Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

У серпні 2015 року ПАТ „Дельта Банк" звернулось до суду із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що 24 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір «Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості, за умовами якого та з урахуванням договорів про внесення змін та доповнень №1 та № 2 від 02 квітня 2009 року та від 13 жовтня 2009 року відповідно, позичальник отримав кредит у розмірі 51700 доларів США зі сплатою 11,9 % річних на строк до 26 березня 2023 року, зі сплатою починаючи з 10 травня 2010 року фіксованих платежів у сумі 614 доларів 72 центи США кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором був укладений іпотечний договір, предметом якого є квартира [ADDRESS]. Посилаючись на те, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 993 675 грн. 73 коп., із яких: 39 794 доларів 30 центів США - тіло кредиту (еквівалентно 877 952 грн. 91 коп.), 5 245 доларів 28 центів США (еквівалентно 115 722 грн. 83 коп.) - проценти, позивач просив у рахунок погашення цього боргу звернути стягнення на предмет іпотеки. У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом в інтересах малолітнього сина [PERSON], [INFO], про визнання іпотечного договору недійсним, обгрунтовуючи свої вимог тим, що договір укладено без дозволу органу опіки і піклування, а на час його укладення та передачі в іпотеку квартири [ADDRESS] за цією адресою фактично проживав його малолітній син. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 14 грудня 2015 року у позові ПАТ «Дельта Банк» відмовлено, зустрічний позов [PERSON] задоволено, визнано недійсним іпотечний договір від 24 березня 2008 року, укладений між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], визнано недійсним договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору від 02 квітня 2009 року. Вирішено питання про судові витрати. В апеляційній скарзі ПАТ Дельта Банк", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ „Дельта Банк" та відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Банк звертає увагу на те, що [PERSON] належним чином не виконує умови кредитного договору, має заборгованість, договором іпотеки Банку надано право задовольнити своїх вимоги за рахунок предмета іпотеки. Позивач стверджує, що наявні всі підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмету іпотеки у власність шляхом визнання за іпотекодержателем права власності. Позивач ПАТ „Дельта Банк" не погоджується із висновком суду про те, що при укладенні іпотечного договору були порушені права неповнолітньої дитини, оскільки на момент у кладення договору іпотеки неповнолітній син [PERSON] був зареєстрований за іншою адресою, ніж адреса предмета іпотеки; одноособовим власником і користувачем предмета іпотеки був [PERSON], у зв'язку з чим не була потрібна згода органу опіки та піклування для вчинення правочину. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 22 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки та про задоволення позову ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 24 березня 2008 року шляхом визнання за ПАТ „Дельта Банк" права власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] в рахунок виконання основного зобов'язання зі сплати заборгованості за кредитним договором від 24 березня 2008 року у розмірі 993 675 грн. 73 коп. Додатковим рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 14 квітня 2016 року доповнено резолютивну частину рішення апеляційного суду Чернігівської області від 22 березня 2016 року висновком про вартість предмета іпотеки - 564 195 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року задоволено частково касаційну скаргу [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON], рішення апеляційного суду Чернігівської області від 22 березня 2016 року та додаткове рішення апеляційного суду від 14 квітня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Задовольняючи вимоги [PERSON] про визнання недійсним іпотечного договору, суд першої інстанції виходив з того, що даний правочин укладений всупереч вимогам ч.ч. 1,6 ст. 203 ЦК України, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», а саме без відповідного на те дозволу органу опіки та піклування, що призвело до порушення права малолітнього [PERSON] на житло. Крім того, суд послався на те, що площа квартири, на яку позивач просить звернути стягнення, збільшилась і становить 68,9 кв.м., а позивач, не враховуючи, що в іпотеці за договором від 24 березня 2008 року перебуває квартира загальною площею 60,7 кв.м звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, площа якої становить 68,9 кв.м, що порушує право власності відповідача за первісним позовом. У зв'язку із визнанням недійсним іпотечного договору, у задоволенні позовних вимог ПАТ „Дельта Банк" про звернення стягнення на предмет іпотеки було відмовлено. Такі висновки суду не відповідають вимогам закону та наявним у матеріалах справи доказам. Судом встановлено, що 24 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір «Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості» за № 2404/0308/55-006, за умовами якого та з урахуванням договорів про внесення змін та доповнень №1 та № 2 від 02 квітня 2009 року та від 13 жовтня 2009 року, Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 51700 доларів США із сплатою 11,9 % річних на строк до 26 березня 2023 року та із сплатою починаючи з 10 травня 2010 року фіксованих платежів у сумі 614,72 доларів США 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області 24 березня 2008 року та зареєстрований в реєстрі за №1324 та Договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, посвідчений 02 квітня 2009 року приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1078. За цим договором [PERSON] передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно - трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» за договором від 25 травня 2012 року продало право вимоги за кредитним договором з [PERSON] № 2404/0308/55-006 від 24 березня 2008 року і за договором іпотеки від 24 березня 2018 року ПАТ «Дельта Банк». У зв'язку з неналежним виконанням боржником зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, розмір якої станом на 27 липня 2015 року становить 993 675,73 грн. Визнаючи недійсним Іпотечний договір, суд першої інстанції визнав встановленою ту обставину, що неповнолітній [PERSON], [INFO], на час укладення Іпотечного договору фактично проживав у житловому приміщенні, яке передане в іпотеку, та визнав, що оспорюваним правочином порушене право малолітньої дитини на житло. В обґрунтування таких висновків суд послався на довідку гімназії, де навчається неповнолітній [PERSON], та довідки інших дитячих навчальних і розвиваючих закладів, акт від 26.10.2015 та не взяв до уваги довідки голови комітету самоорганізації населення Центрального мікрорайону [PERSON] від 20 березня 2008 року №669 та від 24 березня 2008 року №683, згідно яких в [ADDRESS] ніхто не зареєстрований та не проживає. З такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з такого. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції не врахував, що [PERSON] не визнавав право проживання свого сина в спірному жилому приміщенні та при укладенні договору іпотеки засвідчив, що за місцезнаходженням предмета іпотеки не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати іпотекодавець (п. 4 іпотечного договору). Як [PERSON], так і його дружина (мати дитини) [PERSON] надали нотаріусу довідки (а.с.193,194), з яких вбачається, що станом на момент укладення оспорюваного іпотечного договору неповнолітній [PERSON] проживав разом з матір'ю [ADDRESS]. Заявою від 02 квітня 2009 року [PERSON], яка є законним представником неповнолітнього і зобов'язана діяти в інтересах дитини, також дала згоду на передачу квартири в іпотеку. Вказану поведінку батьків дитини при наданні документів про права дитини на житло, що є предметом іпотеки, апеляційний суд визнає як недобросовісною. Отже, суд першої інстанції неправильно застосував норми статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", статті 17 Закону України "Про охорону дитинства" та статті 177 СК України, виходячи з того, що встановлено обставини, які свідчать про недобросовісність власника майна, який одночасно є законним представником малолітньої дитини, а також відсутність порушення права малолітнього. Ураховуючи викладене, відсутні правові підстави для задоволення позову про визнання іпотечного договору недійсним. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ „Дельта Банк", суд першої інстанції виходив з того, що іпотечний договір укладено з порушенням закону і його визнано недійсним. Проте з таким висновком суду частково не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). За приписами ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України, слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Як вбачається з п. 12 іпотечного договору від 24 березня 2008 року, укладеного між сторонами, сторони договору домовились про те, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, на підставі цього договору шляхом передачі до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. Сторони, з розумінням змісту ст.37 Закону України „Про іпотеку" свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі п. 12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, а суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом. Під час розгляду справи [PERSON] стверджувала, що ПАТ «Дельта Банк» не пропонував йому врегулювання спору у досудовому порядку шляхом оформлення відповідного правочину у нотаріуса. З огляду на викладене вище, апеляційний суд вважає за необхідне змінити рішення суду в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ „Дельта банк".

Outcome: partial