Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання угоди дійсною, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 18 вересня 2014 року помер її чоловік - [PERSON]. Після нього залишилось спадкове майно - квартира [ADDRESS]. В січні 2015 року вона звернулась до приватного нотаріуса Дзержинського міського нотаріального округу [PERSON] з метою прийняття спадщини в своїх інтересах і інтересах неповнолітньої доньки - [PERSON], [INFO]. Була відкрита спадкова справа № 56984281, проте видати їй Свідоцтво про право на спадщину нотаріус відмовив на тій підставі, що угода купівлі-продажу квартири не може бути прийнята нотаріусом, оскільки при укладенні угоди сторонами не додержано вимоги ст. 227 ЦК України про нотаріальне посвідчення. Згідно ч.2 ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" №1957 XII від 10.12.91 року, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. [PERSON] юстиції України за № 17-12-44 від 10.04.1998 року, роз'яснює, що угоди укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. У відповідності із ч.2 ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року) якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального освідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. З 01 січня 2004 року набрав чинності новий Цивільний кодекс України у відповідності із ч. 3 ст. 334 якого право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно із ч.2 ст. 220 ЦК України: «Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається». Їхній з чоловіком шлюб було укладено в 1990 році. В 1998 році вона була присутня при укладенні угоди купівлі-продажу квартири. Біржове оформлення сторонами було вибрано, оскільки така форма оформлення подібного роду договорів відповідала чинному законодавству, що підтверджується державною реєстрацією спірного договору. При укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім важливим пунктам. З однієї сторони вони з чоловіком передали відповідачам обговорену заздалегідь суму грошей, а відповідачі у свою чергу - передали їм правовстановлюючі документи на квартиру і ключі від квартири, тобто фактично передали їм квартиру у користування та розпорядження. З моменту придбання вищевказаного нерухомого майна і до цього часу, вони здійснювали разом з чоловіком і здійснюють з донькою зараз право користування та володіння даною квартирою у повному обсязі, тому як мешкають у квартирі, сплачують всі комунальні послуги, здійснюють поточний ремонт. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року, зі змінами № 15 від 15.05.1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Після укладання угоди купівлі-продажу відповідачі виїхали з квартири у невідомому напрямку. Знайти їх у неї немає можливості. Просить суд визнати дійсним біржовий контракт (договір купівлі-продажу) № 287-Н, укладений 21 вересня 1998 року на Донецькій товарній біржі між [PERSON] і [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Позивач [PERSON] до судового засідання не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 15 лютого 2016 року до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити ( а.с. 21). Відповідачі по справі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявилися. У звязку з тим, що м. Горлівка Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 № 1085-р., при цьому, з 27.11.2014 припинено приймання поштових відправлень на/з територію(ї) Донецької та Луганської областей до/з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, у т.ч. до/з м. Горлівка (згідно з інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті УДППЗ Укрпошта) (а.с.19). У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: -юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців; -фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку - у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином». Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов»язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідачі по справі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявилися, від них не надійшло повідомлення про причини неявки, не використали наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання угоди дійсною підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права. Як встановлено в судовому засіданні 18 вересня 2014 року помер чоловік позивача [PERSON] [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії I-HO № 791410 від 23 вересня 2014 року.( а.с.6). Згідно до п.3.1 [PERSON] спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» «Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обгрунтовано відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням Свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Відповідно до ч.1 ст. 1298 ЦК України Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця». Відповідно до Витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 14 січня 2015 року за № 39348042, Спадкова справа № 56984281, спадкодавцем є [PERSON]. Спадкоємцями першої черги після смерті чоловіка є- Рябченко І.В. та її донька [PERSON]О.( а.с.7,9,12). У відповідності до вимог Книги 6 Цивільного кодексу України після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входять всі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. До складу спадкового майна, що залишилося після [PERSON] входить: Квартира №8 в будинку № 45, розташована по вул. Великан у м. Горлівка Донецької області, яка належить спадкодавцю на підставі Біржового контакту (Договору купівлі-продажу) № 287-Н від 21 вересня 1998 року зареєстрованого Горлівським філіалом Донецької Товарної біржею ( а.с.11) Відповідно до ч. 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. В судовому засіданні встановлено, Заочним рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 06 серпня 2015 року позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно були залишені без задоволення (а.с.13-15). Вказані обставини в судовому засіданні належними доказами не спростовані. Відповідно ст. 227 ЦК Української PCP (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути посвідчений нотаріусом, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Ст. 47 ЦК Української PCP визначено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст. 48 цього Кодексу. Ст. 59 ЦК Української PCP було передбачено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Однак, як вбачається з аналізу Постанови Пленуму Верховного суду Української PCP від «28» квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», в редакції, що діяла на момент укладення Біржового контракту (Договору купівлі-продажу) № 287-Н від 21 вересня 1998 року квартири [ADDRESS], а саме п. 1 зазначеної Постанови, лише суди мали повноваження по визнанню угод недійсними. Придбання спадкодавцем [PERSON] квартири № 8 у будинку № 45, розташованої по вулиці Великан у м. Горлівка Донецької області ніким не оспорювалося, Біржовий контракт (Договір купівлі-продажу) № 287-Н від 21 вересня 1998 року, зареєстрований у Горлівському філіалі Донецької Товарної біржі не визнаний судом недійсним, правомірність володіння, користування та розпорядження [PERSON] вказаною квартирою ніким та ніколи не заперечувалася. Крім того, відповідно до ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» в редакції від 16 лютого 1993 року, угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. У свою чергу, абз.8 п. 21 Інструкції "Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої Наказом МЮУ N 18/5 від 14 червня 1994 року серед переліку документів, які стверджують право власності громадян на жилий будинок, визначено, зокрема і договори купівлі-продажу жилого будинку, в тому числі зареєстровані на біржі. А в абз. 2 п. 49 Інструкції визначено, що право власності на житловий будинок може бути підтверджено одним із таких документів, серед яких міститься і договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. Також, проведена Горлівським філіалом Донецької Товарної біржі реєстрація 21 вересня 1998 року права власності на квартиру за [PERSON] на підставі Біржового контракту (Договору купівлі-продажу) № 287-Н від 21 січня 1999 pоку, посвідченого біржею, а не нотаріусом, на той момент не суперечила чинному законодавству, оскільки відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 р., до правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна, віднесені, зокрема, договори купівлі-продажу, зареєстровані біржею (п.9). Згідно роз'яснень [PERSON] юстиції України «Щодо діяльності товарних бірж» за № 17-12/44 від 10 квітня 1998 року, Розділом 4 зазначеного Закону визначені основні засади правил ведення біржової торгівлі та здійснення біржових операцій, яким, зокрема, встановлено, що біржовою операцією вважається лише та угода, яка відповідає сукупності ряду умов, передбачених частиною першою статті 15 Закону, а саме: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі: якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Біржові операції дозволяється здійснювати лише членам біржі або брокерам, обов'язки яких полягають у виконанні доручень членів біржі, яких вони представляють. Виходячи з цього, угоди про відчуження об'єктів нерухомого майна, укладені між особами, які не є членами біржі або угоди, укладені брокерами за дорученням третіх осіб, не відповідають вимогам Закону України "Про товарну біржу" і у зв'язку з цим не можуть вважатися біржовими операціями та реєструватися біржами. Укладена та зареєстрована біржею з дотриманням законодавства угода згідно з ст. 15 Закон не потребує нотаріального посвідчення. Однак, слід звернути увагу на те, що угоди, зареєстровані па біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами ст. 40 Закону України "Про нотаріат". Перелік таких документів є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. У відповідності до ст. 40 ЗУ «Про нотаріат» (у відповідній редакції), до нотаріально посвідчених документів прирівнюються: заповіти громадян, які перебувають на лікуванні в лікарнях, інших стаціонарних лікувально-профілактичних закладах, санаторіях або проживають у будинках для престарілих та інвалідів, посвідчені головними лікарями, їх заступниками по медичній частині або черговими лікарями цих лікарень, лікувальних закладів, санаторіїв, а також директорами і головними лікарями зазначених будинків для престарілих та інвалідів; заповіти громадян, які перебувають під час плавання на морських суднах або суднах внутрішнього плавання, що плавають під прапором України, посвідчені капітанами цих суден; заповіти громадян, які перебувають у розвідувальних, арктичних та інших подібних до них експедиціях, посвідчені начальниками цих експедицій; заповіти та доручення військовослужбовців та інших осіб, які перебувають на лікуванні в госпіталях, санаторіях та інших військово-лікувальних закладах, посвідчені начальниками, їх заступниками медичній частині, старшими і черговими лікарями цих госпіталів, санаторіїв та інших військо лікувальних закладів: заповіти та доручення військовослужбовців, а в пунктах дислокації військових частин, з'єднай установ і військово - навчальних закладів, де немає державних нотаріальних контор, приватних нотаріусів, посадових осіб та органів, що вчиняють нотаріальні дії, - також заповіти та доручення робітним службовців, членів їх сімей і членів сімей військовослужбовців, посвідчені командирами (начальниками) цих частин, зєднань, установ і закладів; заповіти та доручення осіб, які перебувають у місцях позбавлення волі, посвідчені начальниками місць позбавлення волі. Виходячи з вище викладеного, суд приходить до обгрунтованого переконання, що позивач [PERSON] фактично отримала у власність у порядку спадкування після смерті свого чоловіка [PERSON], який помер 18 вересня 2014 року квартиру № 8, яка розташована за адресою: Донецька область, м. Горлівка, вул. Великан, будинку № 45, але право власності не визнається відповідачем, що є правовою підставою для звернення до суду відповідно до ст. 392 ЦК України. Власник домоволодіння може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння домоволодінням. Захист прав громадян та юридичних осіб на нерухоме майно - домоволодіння здійснюється ст. ст. 15, 16 ЦК України шляхом визнання прав. Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України квартира є об»єктом нерухомого майна. Відповідно до 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму [PERSON] Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Тому суд вважає можливим визнати дійсним Біржовий контракт (Договір купівлі-продажу) № 278-Н, укладений на Донецькій товарній біржі між [PERSON] і [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved