Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

26.06.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому, просила суд, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 21.01.2006 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, який було розірвано на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2016 року у справі № 183/6236/15. Позивач зазначає, що в період шлюбу, за спільні кошти, ними було придбано квартиру [ADDRESS] . Право власності на означене майно зареєстроване на ім`я позивача, однак відповідно до норм ст.ст. 60,61 Сімейного кодексу України, вищезазначене майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за час перебування у шлюбі між ними не укладався шлюбний договір. Норми Сімейного Кодексу України гарантують кожному з подружжя право на поділ майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності, тому використовуючи таке право, з огляду на неможливість досягнення домовленості щодо реального поділу майна, позивач звернулася до суду з зазначеним позовом. У відзиві на позов відповідач зазначає, що дійсно в період шлюбу, а саме 12 квітня 2012 року між ним та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу означеної вище квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бакою О.В., зареєстровано в реєстрі за № 1063. Придбання квартири було здійснено за 191815 грн. із залученням 115000 грн. кредитних коштів, які позичальник одержав від банку. В подальшому кредит виплачувався виключно відповідачем, до сьогоднішнього дня кредит не погашено, квартира знаходиться під обтяженням АТ «Державний Ощадний банк України». Посилаючись на п.24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», просить врахувати наявність боргів за зобов`язаннями, взятими перед банком, які він виконує самостійно. (а.с. 27-28). У відповіді на відзив на позов позивач звернула увагу, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири та при підписанні іпотечного договору, вона теж надавала свою згоду на підписання таких договорів, і діяла виключно в інтересах сім`ї, в період з 2012 року по 2016 року кредит погашався за спільні кошти подружжя, тому вона вважає частки рівними (а.с. 73-74). Ухвалою суду від 26 червня 2018 року відкрите загальне позовне провадження по справі (а.с. 13). Ухвалою суду від 03.09.2019 року до участі у розгляді справи залучено в якості третьої особи - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (т.2 а.с. 4-5). Ухвалою суду від 12 лютого 2020 року закінчене підготовче судове засідання, призначено розгляд справи по суті (т.2 а.с. 16-17). В судовому засіданні позивач свій позов підтримала, надавши пояснення по суті позову. Відповідач визнав позов частково, наполягав на тому, що частка позивача у майні, що було ними придбано в період шлюбу, повинна бути зменшена, відповідно до звіту про оцінку майна, який було проведено ТОВ НВП «Фінансова та технічна експертиза», на його замовлення, та яка встановила, що вартість частки, яку може отримати позивач, не перевищує 40% від вартості квартири на день проведення оцінки. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] знаходилися у зареєстрованому шлюбі в період з 21 січня 2006 року по 29 квітня 2016 року, про що свідчать копія свідоцтва про шлюб (т.1, а.с.4) та копія рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2016 року у справі № 183/6236/15, яке набрало законної сили 29 квітня 2016 року (т.1, а.с.5). На момент розгляду справи в суді [PERSON] зареєструвала шлюб, внаслідок чого її прізвище було змінено на [PERSON] (т.2, а.с. 20). Суду подано копію договору купівлі-продажу квартири від 12 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бакою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1064, у відповідності до якого [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с.57-60). 12 квітня 2012 року між ПАТ «Державний ощадний банк України»" (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) укладений договір іпотеки, згідно з пунктом 1.2 якого іпотекодавець передав у іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бакою О.В. та зареєстровано у реєстрі за № 1065 (т.1 а.с. 51-60). Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Статтею 23 Закону України "Про іпотеку" визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки. Разом з цим, положеннями Закону України "Про іпотеку" не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу, поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Із урахуванням наведеного, суд приходить до висновку висновку, що перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ "Державний Ощадний банк України", як іпотеко держателя, щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України "Про іпотеку", відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Вирішуючи питання щодо поділу спільного майна подружжя, суд вважає за необхідне застосувати норми чинного Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Така норма закону встановлює презумцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі. Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Зазначеним вище договором купівлі-продажу квартири стверджується, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період їх шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що об`єкт нерухомості, а саме квартира за [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя у нерухомому майні, є рівними. Оцінюючи позицію відповідача щодо відступлення від рівності часток у спільній сумісній власності подружжя, з урахуванням проведеного ним експертного дослідження, слід звернути увагу на наступне. Так, виходячи з укладеного договору купівлі-продажу квартири від 12.04.2012 року продаж було вчинено за 191815 грн., з яких 115000 грн. являються кредитними коштами. Станом на 04.02.2019 року шляхом експертного дослідження було визначено ринкову вартість квартири, яка становить 415310 грн. (т.1, а.с. 90). При цьому експерт вирахував вартість , що належить [PERSON] - 163055 грн., що належить [PERSON] - 252255 грн. (т.1, а.с. 90). Зазначені вище норми закону визначають, що моментом набуття права власності на нерухоме майно - є дата укладення договору купівлі-пролажу та його державна реєстрація. На момент набуття права власності не нерухоме майно сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а тому це майно є їх спільною сумісною власністю, відступлення від рівності часток можливе за існування трьох умов: за домовленістю між подружжям, за договором або законом. Закон, а саме норми Сімейного кодексу України, його ч.3 ст. 70 СК України, визначають, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Існування таких умов судом не знайдено. Однак, встановлені в судовому засіданні обставини щодо погашення кредиту одним із подружжя, а саме [PERSON] , не позбавляють його права на стягнення з позивача понесених ним витрат за зобов`язаннями, укладеними в інтересах сім`ї. У відповідності до ч. 2 ст.76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved