Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON], звертаючись з позовом до суду, просить визнати удаваним правочином довіреність, видану [PERSON] 11.01.2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко М.С., якою уповноважено [PERSON], [PERSON] та [PERSON] користуватися і розпоряджатися, з правом продажу, міни, здачі в оренду тощо, автомобілем марки BMW 5251, 1990 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], тип ТЗ- легковий седан, державний номерний знак [NUMBER]; визнати дійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки BMW 5251, 1990 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], тип ТЗ- легковий седан, державний номерний знак [NUMBER], укладений 11.01.2013 року між [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки BMW 5251, 1990 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], тип ТЗ- легковий седан, державний номерний знак [NUMBER]. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 11.01.2013 року між ним та відповідачем [PERSON] було досягнуто домовленості про купівлю автомобіля марки BMW 5251, 1990 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], тип ТЗ- легковий седан, державний номерний знак [NUMBER], що належав відповідачу на праві власності. З метою розрахунку за вказаний автомобіль позивач 11.01.2013 року передав відповідачу грошові кошти у розмірі 30000,00 грн., на підтвердження чого відповідачем було власноручно написано розписку, в якій він зазначив про продаж автомобіля позивачу за 30000,00 грн. Оскільки всі істотні умови угоди між сторонами було узгоджено та ніяких заперечень стосовно ціни та предмету угоди у сторін не виникало, відповідач видав на ім'я позивача та його синів, які є третіми особами по справі, довіреність від 11.01.2013 року, надавши повноваження щодо повного розпорядження, користування та володіння транспортним засобом. Таким чином, позивач вважає, що фактично вчинив з відповідачем удаваний правочин, оскільки замість укладення договору купівлі-продажу вищезазначеного автомобіля, була оформлена довіреність на ім'я позивача від 11.01.2013 року, що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко М.С. При цьому позивач зауважив, що на час оформлення довіреності він не мав вільного часу та коштів, необхідних для зняття автомобіля з реєстраційного обліку в МРЕВ ДАІ ГУМВС України та реєстрації його на своє ім'я. 23.02.2015 року на автошляху Київ-Чернігів-Н.Яриловичі у с. Кіпті було здійснено затримання вищезазначеного автомобіля, що належав відповідачу, та позивачу стало відомо, що вказаний автомобіль постановою державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві накладено арешт в межах виконавчого провадження № 44392705 від 29.10.2014 року, де боржником виступає відповідач [PERSON] Разом з тим, позивач вважає, що набув право власності на автомобіль на законних підставах, оскільки відповідач вчинив з позивачем правочин, а саме: уклав договір купівлі-продажу автомобіля марки BMW 5251, 1990 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], тип ТЗ- легковий седан, державний номерний знак [NUMBER], тому, ураховуючи вищенаведені обставини, які свідчать про оспорювання права власності на зазначений автомобіль, позивач вимушений звернутися з даним позовом в судовому порядку. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, однак надав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить провести розгляд справи за його відсутності. (а.с. 58) Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, однак надав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить провести розгляд справи за його відсутності. (а.с. 59, 60) Представник третьої особи Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві - Торбинська О.М. в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомила, однак надала заяву, відповідно до якої просить суд провести судовий розгляд справи за її відсутності відповідно до вимог діючого законодавства. (а.с. 63, 64) Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, однак надав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить провести розгляд справи за його відсутності. (а.с. 62) Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, однак надав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить провести розгляд справи за його відсутності. (а.с. 61) Дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, наведені сторонами доводи та заперечення, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Статтями 2, 7 Закону України „Про нотаріат" передбачено загальні засади здійснення нотаріальної діяльності, відповідно до яких правовою основою діяльності нотаріату є Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти України. Відповідно до ст. 50 Закону України „Про нотаріат" нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України „Про нотаріат", нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують доручення, складені від імені однієї або кількох осіб, на ім'я однієї або кількох осіб. Судом встановлено, що 11.01.2013 року [PERSON] надав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко М.С., строком дії десять років, з правом передоручення, якою [PERSON], [PERSON], [PERSON] уповноважено розпоряджатися, (зокрема, знімати з обліку в органах ДАІ та ставити на облік, здавати в оренду, продавати), належним [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ серія [NUMBER], виданого 02.08.2008 року ВРЕР-9 УДАІ в м. Києві, автомобілем марки BMW 5251, 1990 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], тип ТЗ- легковий седан, державний номерний знак [NUMBER]. (а.с. 5, 11) За даними розписки від 11.01.2013 року, [PERSON] підтверджено факт продажу належного йому автомобіля BMW 5251, 1990 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], тип ТЗ- легковий седан, державний номерний знак [NUMBER] за генеральним дорученням [PERSON], отримавши за автомобіль грошові кошти у розмірі 30000,00 грн., що також підтверджено письмовою розпискою [PERSON] від 11.01.2013 року. (а.с. 6, 10) Згідно полісу № АС/8297994 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, виданого ПрАТ „СТ „Гарантія", [PERSON] забезпечено транспортний засіб BMW 5251, 1990 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], тип ТЗ- легковий седан, державний номерний знак [NUMBER], на строк з 11.04.2014 року по 10.04.2015 року. (а.с. 8) 14.08.2014 року на підставі заяви стягувача державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Торбинською О.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 44392705 з примусового виконання виконавчого листа № 755/11312/13-ц, виданого 16.07.2014 року Дніпровським районним судом м. Києва, про стягнення з [PERSON] на користь МТСБУ заборгованості в сумі 31098,75 грн. (а.с. 50, 51-52, 53-54) 29.10.2014 року державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Торбинською О.М. винесено постанову про накладення арешту на все майно боржника [PERSON] та заборону його відчуження, а також винесено постанову про розшук майна боржника [PERSON], серед якого: транспортний засіб BMW 5251, 1990 року випуску, колір сірий, державний номерний знак [NUMBER], що згідно даних Довідки ВРЕР-11 УДАІ ГУМВС України в м. Києві від 08.10.2014 року зареєстрований за [PERSON]. (а.с. 44, 46, 47) На виконання постанови державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 29.10.2014 року ВП № 44392705, інспектором ІДПС РДПС ДАІ в Чернігівській області 23.02.2015 року на автодорозі Київ-Чернігів-Н.Яриловичі с. Кіпті здійснено огляд та тимчасове затримання транспортного засобу BMW 5251, державний номерний знак [NUMBER], про що складено відповідний Акт від 23.02.2015 року. (а.с. 7) Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Відповідно до частини першої та абзацу першого і другого частини третьої статті 202, частини 1, 4 статті 203 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (стаття 239 Цивільного кодексу України). Відповідно до положення частини 1 статті 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Так, при укладенні удаваного правочину сто\-рони мають намір своїми діями досягнути такого правового ре\-зультату, який не є за законом наслідком даного волевиявлен\-ня, а намагаються досягнути іншого правового результату, про який вони фактично домовились. Уда\-ваний правочин схожий з фіктивним, передусім тим, що він не породжує ніяких правових наслідків. Але відмінність його від фіктивного в тому, що за удаваним правочином прикритий інший правочин, який сторони бажали вчинити. Тому слід розрізняти правочин, яким приховують (удаваний правочин) та правочин, який приховують. Цивільний кодекс України не вказує, до яких недійсних правочинів відно\-ситься удаваний правочин: нікчемних чи заперечних. Частиною другою статті 235 Цивільного кодексу України лише визначено правило: якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для прихо\-вання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відно\-сини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сто\-рони насправді вчинили. Проте удаваний правочин є нікчемним (абсолютно недійсним) вже тому, що обидві сторони знають, що їх волевиявлення не обов'язкові і не відповідають їх дійсній волі. Удаваний правочин ні за яких обставин не може породити цивільні права та обов'язки, оскільки виражена у ньому воля не відповідає волевиявленню сторін, лише при єдності яких можна стверджувати про те, що насправді вчинений правочин. Прихований правочин, який сторони насправді вчинили, може бути як правомірним, так і протизаконним. У разі вчинен\-ня сторонами правомірного правочину, удаваний правочин визнається нікчемним, а відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який насправді вчинили сторони. Якщо прихований правочин суперечить закону, суд приймає рішення про визнання його недійсним із застосуванням наслід\-ків недійсності. Обґрунтовуючи свої вимоги щодо визнання недійсним довіреності, виданої відповідачем [PERSON] від 11.01.2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко М.С., якою уповноважено [PERSON], [PERSON] та [PERSON] користуватися і розпоряджатися, з правом продажу, міни, здачі в оренду тощо, автомобілем марки BMW 5251, 1990 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], тип ТЗ- легковий седан, державний номерний знак [NUMBER], позивач посилається як на підставу його недійсності, - укладення договору з метою приховання іншого правочину, який насправді вчинено, а саме договору купівлі-продажу вказаного автомобіля від 11.01.2013 року, який не було оформлено у встановленому законом порядку через відсутність у позивача коштів та вільного часу, що необхідні для сплати коштів за зняття автомобіля з реєстраційного обліку в МРЕВ ДАІ ГУМВС України та реєстрації його на своє ім'я, - що, на думку позивача, є підставою визнання спірної довіреності у відповідності до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсною (оспорюваний правочин). Статтею 244 Цивільного кодексу України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися також на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються уповноваження представника. Оскільки довіреність є одностороннім правочином, її чинність не залежить від згоди на її видачу представника. Однак без його волевиявлення дії, визначені довіреністю, ніколи не будуть здійснені, а відтак результативна дія довіреності досягнена не буде. Таким чином, укладення представником правочинів на підставі довіреності є свідченням існування між ним та особою, яку представляють, домовленості на вчинення юридичних дій, тобто договірних відносин. Разом з тим, аналізуючи спірну Довіреність від 11.01.2013 року, якою відповідачем уповноважено позивача розпоряджатися автомобілем марки BMW 5251, 1990 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], тип ТЗ- легковий седан, державний номерний знак [NUMBER], а також, надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку, що факт видачі такої довіреності відповідачем та її умови не суперечать загальним засадам діючого законодавства, в тому числі у суду немає підстав вважати, що при видачі відповідачем спірної довіреності, що є одностороннім правочином, відповідач, як довіритель, що є стороною правочину, мав намір своїми діями досягнути такого правового результату, який не є за законом наслідком його волевиявлення, а є підставою досягнення іншого правового результату, про який він фактично домовився із представниками, а саме, приховання договору купівлі-продажу транспортного засобу від 11.01.2013 року, та позивачем не надано доказів на підтвердженого того, що спірна довіреність не може породити цивільні права та обов'язки, з підстав невідповідності вираженій у такому правочині волі волевиявленню відповідача, як довірителя, та позивача, як представника за довіреністю, оскільки чинність довіреності не залежить від згоди на її видачу представника, ураховуючи, що укладення позивачем правочину щодо страхування спірного транспортного засобу на підставі довіреності є свідченням існування між ним та відповідачем, як особою, яку представляють, домовленості на вчинення юридичних дій, тобто договірних відносин. Таким чином, суд, приймаючи до уваги доводи позивача щодо невідповідності діючому цивільному законодавству умов укладення спірної довіреності, не вбачає підстав визнання її недійсною як удаваного правочину, відповідно до положення частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, як оспорюваного правочину, недійсність якого прямо не встановлена законом, оскільки доводи позивача ґрунтуються виключно на його припущеннях, не містять доказової бази, є такими, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, та позивачем в судовому засіданні не заявлено клопотань про витребування додаткових доказів на підтвердження обґрунтування предмету спору. Статтями 626, 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України). Відповідно до положення статті 630 Цивільного кодексу України, договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу. Дане положення означає, що положення типових договорів є свого роду звичаями ділового обороту, які склалися впродовж років в певних сферах правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Свобода договору проявляється також у можливості сторін на власний розсуд визначати умови договору, які і становлять його зміст. Винятком є умови, які конкретно передбачені законом щодо того чи іншого виду договорів. Змістом договору є умови, які сторони передбачили в угоді. Частина 1 ст. 638 Цивільного кодексу України передбачає, що договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. До істотних умов відносяться умови про предмет договору, умови, які визначені істотними законом, а також ті умови, щодо яких сторонами обов'язково повинна бути досягнута згода. Відповідно до положення статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. (ч. 3 ст. 640 Цивільного кодексу України) Як убачаться з матеріалів справи, складовою предмету спору є вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу автомобіля марки BMW 5251, 1990 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], тип ТЗ- легковий седан, державний номерний знак [NUMBER], укладеного 11.01.2013 року між позивачем та відповідачем [PERSON], який, на думку позивача, був укладений як прихований правочин, що є фактично вчиненим та правомірним, тому відносини сторін підлягають до урегулювання за правилами договору купівлі-продажу транспортного засобу від 11.01.2013 року, як правочину, щодо якого було досягнуто всіх фактичних обставин та який насправді вчинено сторонами при підписанні відповідачем довіреності щодо права користування і розпорядження позивачем спірним рухомим майном, що фактично є удаваним правочином. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу, України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Разом з тим, надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам, аналізуючи норми діючого цивільного законодавства, суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу автомобіля марки BMW 5251, 1990 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], тип ТЗ- легковий седан, державний номерний знак [NUMBER], укладеного 11.01.2013 року між позивачем та відповідачем [PERSON], оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту укладення такого договору, а саме: домовленості щодо усіх істотних умов договору, які мають бути підтверджені письмовими доказами, а також доказів повного або часткового виконання договору та його державної реєстрації, ураховуючи доведеність в судовому засіданні факту передачі спірного автомобіля позивачу саме у користування та розпорядження за нотаріально посвідченою довіреністю, наданою відповідачем, яка не є підставою переходу права власності на автомобіль позивачу, та вищенаведені обставини свідчать про факт не укладення між сторонами договору купівлі-продажу рухомого майна, а неукладений договір не може бути визнано дійсним у судовому порядку, що роз'яснено у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 р. № 9, оскільки момент вчинення такого правочину відповідно до статей 210, 640 Цивільного кодексу України пов'язується з державною реєстрацією, відсутність якої свідчить про не укладення правочину, тому такий правочин не створює прав та обов'язків для сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного Кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч.1 та ч.4 ст. 334 Цивільного кодексу України). Процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів регламентується Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року за №1388 (далі - Порядок), та Інструкцією про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затверджена наказом МВС 11.08.2010 року за №379 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27 січня 2011 року за № 123/18861. Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень. Відповідно до п. 7 вказаного Порядку, що кореспондується із полоненням статті 34 Закону України "Про дорожній рух", власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб з дня придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) у підрозділах Державтоінспекції (крім транспортних засобів, зареєстрованих до набрання чинності цим Порядком) та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється. В пункті 8 вищезазначеного Порядку, передбачені документи, а саме нотаріально посвідчене доручення з правом розпоряджатися автомобілем на свій розсуд, яке дає право зареєструвати органам Державтоінспекції транспортний засіб. Відповідно до ст. 34 Закону України "Про дорожній рух", державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Державна реєстрація та облік автомобілів здійснюються підрозділами Державтоінспекції Міністерства внутрішніх справ України. Для автоматизованого обліку зареєстрованих транспортних засобів та відомостей про їх власників ведеться Єдиний державний реєстр, держателем якого є Державтоінспекція Міністерства внутрішніх справ України. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, і отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, оцінку їх вартості, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: - довідка-рахунок, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; - договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; - копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; та інше. Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Відповідно до ст. 19 Закону України "Про автомобільний транспорт" транспортні засоби, в тому числі легкові автомобілі підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ст. 34 Закону України "Про дорожній рух" державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Оскільки чинним законодавством України передбачено обов'язкову реєстрацію права власності на транспортні засоби, право власності на автомобіль в повному обсязі виникає з моменту такої реєстрації. А тому генеральна довіреність не є переходом права власності, а тільки дає підставу на реалізацію такого права подальшу реєстрацію транспортного засобу в органах ДАІ. Таким чином, чинне законодавство встановлює наступні правила придбання легкових автомобілів: відчужувач та набувач повинні укласти договір про придбання автомобіля (договір купівлі-продажу, міни дарування, тощо); підставою для реєстрації транспортного засобу у підрозділах ДАІ, є правочин щодо придбання автомобіля, який має бути нотаріально посвідченим або укладеним на товарній біржі; право власності на автомобіль виникає у власника з моменту фактичної передачі автомобіля, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 7 ст. 319 Цивільного кодексу України, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, вставленого законом. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Так, окрім вищенаведених вимог позивача, складову предмету спору становлять вимоги про визнання за позивачем права власності на автомобіль марки BMW 5251, 1990 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], тип ТЗ- легковий седан, державний номерний знак [NUMBER], на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 11.01.2013 року, якою відповідачем уповноважено позивача на право користування та розпорядження спірним транспортним засобом, а також на підставі розписок від 11.01.2013 року, згідно яких позивач сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 30000,00 грн., а відповідач отримав кошти у зазначеному розмірі, в якості оплати за спірний автомобіль, що, на думку позивача, є підтвердженням фактичного переходу права власності на автомобіль, оспорення якого виникло внаслідок затримання автомобіля на виконання постанови державного виконавця про арешт майна відповідача, винесеної в межах виконавчого провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на автомобіль марки BMW 5251, 1990 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], тип ТЗ- легковий седан, державний номерний знак [NUMBER], на підставі генеральної довіреності від 11.01.2013 року, якою відповідач уповноважив позивача на право користування та розпорядження спірним транспортним засобом, зокрема, знімати з обліку в органах ДАІ та ставити на облік, здавати в оренду, продавати, - оскільки зазначений транспортний засіб належить відповідачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого 02.08.2008 року ВРЕР-9 УДАІ в м. Києві, та позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження фактів, що свідчать про володіння позивачем спірним транспортним засобом на праві власності, що встановлено з огляду на вищевикладені даним рішенням суду обставини. При цьому судом ураховано, що надана на дослідження генеральна довіреність від 11.01.2013 року та розписки сторін від 11.01.2013 року про передачу-отримання грошових коштів за наслідками відчуження транспортного засобу, не є підтвердженням факту переходу права власності на такий транспортний засіб позивачу, ураховуючи відсутність відповідного нотаріально посвідченого договору та державної реєстрації транспортного засобу у встановленому законом порядку, що не спростовано сторонами під час судового розгляду справи. Разом з тим,

Outcome: dismissed