Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

У червні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Багатопрофільного сільськогосподарського приватного малого підприємства «КОНКУРЕНТ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у період з 01.02.2009 по 01.07.2019 позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем. Під час перебування позивача у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата за червень 2019 року, розмір якої позивач підтвердити не може, оскільки отримання заробітної плати щомісячно відбувалося у касі відповідача по видаткових відомостях. 01 липня 2019 року позивач був звільнений за власним бажанням, згідно наказу від 01.07.2019 № 1-01-/07/19, суму остаточного розрахунку позивач не може підтвердити, оскільки відповідач грубо порушуючи трудове законодавство, під час звільнення позивача з роботи, не повідомив його письмово про належні до виплати суми та не здійснив їх виплату, включаючи заробітну плату за останній місяць. У зв`язку із чим, позивач змушений звернутись до суду та просив стягнути з відповідача грошові кошти невиплачені при звільненні у розмірі 2000,00 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 23524,28 грн., моральну шкоду в сумі 5000, 00 грн. Ухвалою судді від 28.07.2020 було відкрито провадження у вказаній справі з проведенням розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, у відповідності до ст. 274 ЦПК України. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. У серпні 2020 року від відповідача до суду надійшов відзив, у якому відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що позивач свідомо не отримав належні йому суми в день звільнення, не звертався до позивача із вимогою, заявою чи іншим письмовим документом про виплату належних йому сум, не повідомляв реквізити банківського рахунку для перерахування належних сум. При цьому, заробітна плата за червень 2019 pоку, яка належить позивачу до виплати при звільненні, і яка позивачем отримана не була, становить 429,33 грн. Крім того, позивачу при звільненні належала до виплати компенсація за невикористану відпустку на суму 1069,94 грн. Відповідач у свою чергу не заперечує та визнає, що сума грошових коштів, яка підлягає виплаті при звільненню позивача становить 1499,27 грн., що складаються з 429,33 грн. не отриманої позивачем заробітної плати за червень 2019 року та 1069,94 грн. компенсації за невикористану відпустку. Враховуючи те, що виплата заробітної плати відбувалась з каси підприємства, позивач мав право в день звільнення отримати в банку готівку та виплатити всі суми, оскільки позивач на день звільнення був єдиною особою, уповноваженою від імені Багатопрофільного сільськогосподарського приватного малого підприємства «КОНКУРЕНТ» здійснити виплату всіх належних сум. Відповідь на відзив від позивача не надходило. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в розмірі 1499,27 грн., в іншій частині позову просив відмовити, посилаючись на відсутність вини підприємства відповідача у невиплаті звільненому працівнику всіх належних сум, крім того просив у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди оціненої позивачем у розмірі 5000,00 грн. відмовити у зв`язку з необґрунтованістю та безпідставністю. Суд, вислухавши пояснення позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що з 01.02.2006 по 01.07.2019 [PERSON] перебував в трудових відносинах з БСПМП «КОНКУРЕНТ». Рішенням одноосібного власника № 1-01/07/19 від 01.07.2019 [PERSON] звільнено з посади директора БСПМП «КОНКУРЕНТ»з 01.07.2019. Звертаючись до суду з заявленим позовом позивач вказує на те, що відповідач не провів з ним остаточний розрахунок у день звільнення. Представник відповідача зазначає, що позивач в день свого звільнення був єдиною особою, уповноваженою від імені БСПМП «КОНКУРЕНТ»здійснити виплату всіх належних сум, чого не зробив. Як вбачається з матеріалів справи заробітна плата позивача за останні два місяці, що передували звільненню (з 01.05.2019 по 30.06.2019) становила: у травні 2019 року - 517,37 грн. (до сплати ПДФО та військового збору), а саме - 416,48 грн. на місяць до виплати на руки, згідно відомості № ВЗП-000005; у червні 2019 року - 533,33 грн. а саме - 429,33 грн. на місяць до виплати на руки. Таким чином, заробітна плата за червень 2019 pоку, яка належить позивачу до виплати при звільненні, і яка не отримана позивачем становить 429,33 грн. Посилання позивача про те, що розмір його заробітної плати складав 2000,00 грн. на місяць не може бути прийнято судом до уваги, та спростовується довідками про розмір середньомісячної (середньоденної) заробітної плати за останні два місяці, що передували звільненню позивача. З розрахунку заборгованості БСПМП «КОНКУРЕНТ» перед позивачем вбачається, що [PERSON] при звільнення не було одержано належні йому 1499,27 грн., що складаються з 429,33 грн., заробітної плати за червень 2019 року та 1069,94 грн. компенсації за невикористану відпустку (а.с. 38). Таким чином, заробітна плата за червень 2019 року становить 429,33 грн. та компенсація за невикористану відпустку у розмірі 1069,94 грн. підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. У судовому засіданні представник відповідача визнав позовні вимоги в частині стягнення грошових сум, невиплачених при звільненні у розмірі 1499,27 грн. Згідно із ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні слід зазначити на наступне. Звертаючись до суду з позовом позивач посилається на ту обставину, що відповідач не здійснив виплату позивачу всіх належних працівникові сум, а тому організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток з весь час затримки про день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до рішення №1-01/07/19 одноосібного власника БСПМП «КОНКУРЕНТ»від 01.07.2019 власник [PERSON] звільнено [PERSON] з посади директора з 01.07.2019. Відповідно до ст. 21 ЗУ "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 24 ЗУ "Про оплату праці", виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами заробітна плата на БСПМП «КОНКУРЕНТ»виплачувалась готівкою, за відомостями. Відповідно до рішення № 1-01/07/19 від 01.07.2019 позивача 01.07.2019 звільнено з посади директора БСПМП «КОНКУРЕНТ», а [PERSON] призначено на посаду керівника з 02.07.2019. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підставою відповідальності власника підприємства є склад правопорушення, яки включає в себе два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника. Водночас жодних належних доказів на підтвердження обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, зокрема на не виплату заробітної плати з вини відповідача, суду не надано. Суд вивчивши докази, додані до матеріалів справи, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки як встановлено судом, відповідачем не було порушено норми КЗпП України, ЗУ "Про оплату праці" при здійсненні розрахунку з позивачем. А згідно розрахунку заборгованості при звільненні [PERSON] №12 від 25.08.2020 вбачається, що при звільненні позивачем не було одержано заробітну плату за червень 2019 року та 1069,94 грн. компенсації за невикористану відпустку, які після звільнення позивача у зв`язку з неотриманням було задепоновано на банківському рахунку позивача у зв`язку з відсутністю банківських реквізитів для перерахунку коштів. Як встановлено судом у ході судового розгляду справи станом на 01.07.2019 позивач був єдиною особою, уповноваженою від БСПМП «КОНКУРЕНТ»на здійснення виплати заробітної плати. Після звільнення позивач не звертався до БСПМП «КОНКУРЕНТ» із вимогою, заявою чи іншим письмовим документом про виплату йому сум, належних до виплати при звільненні. Враховуючи, що виплата заробітної плати у БСПМП «КОНКУРЕНТ» відбувалася з каси згідно відомостей про видачу готівки, [PERSON] мав право отримати в банку готівку та виплатити всі суми, що належать йому від підприємства при звільненні або виплатити такі суми на його банківський рахунок, що вказує на те, що позивач проігнорував вимоги ст. 116 КЗпП України та не отримав належних до виплати йому коштів, а відтак вина відповідача відсутня, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди і умовою цивільно-правової відповідальності. Враховуючи те, що позивачем не доведено втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, інших негативних явищ, заподіяних їй незаконними діями відповідача, а відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог в частині стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial