Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0426 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], 10 жовтня 2008 року, реєстровий №3828. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу на праві власності належить домоволодіння по [ADDRESS], на підставі договору дарування від 07 листопада 2002 року, яке розташоване на земельній ділянці площею 805 кв.м. 10 жовтня 2008 року між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка є частиною земельної ділянки позивача. На думку позивача, зазначений договір повинен бути визнаний недійсним, оскільки [PERSON] отримала спірну земельну ділянку у власність у незаконний спосіб - у відсутність відповідного рішення Сімеїзської селищної ради, на підставі судового рішення, яке було скасовано. Крім того, спірна земельна ділянка знаходилась та знаходиться у користуванні позивача, там знаходяться будівлі останнього. Також у [PERSON] відсутня й належним чином складена технічна документація на земельну ділянку, що також свідчить про незаконність її придбання. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з тих самих підстав. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та зазначив, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений на законних підставах. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про місце, день та час розгляду справи повідомлена, причину неявки суду не надала. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлений, причину неявки суду не надав. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши надані сторонами докази, дослідивши обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, суд дійшов наступних висновків. Під час розгляду справи судом встановлено такі факти (обставини) та відповідні їм правовідносини. На підставі договору дарування від 07 листопада 2002 року (реєстраційний номер 6754) [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS]. Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 805 кв. м., що підтверджується технічним паспортом та планом садибної ділянки, копії яких залучені до матеріалів справи (а.с.37-42, т.1). [PERSON] 02 лютого 1995 року було видано державний акт №ІV №002001 на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,0426 га на підставі рішення (без номеру) 21 сесії 21 скликання Сімеїзської селищної ради від 11.03.1994 р., як на присадибну ділянку домоволодіння [ADDRESS]. Вказаний акт не було зареєстровано в Ялтинському міському управлінні земельних ресурсів, правонаступником якого є Управління Держкомзему в м.Ялта (а.с.161, т.1) Сімеїзською селищною радою 30 травня 2005 року на 36 сесії 4 скликання було прийнято рішення №18 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 0,0426 га по [ADDRESS] гр. [PERSON]". У тексті рішення зазначено, що Сімеїзька селищна рада скасовує рішення 21 сесії 21 скликання від 11 березня 1994 року "Про затвердження рішення виконкому селищної ради народних депутатів №4 від 26.01.1994року "Про закріплення земельної ділянки розміром 0,0426 га за домоволодінням[ADDRESS]", у відповідності з яким за [PERSON] було закріплено земельну ділянку площею 0.0426 га по [ADDRESS] для присадибної ділянки при домоволодінні [ADDRESS] і видано державний акт №1 на право постійного користування названою ділянкою (а.с.169). Рішенням Ялтинського міського суду АР Крим від 06 травня 2008 року визнано за [PERSON] право власності на присадибну земельну ділянку будинку [ADDRESS] в смт Сімеїз площею 0,0426 га, спонукав Раду внести зміни в п.1.4 Рішення селищної ради від 11 березня 1994 року 21 сесії 21 скликання "Про затвердження рішення виконкому селищної ради народних депутатів №4 від 26.01.1994року "Про закріплення земельної ділянки розміром 0,0426 га за домоволодінням [ADDRESS] у смт Сімеїз, пункт 1.4. рішення Ради від 11 березня 1994 року 21 сесії 21 скликання. "Про затвердження рішення виконкому селищної ради народних депутатів №4 від 26 січня 1994 року "Про закріплення земельної ділянки розміром 0,0426 га за домоволодінням[ADDRESS]" виклав у наступній редакції: "Скласти та видати [PERSON] Державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0426 по [ADDRESS]". [PERSON] на підставі рішення Ялтинського міського суду від 06 травня 2008 року по справі № 2-1561/2008 був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 523759 від 22 вересня 2008 року на земельну ділянку площею 0,0426 га, призначену для будівництва та обслуговування господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою:[ADDRESS], який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010800700242 (а.с.34, т.1). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду АРК від 23 лютого 2009 року рішення Ялтинського міського суду від 06 травня 2008 року по справі №2-1561/2008 було скасовано (а.с.30-33). Так, в рішенні суду апеляційної інстанції від 23 лютого 2009 року зазначено, що вирішуючи питання про набуття позивачкою [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, суд першої інстанції порушив права власника домоволодіння [ADDRESS] - користувача зазначеної земельної ділянки [PERSON] (а.с.31). Проте, в подальшому згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 10 жовтня 2008 року (реєстраційний номер 3828) земельну ділянку площею 0,0426 га, призначену для будівництва та обслуговування господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS],, було продано відповідачу [PERSON]. На підставі вказаного договору купівлі-продажу, укладеного з [PERSON] згідно з технічною документацією по землеустрою на переоформлення Державного акту на право власності на земельну ділянку, розробленою Державним підприємством "Центр державного земельного кадастру" Державного комітету України із земельних ресурсів в особі Ялтинського відділу Кримської регіональної філії, [PERSON] 20 березня 2009 року був виданий Державний акт серії ЯЖ № 972273 на право власності на земельну ділянку площею 0,0426 га, призначену для будівництва та обслуговування господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS], який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010900700083 (а.с.231, т.1). Постановою Окружного адміністративного суду АР Крим від 26 листопада 2011 року, визнано протиправним рішення №4 від 26 січня 1994 року Виконавчого комітету Сімеїзської селищної ради "Про закріплення земельної ділянки розміром 0,0426 га за домоволодінням [ADDRESS] у смт Сімеїз". Визнано протиправним рішення 21 сесії 21 скликання Сімеїзської селищної ради від 11 березня 1994 року "Про затвердження рішення виконкому селищної ради народних депутатів за №4 від 26 січня 1994року "Про закріплення земельної ділянки розміром 0,0426 га за домоволодінням [ADDRESS]". Визнано протиправними дії Сімеїзської селищної ради по видачі 02 лютого 1995 року [PERSON] державного акту на право постійного користування землею IV-КМ № 0002001. Визнано протиправними дії Сімеїзської селищної ради та Управління Держкомзему в м. Ялта щодо видачі 22 вересня 2008 року [PERSON] Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ№ 523759 . Визнано протиправними дії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" в особі Ялтинського відділу Кримської регіональної філії щодо проведення державної реєстрації в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею , договорів оренди землі за № 010800700242 Державного акту ЯЖ № 523755 на право приватної власності на землю, виданого на імя [PERSON] Визнано протиправними дії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" в особі Ялтинського відділу Кримської регіональної філії та Управління Держкомзему в м.Ялта щодо проведення державної реєстрації в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею , договорів оренди землі за № 010800700242 Державного акту ЯЖ № 972273 на право приватної власності на землю, виданого на ім'я [PERSON]. Зобов'язано Управління Держкомзему в м.Ялта протягом десяти днів після набрання рішенням законної сили в порядку, передбаченому Постановою Кабінету міністрів України №1021 від 09.09.2009 р., внести в Поземельну книгу відомостей щодо скасування запису в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею , договорів оренди землі за №010800700242 про реєстрацію Державного акту ЯЖ № 972273 на право приватної власності на землю, виданого на ім'я [PERSON] (а.с.178-190, т.1). Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 лютого 2013 року, постанова Окружного адміністративного суду АР Крим від 26 листопада 2011 року залишена в силі (а.с.166-172, т.2). Рішенням суду касаційної інстанцію підтверджено висновки суду першої інстанції, щодо того, що земельна ділянка площею 0,0426 га, на яку видані державний акту серії ІV-КМ №002001 від 02 лютого 19995 року, державний акт серії ЯЖ №523759 від 22 вересня 008 року, ніколи не відносилась до домоволодіння [ADDRESS]. Також в постанові суду від 26 листопада 2011 року зазначено про наявність належних позивачу об'єктів нерухомості (житлового будинку, споруд, конструкцій) на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS]. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Розглядаючи справу, суд ураховує правові позиції, висловлені у постановах Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" та від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", а також в постановах Верховного Суду України від 22 жовтня 2012 року, від 7 листопада 2012 року, від 22 травня 2013 року, від 18 вересня 2013 року та від 23 жовтня 2013 року (справи № 3-34гс12, № 6-107цс12, № 6-92цс13, № 6-33цс13, № 6-95цс13, № 6-93цс13). Відповідно до засадничих положень цивільного законодавства особа, яка вважає, що її суб'єктивне матеріальне право на річ порушено, має право обрати як зобов'язально-правовий (глава 16 ЦК України), так і речовий спосіб судового захисту (глава 29 ЦК України). У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (практика якою є обов'язковою для застосування судами України) зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх вирішення (рішення у справах "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 7 грудня 1976 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 січня 1986 року). Аналіз практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що особу може бути позбавлено її власності, але таке позбавлення має відбуватися на підставах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. При цьому під час вирішення такого питання має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Положеннями ст.ст. 7-10, 12, 13, 16, 17, 116, 118 ЗК України установлено, що фізичні та юридичні особи набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж та цільового призначення, також посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки та свідоцтвом про право на спадщину (частини перша та друга статті 126 ЗК України в редакції, яка була чинною до 1 січня 2013 року). Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43 (був чинним на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 3 липня 2013 року № 404) затверджено Інструкцію про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі. Положеннями цієї Інструкції заповнення державного акта на право власності на земельну ділянку покладалося на державне підприємство "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" та його структурні підрозділи. Технічна документація зі складання державного акта включала, зокрема, виписку з рішення відповідної ради або державної адміністрації про передачу ділянки у власність. Державний акт складався у двох примірниках та підписувався посадовими особами в такій послідовності: начальник державного органу земельних ресурсів, голова (керівник) органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади та особа, що здійснила реєстрацію акта (пункти 1.16, 2.9, 2.14). Таким чином, рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення речового права на ділянку, відведену з земель державної або комунальної власності. Установлено, що рішення Ялтинського міського суду АР Крим від 06 травня 2008 року та виданий на його реалізацію державний акт скасовані в судовому порядку. Відповідно до статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено його вчиненням. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини 1 ст. 41 Конституції України, статті 319, частини 1 ст. 658 ЦК України правом розпоряджання майном наділено виключно його власника. Беручи до уваги ту обставину, що [PERSON] набула право власності на спірну земельну ділянку з порушенням правової процедури, то її відчуження на користь іншої особи ( [PERSON]) необхідно вважати протиправним, а сам договір - таким, що вчинений з порушенням актів цивільного законодавства. При цьому суд зауважує, що визнання договору недійсним у спірному випадку є єдиним можливим способом судового захисту прав [PERSON], оскільки застосування віндикації (витребування) є доречним виключно у випадку вибуття майна з володіння його власника. Земельна ділянка, право власності на яку передано [PERSON], фактично з володіння позивача не вибувала, то застосування до спірних правовідносин способу захисту, передбаченого положеннями ст.ст. 387, 388 ЦК України, є неможливим. Така позиція суду ґрунтується на принципі неприпустимості відмови у захисті права з формальних підстав. Інше суперечило б самій природі правосуддя й призвело б до порушення статті 124 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За наведених обставин, позовні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу підлягають задоволенню. У зв'язку з задоволенням позовних вимог, з відповідачів підлягають стягненню судові витрати по справі, відповідно до вимог 88 ЦПК України На підставі викладеного та

Outcome: approved