Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

02 березня 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрінком», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Українська інноваційна компанія» про стягнення заробітної плати. Позовні вимоги обґрунтовуються наступними обставинами: 21 березня 2016 р. його було прийнято на посаду начальника відділу моніторингу кредитів корпоративного бізнесу Управління по роботі з кредитами юридичних осіб Департаменту по роботі з кредитами юридичних та фізичних осіб Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» (правонаступником якого на дату подання позову є ПАТ «Укрінком»), з посадовим окладом 12 000,00 грн., про що був укладений строковий трудовий договір №75. В його залишилася лише копія підписаного ним екземпляру Договору, однак на його прохання надати копію Договору, підписаного відповідачем йому було відмовлено. Водночас, підтвердженням його трудових відносин з відповідачем також є Наказ ПАТ «Укрінбанк» №683-к від 18.03.2016р., Довідка ПАТ «Укрінбанк»№23/14 від 24.06.2016р. та Довідка ПАТ «Укрінбанк» №3150/025-16 від 24.06.2016 р. Відповідно до п.1.5. Договору, строк його дії визначений з 21.03.2016р. по 29.07.2016 р.Після закінчення визначеного в Договорі строку дії, його не звільнили (не розрахували та не видали трудової книжки), тобто трудові відносини фактично продовжились, а Договір, згідно зі ст. 39 КЗпП, став безстроковим. Однак, з липня місяця поточного року роботодавцем грубо порушується законодавство про працю, умови трудового договору. З 13.07.2016 р. йому не виплачується заробітна плата, а також, перебуваючи у щорічній оплачуваній відпустці з 25 липня 2016 року по 29 липня 2016 року, йому не виплатили відпускні, що є грубим порушенням його прав. Пунктом 4.3. Договору передбачено, що працівнику з боку роботодавця надаються гарантії і виплачуються компенсації, визначені законодавством про працю та системою внутрішнього заохочення (преміювання). У Конституції України закріплено, що кожен громадянин України має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Відповідно до статті 115 Кодексу законів про працю України, статті 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.Згідно з ч.5 ст. 97 КЗпП України та ч.3 ст. 15 "Закону України «Про оплату праці», оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.Враховуючи тривале порушення відповідачем законодавства про працю, 10 вересня 2016 року нам була подана заява про звільнення та проведення повного розрахунку (отримана банком 12 вересня 2016 року, про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Однак, до теперішнього часу його заява залишається без реагування (розрахунок не проведений, трудова книжка з відповідною відміткою не видана).Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно зі статтею 44 КЗпП, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у ст.38 КЗпП, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.Відповідно до ст. 48 КЗпП України, п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерстваюстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 (Надалі - Інструкція), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу працівника. Відповідно до ст.47 КЗпП України, п. 4.1, 4.2 Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення, а якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган у цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Враховуючи вищевикладені норми КЗпП України та Інструкції, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним повний розрахунок. У випадку, коли роботодавець при звільненні працівника несвоєчасно провів з ним повний розрахунок, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку («вимушений прогул») - ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП. Отже, відповідач має перед ним заборгованість по заробітній платі за період з 13.07.2016р. по день фактичного звільнення; індексації заробітної плати;Неоплачених відпускних (за період з 25.07.2016р. по 29.07.2016р.); компенсації за невикористану відпустку (7 календарних днів); вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку.Загальний розмір заборгованості складає 81 030,71 грн.з відрахуванням податків,зборів. З метою захисту своїх прав він неодноразово намагався потрапити на прийом до керівництва банку, звертався та подавав Заяву-скаргу від 12.09.2016 року до [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб, Державної служби України з питань праці, Київської місцевої прокуратури № 10 (Шевченківський район), Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві, однак такі звернення не дали жодного позитивного результату і його питання до теперішнього часу залишається не вирішеним. 20 березня 2017 року позивач [PERSON] в порядку ст.31 ЦПК України збільшив заявлені позовні вимоги вказавши до стягненя загальну суму 117742, 87 грн. без відповідних відрахувань або 94\~783,02 грн.з відрахованим ПДФО та військового збору. Ухвалою суду від 29.05.2017 року проведено заміну первісного відповідача ПАТ «Укрінком» на належного відповідача ПАТ «Українська інноваційна компанія». В судовому засіданні представник позивача [PERSON] доповнені та уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі і прохає їх задовольнити. Пояснив, що на даний час відповідачами не видано позивачу [PERSON] трудову книжку, місце знаходження якої йому невідомо, а також не проведено будь-якого розрахунку. Представник відповідача ПАТ «Українська інноваційна компанія»[PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, підтримавши надані суду письмові заперечення та пояснення у яких зазначив, що заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги до ПАТ «Укрінбанк» (ПАТ « Українська інноваційна компанія» ) є безпідставні, заявлені без надання суду належних доказів в підтвердження своєї позиції, та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Він категорично заперечує факт перебування позивача у трудових відносинах із банком. Зазначає, що проаналізувавши матеріали позовного провадження, наданий строковий договір та письмові докази Позивача, на обґрунтування своєї позиції, ПАТ «Укрінбанк» вважає, що обовязковими умовами продовження договірних правовідносин є укладення між сторонами додаткової угоди до строкового договору,якої позивач до суду не надав та яка між сторонами не укладалася, строковий договір жодним чином не переукладався і не продовжувався та мав бути розірваним сторонами за термінами закінченнями його дії. Відтак, за таких обставин позовні вимоги позивача - є безпідставними та такими, які не підлягають задоволенню. Також вказує, на норми п. 7,9 ч.2 ст.37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» [PERSON] безпосередньо або уповноважена особа [PERSON] у разі делегування їй повноважень має право: залучати до роботи у процесі здійснення тимчасової адміністрації за рахунок банку на підставі цивільно-правових договорів інших осіб (радників, аудиторів, юристів, оцінювачів та інших) у межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією [PERSON], Такі договори можуть бути розірвані в односторонньому порядку у день повідомлення [PERSON] другої сторони про таке розірвання з наслідками, встановленими цивільним законодавством; приймати на роботу, звільняти з роботи чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їх службові обов'язки, змінювати розмір оплати їх праці з додержанням вимог законодавства України про працю.Уповноважена особа [PERSON] має право: призначати на посаду, звільняти з посади чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їхні службові обов'язки, змінювати розмір оплати праці з додержанням вимог законодавства про працю. Стверджує, що 24.12.2015 році Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 934 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк» до категорії неплатоспроможних», а рішенням виконавчої дирекції [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб № 239 від 24.12.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Укрінбанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».Відповідно до ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення [PERSON] банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). [PERSON] набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Відповідно до положень підп.1 ч. 1 ст. 48 Закону саме [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб під час здійснення ліквідації банку безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі [PERSON] з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження органів управління банку, в т.ч. й в частині дотримання вимог законодавства про працю. Реалізуючи вищезазначені повноваження надані чинним законодавством, призначена рішенням ФГВФО уповноважена особа ФГВФО [PERSON] з метою забезпечення процедури ліквідації ПАТ «Укрінбанк» відкрила накопичувальний рахунок № 32072102501026 в національній валюті в Операційному управлінні НБУ. Відповідно до нормативно-правових актів НБУ зазначений рахунок використовується, в т.ч., й для виплати заробітної плати працівникам. Не погоджуючись із постановою НБУ від 24.12.2015 № 934 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк»до категорії неплатоспроможних» та рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 24.12.2015 № 239 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Укрінбанк»та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», акціонер ПАТ «Укрінбанк»оскаржив їх до суду. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва по справі № 826/1162/16 від 16.03.2016 перелічені вище розпорядчі акти визнані незаконними та скасовані. Ухвалою колегії суддів Київського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2016 апеляційні скарги НБУ та ФГВФО на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.03.2016 року по справі № 8261162/16 залишено без задоволення, а названу постанову Окружного адміністративного суду м. Києва залишено без змін. Ухвалою колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 31.08.2016 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.03.2016 року по справі № 826/1162/16, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від і 14.04.2016 року залишено без змін. Судове рішення по справі після його перегляду Апеляційним судом набрало законної сили 13.07.2016року, а постанова Правління НБУ від 22.03.2016 Жо 180 «Про відкликання банківської ліцензі: та ліквідацію ПАТ «Укрінбанк»» та рішення виконавчої дирекції ФГВФО № 385 від 22.03.2016 року «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Укрінбанк» та делегування повноважень ліквідатора банку» - визнані незаконними та скасовані в судовому порядку.Не зважаючи на прийняте судове рішення апеляційною інстанцією, уповноважена особа [PERSON] всупереч власному наказу не припинила не звільнила [PERSON] з займаної посади з 13.07.2016 року.Виходячи з наявних у справі документів, позивач і до теперішнього часу знаходиться в простої, оголошеному [PERSON] і тому є не зрозумілим чому саме позов позивачем подається до ПАТ«Укрінбанк»про стягнення заробітної плати, а не часу простою, а тим більше не до [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб та уповноваженої особи ФГВФО, з якими і були у позивача трудові стосунки та виник спір і є наявна вина щодо недотримання законодавства. [PERSON] того, відповідні дії саме мала вчинити уповноважена особа [PERSON] та під час звільнення видати трудову книжку і здійснити повний розрахунок з позивачем 13.07.2016 році і ніяким чином ПАТ «Укрінбанк» і не може бути взагалі відповідачем у справі так як жодних посадових обов'язків позивач не виконував, на робоче місце не з'являвся, а заробітна плата виплачується тільки за виконання певної роботи, а тому позовні вимоги є безпідставні і задоволенню не підлягають Крім того, представник банку зазначив, що ст. 113 КЗпП України визначено,що час простою не з вини працівника заробітна плата оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Аналогічна правова позиція була зазначена і в рішенні Конституційного Суду від 15.10.2013 р. № 8-рп/2013. Зокрема, судом зазначено, що працівник має право на стягнення заробітної плати, яка йому належить згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. На думку ПАТ «Українська інноваційна компанія», ситуація із невиплатою заробітної плати позивачеві під час простою і не звільнення позивача з посади 13.07.2016 році, є виключно протиправною поведінкою з боку уповноваженої особи [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб». [PERSON] того, ПАТ «Українська інноваційна компанія» не приймав на посаду позивача, безпосередньо до ПАТ «Українська інноваційна компанія»,позивач не подавав заяву про прийняття на роботу та не укладав з останнім будь-які строкові трудові договори. Окрім того, позивач не приступав до роботи, жодних доручень ПАТ «Укрінком» не виконував, а тому і немає будь-яких правових підстав для виплати заробітної плати саме з боку ПАТ ««Українська інноваційна компанія». Виходячи з наведеного вище, просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог до ПАТ «Українська інноваційна компанія». Представник відповідача [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, двічі на його вимогу судове засідання проводилось в режимі відеоконференції, однак на ці засідання представник не зявився. Судом неодноразово на адресу [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб надсилались відповідні ухвали суду про витребування доказів, а саме належним чином завірених документів, зокрема, договору, довідок, нарахувань по заробітній платі, наказів, тощо. Данна вимога не була виконана, що дає підстави суду ухвалити рішення у відсутності представника [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб за наявними в матерілах справи доказами. В своїх запереченнях проти позову посилається на те,\~що [PERSON] не надано та не може бути надано будь-яких доказів, що підтверджують факт укладення між позивачем та [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб трудового договору, а також існування трудових відносин. Оскільки позивач не був працівником [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб,а відтак останній не може порушити права позивача. Вказує на ту обставину, що позивачем не наведено жодної правової норми, відповідно до якої саме [PERSON] гарантуванння зобовязаний вчиняти дії щодо виплати колишнім працівникам неплатоспроможного банку заробітну плату за рахунок коштів [PERSON], а тому за відсутності трудових відносин у [PERSON] відсутня будь-яка заборгованість по заробітній платі перед позивачем і обовязок щодо її відшкодування. З посиланням на норми ст.ст.20,45,48,49,52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» прохає відмовити в задоволенні позову в частині стягнення заробітної плати з [PERSON] гарантуванння вкладів фізичних осіб. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази у справі суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Так, відповідно до копії строкового трудового договору №75 від 21 березня 2016 року, дійсніть якого не оспорювали сторони, між ПАТ «Укрінбанк» та [PERSON] укладено строковий трудовий договір терміном до 29 липня 2016 року ( т.1 а.с.10-13). В подальшому факт перебування у трудових відносинах позивача [PERSON] з відповідачем ПАТ «Укрінбанк», доводиться Наказом №683-к від 18 березня 2016 року Уповноваженої особи [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Укрінбанк» про прийняття на роботу з 21 березня 2016 року за строковим договором згідно Додатку №2 з оплатою праці відповідно до штатного розпису ( т.1 а.с.14 -15). Заявою позивача [PERSON] від 22.06.2016 року доводиться та обставина, що позивач звертався на імя уповноваженої особи [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрінбанк» про надання основної щорічної відпустки з 25 липня 2016 року по 29 липня 2016 року строком на 5 календарних днів. Відповідна заява погоджена директором департаменту та іншими посадовими особами. Даними довідки №23/14 від 24.06.2016 року за підписами уповноваженої особи [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «УкрінБанк» та головного бухгалтера, доводиться та обставина, що [PERSON] у період з 18 липня 2016 року по 29 липня 2016 року була надана планова відпустка зі збереженням робочого місця та окладу. Отже, наведеними вище доказами підтверджено факт трудових відносин позивача [PERSON] з відповідачем ПАТ «Укрінбанк» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Українська інноваційна компанія». Крім зазначеного, судом встановлені наступні фактичні обставини,які суд вважає доведеними. Наказом №271-к від 13.07.2016 року\~Про оголошення простою\~Уповноваженою особою [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ\~Укрінбанк\~[PERSON] запроваджено та оголошено працівникам ПАТ\~Укрінбанк\~простій до моменту настання однієї з двох зазначених подій з оплатою двох третин тарифної ставки до встановленого посадового окладу на період простою (ч. 1\~ст. 113 КЗпП України), а саме до моменту: а) оскарження будь-яким із відповідачів постановлених у справі №826/5325/16 рішень в касаційному порядку та за результатами такого касаційного перегляду Вищим адміністративним судом України відповідного рішення у вказаній справі; б) погодженням Національним банком України нових керівників ПАТ\~Укрінбанк. З 13.07.2016 року Уповноваженою особою [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ\~Укрінбанк\~ [PERSON] позивачу припинено виплату заробітної плати. 10 вересня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача з письмовою заявою, в якій зазначив, що у звязку з невиконанням законодавства про працю в частині порушення строків оплати праці просить звільнити його із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України з 14 вересня 2016 року з виплатою: заробітної плати за період з 13 липня 2016 року по день звільнення; щорічної відпустки з 25 липня 2016 року по 29 липня 2016 року; компенсації за невикористані дні щорічної відпустки;вихідної допомоги в розмірі трьохмісячного середнього заробітку відповідно до ст.44 КЗпП України; компенсації за порушення строків виплат заробітної плати з урахуванням індексу інфляції. Про отримання взаної заяви [PERSON] банком свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Вказана заява залишена без розгляду. Таким чином, суд вважає встановленим та підтвердженим судовою преюдицією факт того, що відповідачем було допущено порушення умов трудового законодавства щодо своєчасного проведення оплати праці, що є порушенням ст.94,96 КЗпП України. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Вказане конституційне право позивача на своєчасне отримання заробітної плати є порушеним, тому у позивача є підстави для проведення процедури звільнення саме за ч.3\~ст.38 КЗпП. За правилами\~ст. 38 КЗпП України\~працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Відповідно до ч. 3\~ст. 38 КЗпП України\~працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного або трудового договору. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, оскільки поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника значення не мають. Отже за змістом\~ст. 38 КЗпП України\~працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно.\~\~У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3\~ст. 38 КЗпПУкраїни) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Відтак, судом встановлено,що на даний час договір не розірвано з будь-яких підстав. З врахування наведених обставин, позивач [PERSON] повинен бути звільненим з часу вказаного у його заяві, тобто з 14 вересня 2017 року. У звязку із звільненням на підставі ч.3 ст.38 КзПП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна домога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Судом встановлено, що перебіг строку звернення до суду за вирішенням спору щодо непроведення відповідачем звільнення [PERSON] з роботи за його заявою від 10 вересня 2016 року, почався з 14 вересня 2016 року та сплив через три місяці 14 грудня 2016 року. До суду з позовом про зобовязання звільнити його з роботи та стягнення коштів, позивач звернувся лише 12 березня 2017 року, пропустивши при цьому строк визначений статтею 233 КЗпП України. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Поновлююючи строк на звернення до суду суд враховує наступні обставини, а саме : припинення роботи банку, не реагування на заяву позивача, перебування останнього в простої; звернення позивача [PERSON] зі скаргою до [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб, Державної служби з питань праці, Київської місцевої прокуратури, Шевченківського РУ ГУМВ у м.Києві з метою вирішення спору; не реагування відповідачів про звільнення його з роботи, не проведення розрахунку та не видання трудової книжки і на час вирішення спору в судовому порядку. Вказані вище обставини суд відносить до поважних, а тому поновляє строк на звернення до суду. Про можливість поновлення строку без заяви позивача [PERSON] свідчить і Правова позиція ВСУ висловлена у справі №6-4094цс-16 від 06 квітня 2016 року. Що стосується інших вимог позивача, суд зазначає наступне. Так, позивачем заявлена вимога про стягнення неоплачених відпускних за період з 25 липня 2016 року по 29 липня 2016 року. На переконання суду дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки не підтверджені будь -якими доказами про надання такої відпустки, а тому суд ввжає, що в заначений період позивач [PERSON] перебував в простої відповідно до Наказу №271-к від 13 липня 2016 року, який зазначений вище. Вирішуючи питання про стягнення коштів саме з відповідача ПАТ «Українська інноваційна компанія» та відмовляючи в задоволенні позову про таке стягення з [PERSON] гарантування фізичних осіб суд виходить з наступного. Відповідно до ст.47 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб\~[PERSON] безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі [PERSON] з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження органів управління банку; звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; здійснює повноваження, що визначені частиною другою\~статті 37 цього Закону\~(зокрема, призначати на посаду, звільняти з посади чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їхні службові обовязки, змінювати розмір оплати праці з додержанням вимог законодавства про працю). Отже, належним відповідачем у даній справі є саме банк між яким та вкладником існують матеріально-правові відносини з приводу виконання укладеного між цими особами договору та його виконання. Як розяснено у п.27 постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про працю» дії (бездіяльність) [PERSON], його уповноважених осіб може бути предметом оскарження в суді, або ж спір між вкладником і цими особами підлягає розгляду судом лише за умов, коли останні не виконують чи неналежно виконують свої обов'язки, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Розглядаючи вимоги про суми, які підлягають стягненню з банку суд зазначає. Відповідно до ч. 1\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Днем звільнення є останній день роботи. Як встановлено судом останнім днем роботи позивача необхідно рахувати 14 вересня 2016 року. У день звільнення працівнику за нормами трудового законодавства має бути видана заробітна плата, включаючи плату за останній день роботи та компенсація за невикористані дні відпустки та вихідна допомога. Визначаючи розмір заборгованості із заробітної плати, яка підлягала виплаті позивачу при звільненні, суд враховує наступне. Позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості із заробітної плати починаючи з 13.07.2016 року, тому з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу стягненню підлягає заборгованість із заробітної плати за період з 13.07.2016 року по 14.09.2016 року включно. В судовому засіданні встановлено, що згідно наказу уповноваженого [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб. З 13.07.2016 року оголошено простій із оплатою праці в розмірі 2/3 посадового окладу. Відповідно до ст..34 КЗпП України простій це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних чи технічних умов, необхідних для виконання роботи. Сторони визнали в судовому засіданні, що станом на 14.09.2016 року банк не відновив свою діяльність. Порядок оплати часу простою врегульовано ст..113 КЗпП України, зокрема час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки (окладу) встановленого працівникові. За умовами трудового договору та згідно відомості Пенсійного фонду України оклад позивача становив 12000 грн. Розрахунок оплати часу простою проводиться за формулою : посадовий оклад : норму робочого час х кількість робочих днів х 2/3. Таким чином, заборгованість із заробітної плати за період з 13.07 по 14.09.2016 року становить : за липень (12000:22х13х2/3) + за серпень ( 12000 :22х22х2/3) + за вересень (12000:22х10х2/3) = 16545,00 грн. Дана сума заборгованості обрахована без відрухування податків та інших обовязкових платежів, що відповідає розясненням Пленуму Верховного Суду України у п.6 постанови №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про працю». В той же час, суд вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення індексації заробітної плати. Так,згідно з\~частиною шостою статті 95 КЗпП\~заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до статті 33\~Закону України "Про оплату праці"\~у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі\~Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та\~Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Індексація грошових доходів населення\~- встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1\~Закону України "Про індексацію грошових доходів населення"). Об'єктом індексації\~грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (частина перша статті 2\~Закону України "Про індексацію грошових доходів населення",\~) Відповідно до п. 2, п.4\~Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. № 1078,\~індексації\~ підлягають грошові доходи населення, у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та які не мають разового характеру, зокрема оплата праці найманих працівників підприємств у грошовому вираженні, що включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами), доплати надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також компенсаційні виплати, що мають постійний характер. Оплата простою не з вини працівника не є постійною виплатою, тому не підлягає індексації і у стягненні заявленої індексації заробітної плати за спірний період слід відмовити. При звільненні позивачу належить до сплати компенсація за невикористані дні відпустки. Відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткових відпусток працівникам, що мають дітей. Нарахування компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки здійснюється у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року\~(далі - Порядок). Зокрема, згідно п.7 Нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Також у розрахунок не приймається час простою, про що зазначено у абзаці 6 пункту 2 Порядку. Таким чином, для обрахунку розміру компенсації необхідно визначити кількість днів невикористаної відпустки та розмір заробітку, з якого такий розрахунок проводиться. Відповідно до ст..75 КЗпП щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Позивач пропрацював менше року з 21.03.2016 по 14.09.2016 року, без урахування часу простою , вихідних та святкових днів, цей період становить 109 календарних днів, тому він набув право на 7 днів щорічної відпустки : (366-11 святкових і неробочих днів) відповідає 24 дні відпустки, а 109 7 дням. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться згідно п. 2 Порядку, а саме виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Отже, до розрахунку необхідно взяти заробітну плату за період без врахування часу простою з 01.04 по 01.07.2016 ( 12000+11768,42+12050,75 =35819,17 грн). За правилами п. 7 Порядку сумарну суму заробітку необхідно поділі на кількість календарних днів даного періоду без урахування неробочих і святкових днів, тобто 86 та помножити на кількість днів , які підлягають компенсації ( це 7 днів). Розмір компенсації за невикористані позивачем днів відпустки становить 3581,17: 86х7=2915,50 грн. \~ Що стосується виплати вихідної допомоги, то статтею 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. \~\~\~\~\~ Згідно з п. 2 розділу 2 Порядку для виплати вихідної допомоги середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. \~\~\~\~ Пунктом 8 розділу 4 Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі\~\~коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона\~\~обчислюється\~\~шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим\~\~з\~\~дотриманням вимог законодавства. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно з довідкою Пенсійного [PERSON] України за останні два місяці роботи (травень червень 2016 року) позивачу нараховано 11768,40 грн заробітної плати за 19 відпрацьованих робочих днів у травні та 12050,75 грн заробітної плати за 19 робочих днів у червні. Отже , середньоденна заробітна плата позивача становить (11768,40+12050,75):38=626,82 грн. Середньомісячне число робочих днів 19. Тому обчислений у відповідності з Порядком тримісячний середній заробіток позивача складає 626,82 х19х3=35728,74 грн. Саме така сума коштів підлягає стягненню з відповідача на користь позивача як вихідна допомога при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, передбачена\~ст. 44 КЗпП України. Суд дійшовши висновку про порушення банком прав позивача на працю у звязку із не проведенням своєчасного звільнення на підставі поданої позивачем заяви та не проведення розрахунку і виплати судом, належних при звільненні, вважає наявними підстави для притягнення банку до відповідальності, передбаченої ст..117 КЗпП України. Цією статтею визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Затримка розрахунку мала місце з 14.09.2016 року по 25.01.2017 року ( згідно позовних вимог), тобто 92 робочих дні. Таким чином, середньоденний заробіток обрахований відповідно до Порядку, як вказано раніше становить 626,82 грн, отже середній заробіток за час затримки становить 626,82 х92=57667,44 грн. Зазначена сума підлягає стягненню з банку в повному обсязі з огляду на таке. Як роз'яснено у п. 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу. Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року (справа № 6-41цс15, від 13.03.2017 року № 6-259 цс17, від 27 квітня 2016 року в справі № 6-113цс16, які згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковими для застосування. Не зважаючи на те, що позовні вимоги щодо стягнення належних при звільненні позивачу сум задоволено частково, суд не вбачає підстав для застосування принципу пропорційності при визначенні належної до стягнення суми за ст..117 КЗпП України, оскільки позивачем обмежені позовні вимоги строком, який є значно меншим, ніж передбачений законодавством. Суд при цьому, враховує також ту обставину, що на даний час позивачу [PERSON] трудова книжка не видана з ним не проведено розрахунку навіть частково, за час простою банку також не виплачувалась заробітна плата. Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, так як відповідно поданих позивачем розрахунків до стягнення підлягає сума 117742,87 грн. без відповідних відрахувань, а підлягає до стягнення 112856,68 грн.,без відрахувань. Суд вважає обґрунтованим допущення до негайного виконання стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 8000 грн., так як позивачу повинно було нараховуватись на період простою 2/3 частини окладу,який становить 12000 грн. Зідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відтак з відповідача у справі на користь держави слід стягнути судові витрати, в розмірі в сумі 1536\~ грн., так як позивач звільнений від сплати судового збору.\~ На підставі ст.ст. 15,30, 60, 62, 88, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 38,44,75,95,113,116,117 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки»,ст. 33 Закону України «Про опалту праці», ст.ст.1, 2 \~Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, суд,-

Outcome: partial