Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача публічного акціонерного товариства „ПроКредит Банк" про визнання недійсними договору №1 від 31.07.2009 р., укладеного між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством „ПроКредит Банк", про внесення змін до Кредитного договору №3.20799 від 04.03.2008 р., договору №1 від 31.07.2009 р., укладеного між [PERSON] та закритим акціонерним товариством „ПроКредит Банк" про внесення змін до Договору поруки №3.20799-ДП від 04.03.2008 р., договору поруки №99176-ДП1 від 31.07.2009 р., укладеного між [PERSON] та закритим акціонерним товариством „ПроКредит Банк", як таких, що суперечать чинному законодавству, у тому числі Закону України „Про захист прав споживачів", оскільки положення таких є несправедливими та є результатом нечесної підприємницької практики з боку відповідача. Зокрема, вважають, що нормам чинного законодавства суперечать наступні положення догорів та з таких підстав: - договір №1 від 31.07.2009 р., укладеного між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством „ПроКредит Банк", про внесення змін до Кредитного договору №3.20799 від 04.03.2008 р.: п.1.2, яким встановлено, що цільовим призначенням кредиту є задоволення особистих неспоживчих потреб, однак відповідно до кредитного договору цільовим призначенням кредиту є задоволення особистих потреб, що є споживчими; п.2.5, яким встановлено черговість погашення вимог кредитора, що суперечить нормам ЦК України; п.3.7, яким передбачено оформлення нового графіку при частковому достроковому погашенні суми залишку кредиту, що фактично допускає зміну умов договору без згоди позичальника; п.4.3.1, яким передбачене право кредитора за власним рішенням розголошувати третім особам та отримувати від них інформацію щодо позичальника і його дій, у тому числі таку, що містить банківську таємницю, якщо це пов'язано з виконанням умов договору; п.5.4, яким визначено порядок внесення змін та доповнень до договору за згодою сторін, проте поряд з цим встановлено, що таке може бути досягнуто шляхом письмового повідомлення позичальника та дату їх введення, а також встановлено те, що момент набрання чи ненабрання чинності змінами до договору пов'язаний не з отримання відповідного повідомлення, а з моментом його відправлення; п.5.5, яким передбачено, що договір діє протягом всього строку користування кредитом до належного виконання сторонами своїх зобов'язань та реалізації прав за цим договором; пункти 5.6, 5.7, якими до усіх вимог, що випливають з цього договору, встановлено позовну давність у 5 років та встановлено договірну підсудність; договір містить положення про застосування до позичальника непомірно високих та необґрунтованих штрафних санкцій; - договір №1 від 31.07.2009 р., укладений між [PERSON] та закритим акціонерним товариством „ПроКредит Банк" про внесення змін до Договору поруки №3.20799-ДП від 04.03.2008 р. та договір поруки №99176-ДП1 від 31.07.2009 р., укладений між [PERSON] та закритим акціонерним товариством „ПроКредит Банк", які містять аналогічні за змістом положення з аналогічною нумерацією пунктів договору, зокрема: абз.4 п.2.2 кожного з договорів, що фактично унеможливлюють припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителів; абз.2,3 п.3.7, яким порушені права поручителів на задоволення своїх вимог за рахунок позичальника, у випадку виконання за нього зобов'язань та надано пріоритет кредитору; п.3.8, яким встановлено, що поручителі зобов'язані надавати кредиторові інформацію щодо свого фінансового стану та не вправі протягом дії договору вчиняти дії, які погіршують їх фінансовий стан; п.3.9, яким передбачено штрафні санкції, що нараховуються з моменту відправлення кредитором вимоги, а не її отримання; п.4.1, яким визначено, що порука діє протягом всього строку користування кредитом та до моменту, що наступить пізніше, а саме, припинення строку дії кредитних договорів, належного виконання усіх вимог кредитора, а також щодо неприпинення поруки у випадку непред'явлення кредитором вимоги про погашення поручителем заборгованості позичальника, щодо встановлення трирічного строку пред'явлення вимог до поручителя; п.4.2, яким визначено, що договір діє до моменту, що наступить пізніше, а саме, до припинення дії кредитних договорів, належного виконання усіх зобов'язань позичальника за кредитними договорами та поручителя за договором поруки; п.4.4, яким встановлено, що момент отримання повідомлення між сторонами обчислюватиметься з часу відправлення повідомлення, а не з часу отримання такого; договори містять положення про застосування до поручителів непомірно високих та необґрунтованих штрафних санкцій. Представник позивача [PERSON] (а.с.83) у судовому засіданні позовні вимоги підтримав із підстав, що викладені у позовній заяві та додатковому обґрунтуванні до такої (а.с.95-101). Додатково пояснив, що договори повинні бути визнані судом недійсними у цілому, оскільки умови таких є несправедливими, встановлюють істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду позивачів, як споживачів, а їх укладення відбулося через здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики. Крім цього, вказав, що кредит є споживчим, договори поруки укладені для забезпечення його виконання та мають додатковий до основного зобов'язання характер, оскаржувані договори підписані позивачами у зв'язку з скрутним матеріальним становищем. Просив суд позов задовольнити. Представники відповідача Жулінський А.А., Грицик Н.В. (а.с.122) у попередніх судових засіданнях позовні вимоги не визнали із підстав, що викладені у письмових запереченнях проти позову від 29.11.2003 р. (а.с.127-128). Додатково зазначили, що кредит не є споживчим, сторони кредитного договору та договорів поруки, договорів про внесення змін до таких, спільно погодили саме такі умови, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Представником відповідача подана суду заява про застосування строків позовної давності, що становив три роки (а.с.105). Представник відповідача Грицик Н.В. також зазначила, що ряд положень оскаржуваних договорів дійсно не можуть бути виконані, суперечать чинному законодавству, зокрема п. 3.8 договору про внесенні змін до договору поруки та іншого оскаржуваного договору поруки. Також заперечуючи оскарження договорів з підстав визначення у договорах строків, що обчислюються з моменту відправлення повідомлення, а не його отримання, покликалася на те, що внесення саме таких умов до договорів пов'язані з тим, що боржники та поручителі свідомо не бажають отримувати листи банку, а їх обов'язком, згідно умов договору, є щомісячно контролювати стан виконання кредитних договорів, що дозволяє вчасно дізнатися та виконати будь-які вимоги банку, строк виконання яких обчислюватиметься з моменту відправлення відповідного повідомлення, а не отримання такого. Позивачі, представники відповідача у судове засідання 15.01.2014 р. не з'явилися, подали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. За таких обставин, суд вирішив продовжувати розгляд справи та ухвалити рішення за відсутності вказаних осіб. Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, що з'явилися в судове засідання, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та закритим акціонерним товариством „ПроКредит Банк", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство „ПроКредит Банк", 04.03.2008 р. укладено кредитний договір №3.20799, відповідно до якого позивачеві наданий кредит у сумі 9000 доларів США на строк користування 48 місяців зі сплатою процентів за користування коштами. Договором №1 від 31.07.2009 р. внесені зміни до Кредитного договору №3.20799 від 04.03.2008 р., відповідно до якого кредитний договір викладено у новій редакції (а.с.19-20) Отримання позичальником кредитних коштів у повному розмірі позивачем [PERSON] та іншими позивачами не заперечується. Крім цього, встановлено, що між позивачем [PERSON] та закритим акціонерним товариством „ПроКредит Банк" 04.03.2008 р. укладено договір поруки для забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору. Договором №1 від 31.07.2009 р. внесені зміни до Договору поруки №3.20799-ДП від 04.03.2008 р., відповідно до якого договір поруки викладено у новій редакції. Крім цього, між позивачем [PERSON] та закритим акціонерним товариством „ПроКредит Банк", з метою забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору, 31.07.2009 р. укладено договір поруки №99176-ДП1 (а.с.21-24). Згідно з п.22 ч.1 ст. 1 Закону України, Про захист прав споживачів", споживач - фізична особа, яка придбає, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Як видно із кредитного договору №3.20799 від 04.03.2008 р., укладеного між [PERSON] та ЗАТ „ПроКредит Банк", правонаступником якого є відповідач ПАТ „ПроКредит Банк", цільове призначення кредиту - задоволення особистих потреб (а.с14). Отримання коштів за договором саме з цією метою підтверджується заявою на видачу готівки від 04.03.2011 р. (а.с.15-17). Таким чином, суд погоджується з доводами позивачів про те, що до відносин, що випливають з оскаржуваних договорів застосовуються положення Закону України „Про захист прав споживачів". Формулювання, вжите у п.1.2 оскаржуваного договору від 31.07.2009 р. про внесення змін до кредитного договору щодо того, що цільовим призначенням кредиту є задоволення неспоживчих потреб та, разом з тим, особистих, є суперечливим за своїм змістом та не може спростувати того, що кредит по своїй суті є саме споживчим, оскільки таке підтверджується іншими вищенаведеними обставинами. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. На підставі ч.1 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно ч.2 цієї статті, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У ч.3 статті передбачено, які саме умови договорів із споживачами є несправедливими, перелік яких, відповідно до ч.4 ст. 18 Закону, не є вичерпним. Ч.5, 6 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів" встановлено, що у разі визнання несправедливим положення договору, таке положення може бути замінено або визнано недійсним, або договір може бути визнаний недійсним в цілому у разі, якщо зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору. Проаналізувавши положення оскаржуваних договорів із врахуванням пояснень сторін, суд прийшов висновку, що ряд положень оскаржуваних договорів включають умови, що містять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а відтак є несправедливими. Так, низка положень стосується встановлення строку, зі спливом якого відбуватиметься певна зміна чи доповнення умов договору тощо. Серед таких п.5.4 договору №1 від 31.07.2009 р., укладеного між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством „ПроКредит Банк", про внесення змін до Кредитного договору №3.20799 від 04.03.2008 р. у наступній частині: „Якщо не пізніше як через 20 (двадцять) календарних днів з моменту відправлення такого повідомлення кредитор отримає письмове заперечення позичальника проти усіх чи частини нових змін, то заперечувані зміни чинності не набирають. У такому випадку Кредитор набуває право вимагати дострокового погашення кредиту, яке має бути здійснено не пізніше 40 днів з дати відправлення Кредитором вимоги про дострокове погашення. У всіх інших випадках нові умови вважатимуться погодженими, обов'язковими для Сторін та такими, що набрали чинності з дати, вказаної у повідомленні Кредитора"; аналогічні за змістом та за порядковими номерами відповідних положень умови договору №1 від 31.07.2009 р., укладеного між [PERSON] та закритим акціонерним товариством „ПроКредит Банк" про внесення змін до Договору поруки №3.20799-ДП від 04.03.2008 р. та договору поруки №99176-ДП1 від 31.07.2009 р., укладеного між [PERSON] та закритим акціонерним товариством „ПроКредит Банк", зокрема, п.3.9 у цілому, п.4.4. у такій частині: „Усі повідомлення один одному вважатимуться отриманими, якщо вони були відправлені на вказану у договорі адресу або іншу адресу, про яку відправник був попередньо письмово повідомлений і якщо з моменту відправлення минуло 5 (п'ять) календарних днів". Таким чином, обчислення строків, згідно умов оскаржуваних договорів, відбуватиметься не після отримання відповідного повідомлення, а після відправлення такого без врахування наявності чи відсутності факту отримання. Заперечуючи оскарження договорів з таких підстав, представник відповідача покликався на те, що внесення саме таких умов до договорів пов'язані з тим, що боржники та поручителі свідомо не бажають отримувати листи банку, а їх обов'язком, згідно умов договору, є щомісячно контролювати стан виконання кредитних договорів, що дозволяє вчасно дізнатися та виконати будь-які вимоги банку, строк виконання яких обчислюватиметься з моменту відправлення, а не отримання. Такі доводи представника відповідача суд вважає необгрунтованими, оскільки норми ЦК України, що регулюють питання щодо укладення, зміни договорів, момент, з якого обчислюються відповідні строки чи терміни пов'язують виключно з одержанням відповідного документа адресатом. Крім цього, щомісячний контроль за станом виконання зобов'язань за кредитним договором може бути неможливим з об'єктивних, незалежних від позивачів причин. У зв'язку з цим, вищевказані умови договору фактично допускають можливість зміни договорів без згоди позичальника чи поручителів. Крім цього, п.5.4 оскаржуваного договору від 31.07.2009 р. про внесення змін до кредитного договору містить інше положення, яке не виключає можливість зміни умов договору без згоди позичальника. Зокрема, перше речення цього пункту у такій частині „…, яку може бути досягнуто шляхом письмового повідомлення Позичальника про зміну умов та дату їх введення". Згідно ч.1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.11 ч.3 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів", несправедливою є умова договору щодо надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Таким чином, вищевказане положення договору суперечить ст. 651 ЦК України у поєднанні з п.11 ч.3 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів", а тому є несправедливим. Суперечить нормам ЦК України п.5.5 оскаржуваного договору від 31.07.2009 р. про внесення змін до кредитного договору у частині, що стосується дії договору серед іншого до належного виконання Сторонами своїх зобов'язань та реалізації прав за цим договором. Так, ст. 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Таким чином, встановлення дії договору до належного виконання сторонами своїх зобов'язань та реалізації прав за договором не може вважатися строком дії договору, а тому таке положення є несправедливим, оскільки містять дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживача. Схожі за змістом положення містяться в оскаржуваних договорі №1 від 31.07.2009 р., у про внесення змін до Договору поруки №3.20799-ДП від 04.03.2008 р. та договорі поруки №99176-ДП1 від 31.07.2009 р., зокрема п.4.1, 4.2 кожного із вищевказаних договорів у частині, що стосується дії поруки, договору серед іншого до належного виконання зобов'язань. Таке положення є несправедливим із аналогічних підстав. Ст. 631 ЦК України, передбачено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. У зв'язку з цим, після закінчення строку дії оскаржуваних договорів, що відповідає строку користування кредитом, а саме 48 місяців, кожна із сторін договору, у випадку порушення договору під час його дії, не звільняється від відповідальності. Не відповідають вимогам чинного законодавства абзаци 2 та 3 аналогічного за змістом та за порядковим номером п.3.7 договору №1 від 31.07.2009 р., укладеного між [PERSON] та закритим акціонерним товариством „ПроКредит Банк" про внесення змін до Договору поруки №3.20799-ДП від 04.03.2008 р. та договору поруки №99176-ДП1 від 31.07.2009 р., укладеного між [PERSON] та закритим акціонерним товариством „ПроКредит Банк". Зокрема, такими встановлено наступне: „У випадку виконання поручителем зобов'язань позичальника кредитор вправі на власний розсуд вирішувати питання щодо припинення дії чи зміни записів у відповідних реєстрах (заборон, іпотек, обтяжень тощо) щодо майна, яке виступало забезпеченням виконання зобов'язань позичальника. Якщо після виконання поручителем забезпеченого цією порукою зобов'язання, кредитні договори залишаються чинними, то кредитор має пріоритет перед поручителем на задоволення своїх вимог до позичальника за рахунок майна позичальника чи майна його поручителів." Щодо положення договорів, що викладене у першому з наведених речень щодо порядку припинення дії чи зміни записів у відповідних реєстрах (заборон, іпотек, обтяжень тощо) щодо майна, яке виступало забезпеченням виконання зобов'язань позичальника, то таке є незаконним, оскільки вищевказаний порядок чітко визначений чинним законодавством, як от Законом України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", що підтверджено у судовому засіданні представником відповідача. Положення договорів, зазначене у другому реченні та відповідно абзаці 3 п.3.7 кожного з оскаржуваних договорів щодо поруки, обмежує права поручителя, до якого перейшли частково права кредитора, оскільки ст. 556 ЦК України чітко передбачені права поручителя, який виконав зобов'язання. Так, згідно з ч.2, 3 ст. 556 ЦК України, до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. До кожного з кількох поручителів, які виконали зобов'язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов'язку, що виконана ним. Жодної вказівки у ЦК України про те, що вищевказані права поручителя можуть бути обмежені договором, немає, у зв'язку з чим таке положення є незаконним та у даному випадку несправедливим. Крім цього, у договорі №1 від 31.07.2009 р., укладеному між [PERSON] та закритим акціонерним товариством „ПроКредит Банк" про внесення змін до Договору поруки №3.20799-ДП від 04.03.2008 р. та договорі поруки №99176-ДП1 від 31.07.2009 р., укладеному між [PERSON] та закритим акціонерним товариством „ПроКредит Банк" наявний аналогічний за змістом п.4.1, у якому міститься наступне положення: „Непред'явлення кредитором вимоги про погашення поручителем заборгованості позичальника не тягне за собою припинення поруки. Кредитор вправі пред'явити вимогу поручителю про погашення заборгованості Позичальника протягом 3 років з моменту виникнення існуючої на момент такої вимоги заборгованості Позичальника. Проте, вичерпні підстави припинення поруки передбачені ст. 559 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Згідно з ч.4 цієї статті, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Таким чином, викладені у п.4.1 положення договору суперечать наведеній нормі закону та надають більше прав кредитору, ніж поручителю. Вищевказані положення договорів встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а тому підлягають визнанню судом недійсними. Визнання недійсними цих положень не зумовлюють зміну інших положень договорів, а тому визнання договорів недійсними у цілому не є необхідним. Інші оскаржувані позивачами положення договорів (договір про внесення змін до кредитного договору - пункти 2.5, 3.7, 4.3.1, 5.6; договори про внесення змін до договору поруки та договір поруки - пункти 2.2, 3.8, 4.5; положення щодо відповідальності за порушення строків погашення заборгованості), є результатом домовленості сторін, з дотриманням принципу свободи договору, відповідних положень ЦК України та інших нормативно-правових актів, не встановлюють дисбалансу прав та обов'язків на шкоду споживача та за умови належного виконання однією із сторін кожного з договорів взятих на себе зобов'язань, інша сторона не отримує необмежених прав, а лише має можливість захистити свої інтереси, а відтак такі положення є справедливими. Певні положення договорів є виключно декларативними (п. 1.2 договору про внесення змін до кредитного договору щодо цільового призначення кредиту, п. 3.8 договорів щодо поруки) та за невиконання таких не передбачено жодної відповідальності, тому не створюють дисбалансу прав та обов'язків на шкоду споживачу. Положення договорів, у яких встановлена договірна підсудність (п. 5.7 договору про внесення змін до кредитного договору, п. 4.7 договорів щодо поруки) не можуть бути застосовані сторонами, оскільки відповідні положення виключені з ЦПК України. Ознак здійснення відповідачем при укладенні оскаржуваних договорів нечесної підприємницької практики, визначення якої надане у ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів", судом не встановлено. Заява представника відповідача про застосування позовної давності є безпідставною, оскільки згідно оскаржуваних договорів позовну давність за домовленістю сторін збільшено до п'яти років. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що вищевказані положення оскаржуваних договорів, що визнані судом несправедливими повністю чи у певній частині, слід визнати недійсними. Крім цього, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 107,30 грн., оскільки це є мінімальний розмір судового збору, від сплати якого звільнені позивачі, що звернулися до суду із позовом про захист прав споживача.

Outcome: partial