Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, яким просить встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 07.12.1997 по 01.09.2014. Заявлені вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 07.12.1997 року вона та [PERSON] почали проживати однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, оформлювали угоди по відчуженню майна тощо. Як на доказ цього, позивачка посилається на листування між нею та [PERSON] до 2004 року, заяви сусідів, показання свідків та згоду [PERSON] щодо укладання правочину, щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, що проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою. При цьому позивачка посилається на те, що за час спільного проживання на ім'я відповідача було придбане майно. Проте, у 2012 році стосунки між сторонами почали погіршуватись, відповідач почав ігнорувати позивачку, уникати матеріальних зобов'язань щодо утримання квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просили його задовольнити. Позивачка також зазначила, що встановлення вказаного факту необхідне їй на випадок майбутнього розподілу спільно нажитого майна. Відповідач на протязі судового розгляду у судові засідання не з'являвся, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомляв. За наявності умов, передбачених ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим допустити заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини та оцінивши докази, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що 17 травня 1995 року [PERSON] розірвав шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 17.05.1995, актовий запис № 206, зроблений Іллічівським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеса (а.с. 15). Як вбачається зі згоди на укладання правочину, щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, що проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, посвідченою приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області Патраманською Л.М. (а.с.101) [PERSON] засвідчив, що проживає з [PERSON] однією сім'єю з грудня 1997 року. Допитані у судовому засіданні свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] також підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] тривалий час проживають однією сім'єю. Крім цього, судом приймається до уваги зміст листування між сторонами та їх спільні фотографії, що також підтверджує факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Європейський Суд з прав людини при розгляді справи Кичана зауважив, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатися сімейним життям. У справі ""Джонсон проти Ірландії"" встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський Суд зробив висновок, що вони складають сім'ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв'язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім'єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного Кодексу України. При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України ""Про Всеукраїнський перепис населення"" від 19 жовтня 2000 р. Отже, домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об'єднують та витрачають кошти. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачем доведені в повній мірі, вони підтверджуються матеріалами справи, а від так підлягають задоволенню.

Outcome: approved