Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

05.07.2017 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м.Харкова із позовною заявою до [PERSON], у якій просила визнати за нею право користування 38/78 частинами житлового будинку за адресою: м. Харків, провулок Шиловській , 13-"А"; прийняти рішення про здійснення реєстрації позивача за місцем її постійного проживання, з нотаріальної згоди власника 38/78 частин житлового будинку - [PERSON], за адресою: м. Харків, провулок Шилівській , будинок 13-«А», а також направити рішення суду для виконання в Управління ведення Реєстру територіальних громад Департаменту реєстрації Харківської міської ради. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] вказала, що [PERSON] на праві приватної власності належить 38/78 частин домоволодіння по провулку Шиловському 13-«А» у місті Харкові. З 2011 року позивач мешкає у вищевказаному будинку, користується усіма приміщеннями, здійснює догляд за [PERSON], який згідно захворювання потребує постійного стороннього нагляду. До 2012 року 40/78 частин вищевказаного будинку належало [PERSON], згідно договору дарування. У 2012 році [PERSON] з грубим порушенням підсудності, звернулася до Дзержинського районного суду м.Харкова про розподіл будинк і присвоєння йому окремої адреси. 12.12.2011 року Дзержинський районний суд задовольнив позов [PERSON], розподілив будинок за адресою провулок Шиловській 13-"А", визнав право власності за [PERSON] на окремі приміщення, надав окрему адресу: провулок Шиловський 15-"А". При здійснені реєстрації рішення Дзержинського районного суду на той момент у КП "Харківське міське БТІ" правоустановчі документи на 40/78 частин домоволодіння за адресою: провулок Шиловський, 13-"А" були анульовані. Також був виготовлений технічний паспорт, згідно якого у власниці будинку за адресою провулок Шиловський 15-"А" взагалі немає другої половини будинку, та взагалі сусідів. [PERSON] приватизувала земельну ділянку для обслуговування житлового будинку за адресою провулок Шиловський, 15-"А". Тому позивач вважає, що згідно вказаних документів співвласників у неї взагалі немає. Згідно довідки КП "Харківське БТІ" після скасування рішення Дзержинського районного суду [PERSON] не поновила свого права власності на 40/78 частин домоволодіння за адресою провулок Шиловський 13-" А". У [PERSON] з [PERSON] з 2012 року по 2017 рік проходили судові справи, рішення по яким постановлено на користь [PERSON] По всім цим справам позивач представляла у суді інтереси [PERSON], тому з [PERSON] у неї і у [PERSON] склалися край неприязні стосунки і вирішувати питання відносно реєстрації позивача вона відмовляється. Так як [PERSON] є інвалідом 1 групи й не може самостійно прибути до центру адміністративних послуг, він дав нотаріальну згоду на її реєстрацію.05.12.2016 року [PERSON] звернулася в центр надання адміністративних послові в Київському районі м. Харкова по вул. Чернишевського, 55 разом із усіма належними документами: копія правоустановчого документа на частину будинку, нотаріальна згода на реєстрацію від власника, паспорт, сплата державного збору, однак при прийомі документів позивачу повідомили, що їй потрібна згода власників 40/78 цього будинку, а у разі відсутності такої - позивачу буде відмовлено. Разом з тим, позивачу було запропоновано записатися на прийом до представника Департаменту реєстрації Харківської міської ради і 06.12.2016 року на прийомі позивач надала додаткові документи, однак їй було відмовлено.Відсутність у позивача будь - якої реєстрації в країні, громадянкою якої вона є, порушують її конституційні права, та право на волю пересування. Крім того, із-за відсутності реєстрації позивач не має можливості оформити та отримувати пенсію по інвалідності, змінити водійські права на права нового зразка, що буде перешкоджати їй в здійснені медичної допомоги їй та її чоловікові, так як вони є обоє інвалідами - першої та другої групи. Також позивач зазначає, що не має можливості голосувати, що також порушує її конституційні права. У судовому засіданні позивач вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач та представник третьої особи у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного. Згідно договору міни житла від 23.02.2012 року, посвідченого ПН ХМНО [PERSON], витягу про державну реєстрацію прав КП "Харківське міське БТІ" та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] є власником 38/78 частин житлового будинку з надвірними будівлями №13-а, що знаходиться за адресою: м. Харків, пров. Шилівський. / а.с.6-9 / Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. ст. 10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно з пунктом 18 постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, зокрема, документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім'ї. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що чинне законодавство передбачає наявність обов'язкової згоди усіх співвласників квартири на вселення члена сім'ї одного з них. При цьому, суд ураховує і те, що обраний позивачем спосіб захисту свого права, а саме визнання за нею права на реєстрацію місця проживання без вирішення питання про користування цим житлом є передчасним і недоречним, оскільки реєстрація місця проживання є похідним від права користування житлом, а тому реєстрація місця проживання особи можлива лише за умови набуття нею права користування цим житлом. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed