Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила: зобов`язати фізичну особу-підприємця (далі ФОП) [PERSON] видати для неї належно оформлену трудову книжку; стягнути з відповідача на її користь невиплачену в лютому 2020 році заробітну плату в розмірі 5100 грн., грошову компенсацію за невикористану відпустку - 3929,68 грн., середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з підстав затримки у видачі належно оформленої трудової книжки - 41192 грн. за період з дня звільнення та по жовтень 2020 року включно. Позов мотивовано тим, що [PERSON] (дошлюбне прізвище до 20.02.2020 року [PERSON] ) з 01.08.2018 року по 28.02.2020 року на підставі трудового договору працювала у ФОП [PERSON] офіціантом та 28.02.2020 року її звільнено з роботи відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Після звільнення відповідач у повному обсязі не провів з нею розрахунок, а саме не виплатив заробітну плату за лютий 2020 року в сумі 5100 грн., а також грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки 12 днів за період з 01.08.2018 року по 01.09.2019 року в сумі 1735,32 грн. та за 12 днів за період з 01.09.2019 року по 28.02.2018 року в сумі 2194,36 грн. Крім цього [PERSON] в день звільнення та до цього часу не видав позивачці трудову книжку, у зв`язку з чим відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 41192,22 грн. та видати належно оформлену трудову книжку. В ході судового розгляду позивачка підтримала позов та пояснила, що перед працевлаштуванням до [PERSON] вона працювала без офіційного оформлення трудових відносин стажистом офіціанта у ФОП [PERSON] , котра спільно з [PERSON] здійснюють підприємницьку діяльність. Після підписання з відповідачем трудового договору надала для [PERSON] придбану нею трудову книжку. За весь час роботи вона лише один раз у лютому 2019 року була у відпустці 12 днів та більше щорічні відпустки їй не надавались. При звільненні з роботи відповідач не виплатив для неї за лютий 2020 року нараховану заробітну плату в сумі 5100 грн., не видав трудову книжку, незважаючи на її багаторазові звернення. При цьому зазначила, що подана [PERSON] заява від її імені про отримання заробітної плати в повному обсязі (а.с.60) є підробленою, написана не нею та підпис їй не належить. Відповідач у наданому відзиві та в судовому засіданні позов заперечив, пояснив, що при прийнятті позивачки на роботу, остання не надала для нього трудову книжку, а тому при звільненні її з роботи він не міг для [PERSON] видати належно оформлену трудову книжку. Заробітна плата для позивачки виплачена повністю, про що вона власноручно написала заяву, а станом на день звільнення [PERSON] не мала невикористаної щорічної відпустки, які для неї надавались: з 04.08. по 15.08.2018 року тривалістю 12 календарних днів; з 12.02. по 28.02.2019 року тривалістю 17 календарних днів та з 14.01. по 25.01.2020 року тривалістю 12 календарних днів. Крім цього [PERSON] вказав, що із його офісу невідомими особами були викрадені бухгалтерські та кадрові документи як фізичної особи-підприємця, зокрема книги обліку, книги РРО, трудові договори, заяви працівників, накази, відомості нарахування та виплати зарплати, про що він подав заяву до поліції. Допитані судом свідки зі сторони відповідача [PERSON] , яка працює кухарем у ФОП [PERSON] , та [PERSON] , котрий є ФОП та спільно з відповідачем здійснює підприємницьку діяльність, пояснили, що [PERSON] дійсно перебувала у відпустках у вказані вище періоди, при звільнені з роботи повністю отримала заробітну плату. Свідок зі сторони позивачки [PERSON] пояснила, що вона працювала барменом у ФОП [PERSON] та на неї також були покладені обов`язки щодо виплати працівникам, в тому числі і [PERSON] , заробітної плати. Кошти на такі цілі видавали приватні підприємці, зокрема [PERSON] , про що складався список із зазначенням прізвищ та сум, після чого вона для кожного працівника виплачувала гроші, при цьому працівники свої підписи за отримання коштів не ставили. Пам`ятає, що для позивачки заробітна плата за лютий 2020 року не виплачувалась та що [PERSON] за весь період роботи перебувала у відпустці один раз у лютому 2019 року. Свідок [PERSON] пояснила, що вона на договірних засадах з ФОП [PERSON] надає для нього бухгалтерські послуги, зокрема нараховує найманим працівникам заробітну плату, про що складає відповідні відомості на підставі наданих [PERSON] табелів обліку робочого часу, а також складає проекти наказів про надання працівникам щорічних відпусток, вираховує їх тривалість та розмір оплати. Зазначила, що для [PERSON] надавались відпустки у вищезазначені періоди часу відповідно до поданих нею заяв. На підтвердження своїх показань [PERSON] надала суду копії відомостей нарахування та виплати заробітної плати щодо позивачки. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши письмові докази, суд зазначає про таке. Встановлено, що 31.07.2018 року між ФОП [PERSON] та працівницею [PERSON] (після зміни прізвища [PERSON] ) укладено безстроковий трудовий договір з початком дії 01.08.2018 року (а.с.9). За умовами трудового договору працівник зобов`язувався, зокрема виконувати обов`язки офіціанта, а ФОП зобов`язувався оплачувати працю працівника у розмірі 3800 грн., але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, надавати позивачці щорічну оплачувану відпустку тривалістю 24 календарних дні, час надання відпустки мав визначатись графіком черговості (а.с.9). 28.02.2020 року даний трудовий договір розірвано за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України. Як вбачається із наданих сторонами доказів (а.с.10-12, 62) для позивачки за лютий 2020 року нарахована заробітна плата в сумі 5100 грн., проте ці документи не містять у собі даних щодо фактичного отримання [PERSON] цих коштів. Відповідачем подано до суду заяву (а.с.60), в якій міститься текст, що позивачка зарплату отримала в повному обсязі. Однак [PERSON] вказала, що дана заява написана не її почерком, а підпис на ній підроблений. [PERSON] надав копії наказів та копії табелів обліку робочого часу (а.с.63-68), відповідно до яких для позивачки надавались щорічні відпустки: з 04.08. по 15.08.2018 року тривалістю 12 календарних днів; з 12.02. по 28.02.2019 року тривалістю 17 календарних днів та з 14.01. по 25.01.2020 року тривалістю 12 календарних днів, проте на вказаних документах відсутні будь-які дані про ознайомлення з ними [PERSON] . Відповідачем визнається факт не видачі ним в день звільнення для позивачки трудової книжки через те, що [PERSON] при поступленні на роботу та при звільненні не надала для нього свою трудову книжку. Вирішуючи питання законності позовних вимог, заявлених позивачкою суд виходить із такого. Статті 12 та 81 ЦПК України встановлюють, зокрема, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За положеннями статей 77-80 ЦПК України докази мають бути: належними, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими, одержані у порядку встановленому законом, при цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; достовірними, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи; та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відносно доведеності позовної вимоги щодо стягнення заробітної плати за лютий 2020 року в сумі 5100 грн. суд вказує наступне. Згідно ст.110 КЗпП України, а також ст.30 Закону України "Про оплату праці", при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Документальне оформлення виплати заробітної плати працівникові регулюється, зокрема, Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене постановою правління Національного Банку України № 148 від 29.12.2017 року (далі Положення), дія якого відповідно до розділу І пункту 1 розповсюджується також на фізичних осіб-підприємців. Згідно пункту 2 підпункту 12 розділу І Положення касові операції - це операції суб`єктів господарювання між собою та з фізичними особами, пов`язані з прийманням і видачею готівки під час проведення розрахунків через касу з відображенням цих операцій у відповідних книгах обліку. Касові операції, до яких також відноситься виплата заробітної плати працівнику, оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, електронними розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівки (пункт 23 розділу ІІІ). Видача готівки з кас проводиться за видатковими касовими ордерами (додаток 3) або видатковими відомостями. Документи на видачу готівки підписуються керівником і головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником. До видаткових ордерів додаються заяви на видачу готівки, розрахунки (пункт 26 розділу ІІІ). Як вбачається зі змісту додатку 3, який встановлює форму видаткового касового ордеру, у ньому обов`язково має бути підпис одержувача коштів. Отже, допустимими доказами, які би підтверджували фактичне отримання працівником заробітної плати є лише документи, в котрих обов`язково має міститись особистий підпис отримувача коштів. Зважаючи на те, що документи про отримання позивачкою заробітної плати повинні знаходитись і зберігатись тільки у відповідача, а тому саме останній зобов`язаний довести належними та допустимими доказами факт отримання [PERSON] заробітної плати за лютий 2020 року. Проте [PERSON] надано відомість про нарахування та виплату заробітної плати для позивачки за вищевказаний період, у якій відсутній її підпис про отримання грошей, а відтак такий доказ суд визнає як не допустимий. Із зазначених вище підстав не можуть прийматись до уваги щодо доведеності отримання позивачкою заробітної плати за лютий 2020 року показаннями свідків зі сторони відповідача, які стверджували, що для [PERSON] виплачувалась заробітна плата за спірний період, а також заява, написана від імені позивачки, про те, що нею отримана заробітна плата в повному обсязі, котру [PERSON] вважає підробленою, а відповідач цього факту не спростував. Крім цього суд не бере до уваги пояснення [PERSON] та його представника про те, що у відповідача були викрадені бухгалтерські документи, через що неможливо такі надати суду. Заява [PERSON] (а.с.69) про повідомлення вчинення викрадення документів подана ним до Полонського відділення поліції 16.02.2021 року, тобто після звернення [PERSON] із цим позовом до суду. Як вбачається із листа Управління Держпраці у Хмельницькій області, котре проводило у липні 2020 року перевірку звернення позивачки щодо оплати її праці [PERSON] , останній не надав на вимогу інспектора відомості нарахування та виплати заробітної плати, табелі обліку робочого часу. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки 5100 грн. нарахованої, але невиплаченої їй заробітної плати за лютий 2020 року. Щодо позовної вимоги про стягнення 3929 грн. 68 коп. грошової компенсації за невикористану відпустку. Питання надання відпусток регулюються Законом України «Про відпустки". Стаття 6 названого Закону визначає, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Стаття 10 цього ж Закону регламентує порядок надання щорічних відпусток, зокрема, черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам. Отже, належними та допустимими доказами, які би достовірно свідчили про факт надання щорічної відпустки для працівника можуть бути документами, у яких зазначено, що роботодавець повідомив працівника про початок відпустки, а також письмові дані про облік відпусток. На підтвердження своїх заперечень [PERSON] надав копії наказів про надання у вищезгадані періоди для [PERSON] відпусток і табелі обліку її робочого часу. Проте вказані документи не містять будь-яких відомостей про ознайомлення з ними позивачки, а тому не можуть визнаватись допустимими доказами, а відтак суд вважає, що відповідачем не спростовані пояснення [PERSON] про перебування її у відпустці за весь період роботи лише 12 календарних днів у лютому 2019 року. Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. При визначенні кількості днів невикористаної відпустки суд керується положенням ст.6 вищевказаного Закону, пункту 6 трудового договору укладеного між сторонами, щодо тривалості щорічної відпустки у [PERSON] - 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору та застосовує алгоритм дій, запропонований Мінсоцполітики у листі від 24.06.2011 р. № 208/13/116-11, за яким: визначається тривалість щорічної відпустки, яка припадає на один календарний день умовного робочого року (без урахування святкових і неробочих днів); розраховується «відпускний» стаж працівника (у календарних днях і без урахування святкових і неробочих днів). У нього входять періоди, перераховані у ст.9 Закону України "Про відпустки", після цього слід перемножити між собою два ці показники, та в такий спосіб отримується кількість днів щорічної відпустки, що підлягають компенсації за невикористану відпустку. З моменту укладення трудового договору 31.07.2018 року та за відпрацьований перший робочий рік, що закінчився 30.07.2019 року (включно), щорічна відпустка [PERSON] становить 24 календарних днів, із яких позивачка використала 12 календарних днів у лютому 2019 року. Один календарний день без урахування святкових і неробочих днів в цілому за умовний робочий рік (2020) становить 24 : (366 - 11) = 0,068. За період роботи з 31.07.2019 року по 28.02.2020 року (день звільнення) «відпускний» стаж працівника складає 213 - 5 = 208 дн., де 213 - кількість календарних днів за вказаний період, 5 - кількість святкових і неробочих днів у цьому періоді. Тоді кількість днів щорічної відпустки, що підлягають компенсації за невикористану відпустку, складе: 0,068 х 208 к.дн. = 14,144 к.дн. (з урахуванням округлення - 14 к.дн.), та 12 невикористаних календарних днів відпустки за період з 31.07.2018 року по 30.07.2019 року, а всього тривалість невикористаної відпустки у [PERSON] становить 26 календарних днів. Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі Порядок). Пунктом 2 Порядку визначено, що середній заробіток, зокрема для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Відповідно до пункту 7 Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки, компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Заробітна плата [PERSON] за період з 01.02.2019 року по 31.01.2020 року (12 календарних місяців, що передують виплаті компенсації за невикористані відпустки 28.02.2020 року) становить 53600 грн., на який припадає 353 календарних днів (за винятком святкових і неробочих днів), а тому календарний день відпустки становить суму 151,84 грн. (53600:353). Загальна сума компенсації за 26 днів невикористаної відпустки складе 3999,84 грн. (151,84х26). Оскільки [PERSON] у позовній заяві просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за дні невикористаної відпустки в сумі 3929,68 грн., а тому суд відповідно до ст.13 ЦПК України,

Outcome: partial