьох тижнів змінюючись, навідували [PERSON] в лікарні, за свої кошти купували їжу та ліки для хворої. Під час перебування [PERSON] в лікарні, [PERSON] дізналась, що в неї є родичі - мати позивачки, сама позивачка та її брат, які відмовились забирати [PERSON] з лікарні додому. Вказана обставина дуже засмучувала [PERSON] . 25.07.2017 [PERSON] за дозволом завідуючого неврологічним відділенням Харківської клінічної лікарні №7, під розписку, якою зобов`язувалась відповідати за життя та здоров`я хворої, забрала [PERSON] додому. З вказаного часу [PERSON] переїхала проживати до квартири [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де постійно опікувалась нею. За час проживання з [PERSON] її бачила велика кількість людей, квартирантка, сусіди, працівники організації «Хесед». За два місяці проживання [PERSON] з [PERSON] родичі приходили всього двічі, з претензіями чому вона знаходиться в квартирі [PERSON] . 10.08.2017 [PERSON] склала на ім`я [PERSON] заповіт, яким заповіла останній все своє майно. [PERSON] померла [INFO] , [PERSON] отримала свідоцтво про смерть, займалась всіма питаннями поховання, що підтверджується відповідними квитанціями. За час спілкування [PERSON] з [PERSON] , у останньої не було ознак психічного розладу та вона не перебувала в стані, в якому не могла б керувати своїми діями. Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Алекаєва З.Б. у судовому засіданні показала, що заповіт було посвідчено у відповідності до норм чинного законодавства з відповідним волевиявленням сторони, він відповідав дійсним намірам [PERSON] . На її запитання про вік, [PERSON] відповідала тихим голосом, але чітко, вказала, що бажає оформити заповіт на свою подругу [PERSON] . Зазначила, що у зв`язку з хворобою [PERSON] заповіт було складено за місцем її проживання, нотаріус приїхала за викликом [PERSON] . Заповіт було складено у присутності свідків та підписано рукоприкладчиком. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. У відповідності зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Відповідно до положень ч.1, п.п.1, 3, 7, 10 ч.2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. В судовому засіданні встановлено і дана обставина не заперечувалась відповідачем, що [PERSON] є рідною тіткою позивачки [PERSON] . Крім того, не заперечувалось учасниками процесу, що до спадкового майна належить двокімнатна квартира [ADDRESS] , житловою площею 26, 3 кв.м., загальною площею 45, 7 кв.м., яка на праві приватної власності належала [PERSON] (а.с.15 т.2). [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть та довідка про причину смерті (а.с.40, 48 т.1, а.с.8 т.2). 10 серпня 2017 року [PERSON] в присутності свідків [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все її майно де б таке не було та із чого б воно не складалось, та взагалі все, що буде їй належати на день її смерті, та на що вона за законом матиме права, вона заповідає [PERSON] , [INFO] , РНОПП [NUMBER] . У зв`язку з інсультом [PERSON] за її дорученням у її присутності текст заповіту підписано [PERSON] , [INFO] , за місцем її мешкання в кв. [ADDRESS] (а.с.13 т.2). Заповіт 10.08.2017 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алекаєвою З.Б. та зареєстрований в реєстрі за №1093 (а.с.14 т.2). 15.09.2017 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алекаєвою З.Б. заведено спадкову справу №61231430, у нотаріуса №16/2017, після смерті [PERSON] , про що свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №49112891, виданий 15.09.2017 (а.с.11 т.2). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України. Племінники спадкодавця, за положеннями ч. 3 ст. 1266 ЦК України, спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч.2 ст.1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Згідно ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Статтею 1248 ЦК України встановлено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам, відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Заінтересованими особами, повноважними пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним, відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть бути виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, виникли відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємці за законом, спадкоємці за іншим заповітом, відказоодержувачі), та порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту. Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Підставою недійсності заповіту є недотримання заповідачем вимог, додержання яких необхідне для чинності цього правочину. Аналіз загальних норм про правочини (гл. 16 ЦК) та спеціальних норм про заповіт (гл. 85 ЦК) дає підстави виділити вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності заповіту: 1) зміст заповіту не може суперечити положенням ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) заповіт може скласти фізична особа з повною цивільною дієздатністю; 3) заповіт складається особисто заповідачем; 4) волевиявлення заповідача має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 5) заповіт складається в письмовій формі, посвідчується нотаріусом або іншою посадовою чи службовою особою, вичерпний перелік яких наведено у ст. ст. 1251, 1252 ЦК. Відповідно до ст. 225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Як відзначив Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 року у справі N 372/1862/17, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч.1 ст.225 ЦК має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Таким чином, особа під час складення заповіту перебуває у стані "фактичної недієздатності". При цьому слід врахувати, що в контексті ч.1 ст.225 ЦК заповідач має страждати тяжким психічним розладом, а не будь-якою іншою хворобою. Сама собою обставина, що заповіт складений у період, коли заповідач систематично хворів, перебував у нестабільному стані здоров`я, не міг себе самостійно обслуговувати, не є підставою для висновку про те, що особа страждала таким розладом здоров`я, який би впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і який би позбавив його можливості вільно і свідомо висловити свою волю. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 р. №7). Відтак висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент складення заповіту. Верховний Суд у постанові від 16.03.2020 року (справа №204/1064/16-ц, провадження №61-21834св19) наголосив, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч.1 ст.225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Згідно ст. 110 ЦПК висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №406 від 26.07.2021 КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня №2», амбулаторне відділення судово-психіатричної експертизи, [PERSON] , за представленими даними, на момент складання заповіту, 10 серпня 2017 року, виявляла хронічний, стійкий психічний розлад у формі неуточненого психічного розладу внаслідок дисфункції головного мозку. [PERSON] , за представленими даними, на момент складання заповіту, 10.08.2017 року, відповідно до свого психічного стану, була нездатною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.1-4 т.3). Досліджуваний висновок судово - психіатричного експерта містить відмітку про попередження експертів про відповідальність за відмову або видачу явно неправдивого висновку за ст. 384, 385 КК України. Як свідчить зазначений висновок, фахівцями експертної установи для надання відповіді на поставлені питання вивчено та проаналізовано матеріали цивільної справи, покази свідків, інформацію з медичних карток [PERSON] , витребуваних за клопотанням учасників процесу. Таким чином, в проведеній посмертній судово-психіатричні експертизі зроблено категоричний висновок про неспроможність [PERSON] розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними в момент складання ним заповіту, що саме по собі є підставою для визнання складеного заповіту недійсним з підстав передбачених ч.1 ст.225 ЦК України. Крім того, нездатність [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними, підтвердили допитані у судовому засіданні, за їх згодою, в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які вказали, що остання потребувала постійного стороннього догляду, через свій стан здоров`я. Згідно ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З боку відповідача суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував доводи викладені позивачем та встановлені висновком посмертної судово-психіатричної експертизи. При цьому, суд не може покласти в основу рішення доводи як відповідача так і його представника, що висновок експертів суперечать іншим матеріалам справи і, серед іншого показам свідків, оскільки фактично є суб`єктивним баченням сторони відповідача, яким чином мав бути проведений експертами аналіз матеріалів справи, медичної документації та показів свідків. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, та враховуючи висновки судово-психіатричного експерта №406 від 26.07.2021 КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3», амбулаторне відділення судово-психіатричної експертизи, суд приходить до висновку про необхідність визнання заповіту недійсним. Крім того, як встановлено судом, 14.08.2019 між адвокатським об`єднанням «SVYATET&DVERNYTSYI» в особі голови адвокатського об`єднання Святець Олександра Миколайовича та [PERSON] укладено договір про правову допомогу, на підставі якого, а також на підставі довіреності від 07.06.2018, за надання правової допомоги позивачка [PERSON] сплатила адвокату кошти у розмірі 28 000 (двадцять вісім тисяч) гривень згідно прибуткового касового ордеру №21 та квитанції до прибуткового касового ордеру №21 від 26.10.2021. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 28 000 (двадцять вісім) гривень. Разом з тим, на виконання умов договору №33 від 08.04.2021 для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи у справі, відповідно до рахунку №33 від 08.04.2021, позивачем сплачено 14 415 (чотирнадцять тисяч чотириста п`ятнадцять) гривень 24 коп, що підтверджується копією квитанції № 0.0.2143252625.1 від 28.05.2021 (а.с.187-188, 201 т.2). Згідно ч.6 - ч.9 ст.139 ЦПК України розмір витрат на проведення експертизи встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати на проведення експертизи в розмірі 14 415 (чотирнадцять тисяч чотириста п`ятнадцять) гривень 24 коп. Відповідачем клопотань про зменшення витрат, які підлягають стягненню з неї, та доказів їх не співмірності, суду не надано. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved