Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

[PERSON] , звертаючись з позовом до [PERSON] , [PERSON] , просила суд: «Усунути перешкоди у здійсненні права користування [PERSON] та членами її сім`ї житловим приміщенням, а саме кімнатою за номером 3 в квартирі [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з кімнати за номером [ADDRESS] , без надання їм іншого жилого приміщення», що є предметом позову. 07 березня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу (суддя Астахова О.О.) про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням шляхом виселення, та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Згідно з частин 1 -2 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. 20 червня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено протокольну ухвалу, яка занесена до журналу судового засідання від 20.06.2017 року, про залучення в якості співвідповідача - [PERSON] . 27вересня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду заяви про забезпечення позову подану [PERSON] 28вересня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, яка занесена до журналу судового засідання від 28.09.2017 року, про залучення в якості співвідповідача - Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію. 28 вересня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про прийняття заяви позивача про уточнення та збільшення позовних вимог, відповідно до змісту заяви позивач просила суд: «Визнати недійсним приватизацію кімнати під номером 3 загальною житловою площею 12,0 кв.м. квартири за номером [ADDRESS] , здійснену [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та визнати недійсним розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 20 січня 2014 року за номером 33-483 щодо приватизації вказаної кімнати. Визнати недійсним (в частині приватизації кімнати загальною житловою площею 12,0 кв.м.) свідоцтво про право власності, видане Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією 20 січня 2014 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , та Технічний паспорт, який є складовою частиною даного Свідоцтва про право власності. Усунути перешкоди у здійсненні права користування [PERSON] та членами її сім`ї житловим приміщенням, а саме кімнатою за номером 3 в квартирі [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з кімнати за номером [ADDRESS] , без надання їм іншого жилого приміщення. Присудити з відповідачів на користь позивача всі понесені судові витрати (в тому числі і витрати на правову допомогу)» 28 вересня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про прийняття зустрічного позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Дніпровського районного відділу Головного Управління Державної міграційної служби України у м. Києві про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням до спільного розгляду з первісним позовом. 28 вересня 2017 Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання представника відповідачів - адвоката Денисенко 1.1, про витребування доказів. 28 вересня 2017 Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про задоволення клопотання представника позивача - адвоката Буханько Л.В. про витребування доказів, витребувано з Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації розпорядження від 20 січня 2014 року за номером 33-483, а також всі інші документи, які були подані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] для проведення приватизації та на підставі яких Дніпровського районною у місті Києві державною адміністрацією (органом приватизації') було надано дозвіл на приватизацію вказаної житлової площі (матеріали приватизаційної справи). 09 листопада 2017 року відповідачі за зустрічним позовом - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , направили на адресу суду письмові заперечення на зустрічну позовну заяву, висловили свою позицію щодо підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову, вважаю, що ордер на кімнату житловою площею 12,0 кв.м [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] виданий з грубим порушенням вимог чинного законодавства України, і, зокрема, ст. 58 Житлового кодексу України, оскільки на цю кімнату ще раніше був виданий ордер [PERSON] та членам її сім`ї. Тому, на думку відповідачів, при видачі дозволу на приватизацію кімнати площею 12,0 кв.м. Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією не дотримано вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», внаслідок якого [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] приватизована кімната, яка належить [PERSON] та членам її сім`ї на підставі раніше виданого ордеру на умовах найму. Крім того, відповідачі наголошують, що починаючи з дати видачі ордеру № 24990 серії Б і фактично по даний час ними сплачуються комунальні послуги за житлову кімнату, яка належить їм на праві постійного користування, що підтверджується відповідною довідкою про нарахування та сплату по особовому рахунку та квитанціями про сплату комунальних та інших послуг за період починаючи з дати отримання ними ордера та заселення в кімнату, і по даний час, тому відповідачі просять відмовити у задоволені заявлених вимог за первісним позовом та задовольнити заявлені вимоги за зустрічним позовом. 07 грудня 2017 року представником відповідачів за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] - адвокатом Денисенко 1.1, подано до суду заперечення на відзив, на підставі якого просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог за первісним позовом та задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом. 07 грудня 2017 року представником відповідачів за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] - адвокатом Денисенко I.I. подано до суду заяву про зменшення позовних вимог та зустрічну позовну заяву у новій редакції, в якій суд просив: «Визнати [PERSON] (1957 року народження) та членів її сім`ї у складі [PERSON] (1959 року народження), [PERSON] (1980 року народження), [PERSON] (1983 року народження), [PERSON] (2014 року народження), та [PERSON] (2014 року народження) особами, які втратили право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою в квартирі [ADDRESS] у зв`язку з тим, що ними не було реалізовано права на проживання протягом встановленого законом строку, а саме відсутність без поважних причин понад десяти років, із позбавленням [PERSON] (1957 року народження) та членів її сім`ї у складі [PERSON] (1959 року народження), [PERSON] (1980 року народження), [PERSON] (1983 року народження), [PERSON] (2014 року народження), та [PERSON] (2014 року народження) права користування житловим приміщенням, а саме кімнатою площею 12,0 м.кв. в квартирі [ADDRESS] .» 07 грудня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу (суддя Астахова О.О.) якою прийнято відмову представника позивачів за зустрічним позовом Денисенко I.I. від зустрічних позовних вимог в частині позовних вимог до Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та закрити провадження у справі в частині позовних вимог до Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Залучено в якості співвідповідача за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва». Також, залучено в якості третіх осіб за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням: - Службу у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію. 07 грудня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу (суддя Астахова О.О.) якою прийнято відмову представника позивачів за зустрічним позовом Денисенко 1.1 , від зустрічних позовних вимог в частині позовних вимог до Головного Управління Державної міграційної служби України та закрити провадження у справі в частині позовних вимог до Головного Управління Державної міграційної служби України. 12 квітня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва (суддя Астахова О.О.) постановлено ухвалу, яка занесена до журналу судового засідання, щодо задоволення клопотання представника позивача - адвоката Буханько Л.В. про витребування доказів, а саме витребувати в Дніпровській районній у місті Києві державній адміністрації розпорядження Голови (Заступника Голови) Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 13 березня 2007 року за номером 251, на підставі якого було видано ордер № 4181 серії Б на жиле приміщення [PERSON] з сім`єю з трьох осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 24,20 кв.м, яке складається з двох кімнат в комунальній квартирі за номером [ADDRESS] , а також всі інші документи, на підставі яких було видано вказане розпорядження Головою (Заступником Голови) Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації. 12 квітня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва (суддя Астахова О.О.) протокольно ухвалено рішення про прийняття заяви про збільшення позовних вимог та зустрічну позовну заяву у новій редакції подану до суду представником відповідачів за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] - адвокатом Денисенко 1.1, в якій вони просили суд: «Визнати [PERSON] (1957 року народження) та членів її сім`ї у складі [PERSON] (1959 року народження), [PERSON] (1980 року народження), [PERSON] (1983 року народження), [PERSON] (2014 року народження), та [PERSON] (2014 року народження) особами, які втратили право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою в квартирі [ADDRESS] у зв`язку з тим, що ними не було реалізовано права на проживання протягом встановленого законом строку, а саме відсутність без поважних причин понад десяти років, із позбавленням [PERSON] (1957 року народження) та членів її сім`ї у складі [PERSON] (1959 року народження), [PERSON] (1980 року народження), [PERSON] (1983 року народження), [PERSON] (2014 року народження), та [PERSON] (2014 року народження) права користування житловим приміщенням, а саме кімнатою площею 12,0 м.кв. в квартирі [ADDRESS] . Зобов`язати Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» вжити всіх необхідних заходів для припинення дії Договору найму житла, укладеному з [PERSON] , особовий рахунок № [NUMBER] ( [NUMBER] ), які є правовими наслідками розірвання договору найму житла - квартири [ADDRESS] , яка належить до комунального житлового фонду» 12 квітня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу (суддя Астахова О.О.) про закінчення підготовчого та призначення судового засідання, яка занесена до журналу судового засідання від 12.04.2018 року. 26 квітня 2018 року до суду надійшов відзив на заяву про доповнення позовних вимог зустрічного позову від [PERSON] зі змісту яких вбачається, що підстав для розірвання договору найму житлового приміщення на даний час не існує. Також, позивачі за зустрічним позовом не можуть заявляти вимоги щодо зобов`язання КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» вжиття всіх необхідних заходів для припинення дії договору найму житла, укладеного з [PERSON] , які є правовими наслідками розірвання договору найму житла, оскільки вони не є стороною договору, і виключно КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» може звернутись з відповідним позовом до суду про розірвання договору найму житлового приміщення. Таким чином, на думку [PERSON] , позивачами за зустрічним позовом заявлена позовна вимога, спосіб захисту прав та інтересів якої суперечить вимогам Закону, а тому дана позовна вимога не може бути задоволена судом і тим більше не може бути визначена в судовому рішенні. 02 травня 2018 року від відповідача - Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації до суду надійшов відзив на позов з додатками подала, за змістом відзиву відповідач висловив свою позицію щодо предмету позову, просив у первісному і зустрічному позові відмовити в повному обсязі, мотивуючи свою позицію тим, що викладені в обох позовах вимоги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому і не підлягають задоволенню. 31 травня 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від позивача [PERSON] 31 жовтня 2018 року до суду представником відповідачів за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] - адвокатом Денисенко 1.1, подано відповідь на відзив Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, зі змісту якого вбачається, що позивач за первісним позовом разом з членами своєї сім`ї з 1999 року мешкає в квартирі [ADDRESS] . Це, на думку сторони, є підтвердженням того, що спірна кімната в квартирі [ADDRESS] на момент отримання відповідачем за первісним позовом ордеру на вселення - була вільна. Відповідачі за первісним позовом категорично заперечують існування фактичних чи юридичних підстав для визнання приватизації недійсною. 31 жовтня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу (суддя Астахова О.О.) про витребування доказів. Витребувано з Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації оригінал корінця ордера №4181 серії Б від 28 березня 2007 року на жиле приміщення, площею 21,20 кв.м., яке складається із двох кімнат в комунальній квартирі [ADDRESS] виданого [PERSON] та членам його сім`ї у кількості трьох осіб; з Житлово-експлуатаційної дільниці №404 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» оригінал ордеру №4181 серії Б від 28 березня 2007 року на жиле приміщення, площею 24,5 кв.м., яке складається із двох кімнат в комунальній квартирі [ADDRESS] , виданого [PERSON] та членам його сім`ї у кількості трьох осіб. 04 січня 2019 року до суду надійшли письмові пояснення по справі від позивача за первісним позовом [PERSON] 17 січня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу (суддя Астахова О.О.) про відмову зупинення провадження у справі. 15 квітня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу (суддя Астахова О.О.) про відмову у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог від 06.03.2019 року. 15 квітня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу (суддя Астахова О.О.) про відмову у прийнятті позовної заяви третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] 25 вересня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу (суддя Астахова О.О.) про витребування доказів. Витребувано з Дніпровського відділення «Центру комунального сервісу» оригінал ордера №4181 серії Б від 28 березня 2007 року на житлове приміщення, площею 21,20 кв.м. ( 24,20 кв.м), яке складається із двох кімнат в комунальній квартирі [ADDRESS] виданого [PERSON] та членам його сім`ї у кількості трьох осіб. 25 вересня 2019 року до суду від представника відповідачів - адвоката Денисенко 1.1. надійшли додаткові письмові пояснення щодо окремих питань, які виникли при розгляді справи (ч. 5 ст. 174 ЦПК України) в яких викладено позицію відповідачів за первісним позовом стосовно скасування приватизації. 11 лютого 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу (суддя Астахова О.О.) про призначення по справі судову технічної експертизи. 04 червня 2020 року, на підставі розпорядження керівника апарату Дніпровського районного суду м. Києва, відповідно до пункту 19 розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 7.54 розділу VII Засад використання автоматизованої системи документообігу суду призначено повторний автоматичний розподіл вказаної справи. 04 червня 2020 року цивільну справу передано в провадження головуючого судді Савлук Т.В. 14 вересня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Буханько Л.В., в судовому засіданні просили задовольнити первісний позов та відмовити у задоволені зустрічного позову, пояснили, що ордер на кімнату житловою площею 12,0 кв.м [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був виданий з грубим порушенням вимог чинного законодавства України, і, зокрема, ст. 58 Житлового кодексу України, оскільки на цю кімнату ще раніше був виданий ордер [PERSON] та членам її сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». За громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму. Тому, на думку позивача, при видачі дозволу на приватизацію кімнати площею 12,0 кв.м. Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією було порушено вимоги Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а саме процедура приватизації була проведена з грубим порушенням вимог Закону, оскільки в результаті її [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] була приватизована кімната, яка належить [PERSON] та членам її сім`ї на праві користування на підставі раніше виданого ордеру на умовах найму. Крім того, відповідачі наголошують, що починаючи з дати видачі ордеру № 24990 серії Б і фактично по даний час ними сплачуються комунальні послуги за житлову кімнату, яка належить їм на праві постійного користування, що підтверджується відповідною довідкою про нарахування та сплату по особовому рахунку та квитанціями про сплату комунальних та інших послуг за період починаючи з дати отримання ними ордера та заселення в кімнату, і по даний час. На підставі викладеного позивачі просили відмовити у задоволені заявлених вимог за зустрічним позовом та задовольнити заявлені вимоги за первісним позовом на підставі обставин викладених у поясненнях та відзиві на зустрічний позов. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів - адвокат Денисенко І.І. в судовому засіданні просили задовольнити зустрічний позов та відмовити у задоволені первісного позову, на підставах викладених у зустрічному позові, поясненнях та доповненнях, додатково пояснили, що, на думку відповідачів, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] й [PERSON] втратили право користування житловим приміщенням, а саме: кімнатою в квартирі [ADDRESS] у зв`язку з тим, що ними не було реалізовано право на проживання протягом встановленого законом строку, а саме відсутність без поважних причин понад десять років, тому наявні підстави позбавити [PERSON] та членів її сім`ї права користування житловим приміщенням, а саме: кімнатою площею 12,0 кв.м в квартирі [ADDRESS] . Представник відповідача (третьої особа) Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації - Яценко Л.П., в судовому засіданні висловила свою позицію на підтримку первісного позову, вважає, що з урахуванням проведення судової технічної експертизи документа - ордеру №4181 серії Б від 28 березня 2007 року на жиле приміщення, площею 24,5 кв.м., яке складається із двох кімнат в комунальній квартирі [ADDRESS] , виданого [PERSON] та членам його сім`ї у кількості трьох осіб, наявні підстави визнати наявність порушень допущених при проведені процедури приватизації квартири , що є наслідком визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності на житлове приміщення. Представник відповідача по зустрічному позову КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» - Мацієвська О.П. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні зустрічного позову, оскільки в розрізі відносин, яке виникли між сторонами спору та з урахуванням предмету позову КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», враховуючий правовий статус юридичної особи та меж повноважень (компетенції) , визначеної Статутом підприємства, не є належним відповідачем у справі. Третя особа (відповідач по зустрічному позову) [PERSON] в судовому засіданні просив задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Третя особа (відповідач по зустрічному позову) [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволення зустрічного позову та задовольнити первісний позов. Третя особа (відповідач по зустрічному позову) [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволення зустрічного позову та задовольнити первісний позов. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, в судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника третьої особи та ухвалити рішення в найкращих інтересах дитини. Вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, оцінивши наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони гуртуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі та приходить до наступних висновків. Виходячи з положень частини першої статті 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до частин першої, другої статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 826/4766/17 (провадження № 11-1290апп18) вказано, що: «стаття 31 ЖК передбачає, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. На підставі рішення про надання жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення (частина перша статті 58 ЖК, пункт 69 Правил № 470). Тобто, у випадку невидачі особі, якій на підставі рішення уповноваженого органу було надане жиле приміщення для поліпшення житлових умов, ордера ця особа не може використовувати вказане жиле приміщення». Судом встановлено наступні обставини, що 27 вересня 1983 року [PERSON] разом з її сім`ї, яка складалась з 4 осіб, було отримано ордер на житлове приміщення № 24990 серія Б, на право зайняття однієї кімнати, жилою площею 12,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . ( том 1 а.с.5). За даними, які містяться у Довідці (форми №3) від 08 лютого 2017 року № 2092 за вище вказаною адресою зареєстровано: [PERSON] та членів її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (том 1 а.с. 6). 07 жовтня 2002 року Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією виданий ордер № 3262 на право зайняття службового жилого приміщення [PERSON] , як працівнику ДП «Будінвестсервіс», на сім`ю з 3-х осіб, що складається з 2-х кімнат жилою площею 21,0 кв.м. Згідно Довідки Форми 3 № 111 від 17 грудня 2007 року [PERSON] сім`єю з 3-х осіб займали 2-і кімнати жилою площею 21,2 кв.м. в квартирі [ADDRESS] , що відповідно до технічного паспорту є кімнати № 1-2. Відповідно до витягу з Розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації № 251 від 13.03.2007 року задоволено прохання ДП «Будінвестсервіс» фірми «Київінвест» у виключенні із складу службових двох кімнат, жилою площею 21,20 кв.м. в комунальній квартирі [ADDRESS] та надання її з видачою ордера [PERSON] , який в них проживає складом сім`ї з 3-х осіб. 28 березня 2007 року [PERSON] та членами його сім`ї, яка складалась з 3-х осіб видано ордер на житлове приміщення № 4181 серія Б, на право зайняття двох кімнат, загальною жилою площею 24,20 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (том 1 а.с.94). Приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін..) державного житлового фонду на користь громадян України, (ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду») Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Згідно ст. 3. ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до п. 2 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року № 56, яке було чинним на момент виникнення правовідносин, передачі у власність громадян підлягають квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно п. 5 зазначеного Положення передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію (пункт 18 цього Положення). При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення(п.20 вказаного Положення). Згідно п. 22 зазначеного Положення відомості про займані наймачем приміщення та їх площу наводяться згідно з інвентаризаційними матеріалами, які зберігаються у державному підприємстві по обслуговуванню житла. При відсутності інвентаризаційних матеріалів або невідповідності їх інформації фактичному стану, що викликано проведенням ремонту чи реконструкцією будинку, підприємство по обслуговуванню житла відновлює їх через бюро технічної інвентаризації. Уточнення необхідних для приватизації квартир (будинків) даних шляхом обстеження можуть здійснювати підприємства, на які покладено обов`язки оформлення документів по приватизації державного житлового фонду. Пунктом 23 Положення передбачено, що оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. 19листопада 2013 року [PERSON] звернувся до Органу приватизації Дніпровської райдержадміністрації із заявою на приватизацію житла, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та була підписана [PERSON] , [PERSON] , долучивши до заяви довідку про склад сім`ї наймача та займані ними приміщення у квартирі за вище зазначеною адресою, в якій зазначено, що проживають та мають право на житло [PERSON] , [PERSON] - дружина, та [PERSON] - син. Згідно п. 24 цього Положення, зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки (додатки 6, 7) та видає розпорядження (додаток 8). При створенні підприємства по оформленню документів ця робота виконується вказаним підприємством (крім оформлення розпорядження). 20січня 2014 року органом приватизації житла Дніпровської районної державної адміністрації у м. Києві видано розпорядження № 33-483 про передачу 38/100 частини в квартирі спільного заселення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у приватну, спільну (сумісну або часткову) власність наймачу [PERSON] . Пунктом 26 Положення передбачено, що на підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру (додаток 9), а на одноквартирний будинок - паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на житло (додаток 10) та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі. 20 січня 2014 року органом приватизації житла Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києва видано на ім`я [PERSON] та членів його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] свідоцтво про право приватної, спільної (сумісної або часткової) власності в рівних долях, на кімнату в квартирі спільного заселення, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, на дату звернення [PERSON] та видачу розпорядження про приватизацію квартири здійснювалась у відповідності до Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» та положень наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» (із змінами, внесеними згідно з наказом Держжитлокомунгоспу від 05 серпня 1994 року № 72). Згідно з пунктом 5 Наказу № 56 передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. Отже, виходячи з норм законодавства, яке регламентує приватизацію державного житлового фонду, вбачається, що участь у приватизації займаного державного (комунального) житла на підставі договору найму приймають наймач та члени його сім`ї, тобто всі зареєстровані в цьому житловому приміщенні особи. Законодавством України відмова від участі у приватизації житла осіб зареєстрованих у житловому приміщенні не передбачена, крім виключних випадків. Відповідно, згоду на участь у приватизації надають всі повнолітні члени сім`ї, а представниками дітей виступають їх батьки. Приймаючи участь у приватизації квартири [PERSON] та члени його сім`ї законно реалізоване право на це житло, яке отримувалось згідно з ордеру на зайняття житлового приміщення. Відповідно до предмету позову за первісним позовом, які викладено з урахуванням заяви про уточнення та збільшення позовних вимог, подана до суду 28 вересня 2017 року, позивач [PERSON] просила суд: «Визнати недійсною приватизації кімнати під номером 3 загальною житловою площею 12,0 кв.м. квартири за номером [ADDRESS] , здійснену [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та визнати недійсним розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 20 січня 2014 року за номером 33-483 щодо приватизації вказаної кімнати; визнати недійсним (в частині приватизації кімнати загальною житловою площею 12,0 кв.м.) свідоцтво про право власності, видане Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією 20 січня 2014 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , та Технічний паспорт, який є складовою частиною даного Свідоцтва про право власності», мотивуючи свою позицію щодо підстав позову, позивач вважає, що при видачі дозволу на приватизацію кімнати площею 12,0 кв.м відповідачем 4 було порушено вимоги Закону, як і сама процедура приватизації була проведена з грубими порушеннями вимог Закону, оскільки в результаті її проведення Відповідачем 1, Відповідачем 2, Відповідачем 3 була приватизована кімната, яка належить позивачу та членам її сім`ї на праві користування на підставі раніше виданого ордеру на умовах найму. Відповідно до Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" прийняття рішень, спрямованих на забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків на житло шляхом приватизації, належить до компетенції органів місцевого самоврядування. Відповідно до статей 1, 3, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Орган місцевого самоврядування може ставати учасником цих правовідносин як носій владних повноважень, завдяки яким він забезпечує відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України, тобто забезпечує можливість громадянам реалізувати своє конституційне право на житло. Компетенція і порядок утворення органів приватизації передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року N 572 "Про механізм впровадження Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Виходячи з положень статей 52, 58 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів. На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Отже, зазначені норми закону регулюють забезпечення громадян жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду. Відповідно до частини першої статті З ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Підставою заявленого позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та правову підставу вимог, а також зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Обґрунтованість позовних вимог, а відтак наявність підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві визначається судом крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3)показаннями свідків.(ст,76 Цивільного процесуального кодексу України) Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, (ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України) Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. (ч.2 ст.78 Цивільного процесуального кодексу України) Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства. ( ст.1 Закону України «Про судову експертизу») Відповідно до положень частини першої статті 103 Цивільного процесуального кодексу України суд призначає експертизу за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами(стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Виходячи з положень статті 105 ЦПК України, призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявления клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. Як роз`яснено у п. п. п. 1,2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», звернути увагу судів на необхідність суворого додержання вимог закону при призначенні судових експертиз та використанні їх висновків. Вказано на неприпустимість призначення експертизи у випадках, коли з`ясування певних обставин не потребує спеціальних знань, а також порушення перед експертом правових питань, вирішення яких віднесено законом до компетенції суду. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. ( ч.1 та ч.2 ст.102 Цивільного процесуального кодексу України). Судово-експертна діяльність - особливий вид діяльності, пов`язаний з організацією та проведенням судових експертиз, експертних досліджень (надання висновків поза межами судочинства), спрямованих на забезпечення судово-слідчих органів, юридичних та фізичних осіб незалежними, кваліфікованими та об`єктивними висновками Організаційно-правові основи забезпечення правосуддя незалежною, кваліфікованою та об`єктивною судовою експертизою встановлено Законом про судову експертизу. В межах розгляду даної справи, за клопотанням представника позивача, судом призначено судово технічну експертизу документа, проведення якої доручено експертам Київської незалежної судово-експертній установі. Згідно висновку судового експерта від 19 серпня 2020 року за №3001, по питанню «чи піддавалися змінам рукописні записи шляхом дописування/домальовування окремих штрихів у площі зайняття житлового приміщення: квартири [ADDRESS] в ордері № 4181 серії Б від 28 березня 2007 року на житлове приміщення, виданого Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією [PERSON] та членам його сім`ї у кількості трьох осіб?» судовим експертом встановлено, що первинний зміст запису «24,20», який міститься в рядку: «зайняття жилого приміщення жилою площею _____ кв.м., яке» наданого на експертизу Ордера № 4181 серії Б від 28 березня 2007 року на жиле приміщення, виданого Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією на ім`я [PERSON] з сім`єю у кількості трьох осіб, було внесено зміни шляхом дописки початкової частини 1-го елемента цифри «4» та виправлення, таким чином первісної цифри «1» на цифру «4». Виходячи з положень статті 59 Житлового кодексу України, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючи дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Оцінюючи встановлені у висновку експерта обставини, які стосуються спеціальних технічних знань, які однак не містять інформацію про предмет позову, оскільки позивач не оскаржує досліджений експертом ордер, суд не враховує, що висновки, викладені в мотивувальній частині експертного дослідження, містять факти, виявлені в ході її проведення, які мають значення для справи, оскільки в межах даного спору позивачем за первісним позовом не заявлено вимог щодо визнання недійсним ордеру на житлове приміщення виданого на ім`я [PERSON] разом з членами його сім`ї, що є окремими предметом доказування та підставою для зварення до суду з урахуванням положень статті 59 Житлового кодексу України. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В контексті зазначених вище правових норм при зверненні до суду заявник повинен зазначити про порушене право, яке має бути захищене судом. Наявність порушеного права слід вважати існуючим, якщо буде установлено, що позивач звертається до суду за захистом своїх прав, які виникли або існували на законній підставі. Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилається на відсутність правових підстав у відповідачів на користування кімнатами, які передано до заселення на підставі ордеру № 4181 серії Б від 28 березня 2007 року на житлове приміщення, виданого Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією [PERSON], інших доказів матеріали справи не містять. Зазначене дає підстави для висновку, що спірна кімната не є помешканням, наданим позивачу у визначений законом спосіб, відтак у позивача відсутні законні очікування щодо права користування цим житлом. Щодо заявленої вимоги позивача за первісним позовом про визнання недійсним свідоцтва про право власності, слід зазначити наступне. Стаття 651 Житлового кодексу УРСР закріплює право на придбання громадянами жилих приміщень, які вони займають, у приватну власність. З положень цієї статті випливає, що наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду без обмежень можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї (не інших сторонніх осіб), які проживають разом з ними, придбати приміщення, які вони займають, у власність на підставах, передбачених законодавством. Згідно ст. 64 Житлового кодексу України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуватись нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Відповідно до ст. 65 Житлового кодексу УРСР наймач вправі у встановленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України прийнято постанову від 30 січня 2013 р. у справі № 6-125цс12 де висловлена наступна правова позиція. Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону України від 19 червня 1992 р. № 2482-ХІІ "Про приватизацію державного житлового фонду" у поєднанні з нормами ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 Цивільного кодексу України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже, і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї. Усупереч наведеним положенням законодавства суди пов`язали право осіб на приватизацію з фактом їхньої реєстрації в спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", а не з їхнім правом на житло та фактом проживання у квартирі (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-125цс 12). Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. В межах даного спору, як і в матеріалах цивільної справи, стороною позивача чи третіми особами не надано доказів того, що [PERSON] використала своє право на приватизацію житла щодо іншої квартири, відмінної від спірної квартири та отримала відмову від компетентного органу приватизації на приватизацію цієї кімнати. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з частинами першою та четвертою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності здійснюється на підставі правовстановлюючих документів, зокрема, договорів, укладених у порядку, встановленому законом, інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Свідоцтво про право власності від 20 січня 2014 року серії [NUMBER] видане на ім`я [PERSON] та членів його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] відповідно до розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 07 квітня 2016 року № 43-178, є документом, на підставі якого згідно з пунктом 5 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» проводиться Державна реєстрація права власності та інших речових прав. Отже на час видачі на ім`я [PERSON] 20 січня 2014 року свідоцтва про право власності на житло позивач не набула права користування спірною кімнатою та відповідно права брати участь у приватизації спірної квартири. Виходячи з наведеного та враховуючи, що право власності позивача на спірну квартиру в передбаченому законом порядку зареєстроване не було, твердження позивача про те, що спірна квартира вибула з її власності поза її волею, є хибним. Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Щодо заявлених вимог позивача за первісними позовом в частині визнання недійним технічного паспорту, який є складовою частиною свідоцтва про право власності, яке оспорюється в межах даного спору, суд зазначає про наступне. Відповідно до Наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політки України «Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» від 24.05.2001 р. № 127, технічний паспорт - документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, містить основні відомості про нього (місцезнаходження (адреса), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт тощо) та видається замовнику. Технічний паспорт має бути прошнурований, пронумерований та скріплений підписом керівника суб`єкта господарювання, який проводив інвентаризацію, а також підписом виконавця робіт і контролера із зазначенням серії та номера кваліфікаційного сертифіката на право виконання робіт з технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна; П. 14 Наказу визначає, складовими частинами технічного паспорта на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у будинку квартирного типу (гуртожитку) є: 1)характеристика квартири (кімнати, жилого блоку, секції) у будинку квартирного типу (гуртожитку); 2)план квартири (кімнати, жилого блоку, секції) у будинку квартирного типу (гуртожитку); 3)експлікація приміщень квартири (кімнати, жилого блоку, секції, посімейного, спільного заселення). В судовій практиці України, зокрема Верховного суду, екстрапольований підхід недійсності правочину до інших рішень, актів юридичних осіб, державної влади за аналогією із правочином. Суть вказаного підходу зводиться до наступного, визнання актів органів юридичної особи, інших документів не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Захист можливий за умови, якщо права, свободи та інтереси дійсно порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про визнання недійсним технічного паспорту в даному випадку з формальних підстав (відсутність реєстраційного номеру справи, ЄДРПОУ та ін.) не повинно використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. Також використання конструкції недійсності не повинно створювати певну преюдицію для вирішення іншого (прихованого) спору. Конструкція недійсності орієнтована на те, щоб створювати ефективний механізм для захисту прав та інтересів. Для цивільного обороту не є самоціллю недійсність, певні порушення можуть мати місце, але можливе релевантне ставлення з боку держави, якщо це не зачіпає права та інтереси інших учасників цивільного обороту. Зокрема таку позицію Верховний суд висловив в постанові від 27.01.2020 року в справі № 761/26815/17. Під час розгляду справи позивача на підставі належних та допустимих доказів не доведено, які недоліки містяться в технічному паспорті та яким чином вони вливають на його права та законні інтереси, як користувача іншого житлового приміщення. Так, визнання технічного паспорту недійсним, як самостійна вимога, не вплине жодним чином на права та обов`язки позивача. Використання ж приватно-правого інструментарію визнання акту юридичної особи недійсним, зокрема технічного паспорту, позивач має намір застосувати як реституції у разі задоволення судом вимог про визнання недійним свідоцтво про право власності на житло, що протирічить вищевказаному підходу про недопустимість визнання актів органів юридичної особи, інших документів недійсними не для захисту реальних цивільних прав та інтересів учасників цивільного обороту. Таким чином, ініційований позивачем спору про визнання технічного паспорту недійсним не є самоціллю позивача, його інтереси базуються довкола спору про законність проведення приватизації житлових приміщень, які передано у власність відповідачів, тому повинен розглядатися з використанням діючих та ефективних механізмів приватно-правового інструментарію. Згідно частини 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Також, в розрізі даного спору суд не вбачає підстав для задоволення вимог за первісним позовом щодо усунення перешкод у здійсненні права користування [PERSON] та членами її сім`ї житловим приміщенням, а саме кімнатою за номером [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з кімнати за номером [ADDRESS] , без надання їм іншого жилого приміщення, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не передбачений житловим законодавством, заявлений позов носить формальний характер та стосується захисту невизначеного кола осіб, які не виступають позивачами у справі, та має за мету вирішення спірних питань на майбутнє у разі задоволення позову в частині вимог щодо дотримання проведення процедури приватизації відповідачами житлового приміщення, як забезпечувальний захід. Слід зазначити, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК Української РСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї з таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. За наведених обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення в повному обсязі вимог за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням шляхом виселення, визнання недійсними свідоцтва про право власності, розпорядження, технічного паспорту, та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. В межах даного спору судом прийнято до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пред`явлений до відповідачів - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», з вимогами: « Визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] особами, які втратили право користування житловим приміщенням, а саме: кімнатою в квартирі [ADDRESS] у зв`язку з тим, що ними не було реалізовано право на проживання протягом встановленого законом строку, а саме відсутність без поважних причин понад десять років, із позбавленням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права користування житловим приміщенням, а саме: кімнатою площею 12,0 кв.м в квартирі [ADDRESS] ». Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Піхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням сулу. Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 64 Житлового Кодексу Української РСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача. їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частіші другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 71 Житлового кодексу Української РСР передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених також в ст. 71 цього ж кодексу, зокрема призовна та строкова військова служба, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням, поміщенням дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника, виїздом у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна (піклувальника), влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів. у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги, виїзду на лікування в лікувально-профілактичний заклад, взяття під варту або засудження). Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу У країни», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає. Під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло. Законодавство не містить, переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втрати, і право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень глави 5 ЦПК України. При цьому, у відповідності з наведеною нормою та п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 р. за №2 «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо) Відповідно до статті 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користувань жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Суд зазначає про те, що матеріали справи не містять доказів, що підтверджує викладені позові факти, відповідачами в ході розгляду справи звернуто увагу та те, що вони, як родина, яка перебуває на квартирному обліку та очікує отримання житла в порядку черговості, на законних підставах зареєстровані у спірній квартирі, та ніколи не втрачали до неї інтересу, а тому доводи відповідачів про те, що позбавлення їх конституційного права на житло, суд вважає ґрунтовним та прийнятним. Ці обставини доведено показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , допитані в судовому засіданні свідки пояснили, що тривалий час знайомі зі сім`єю [PERSON] , разом з нею працювала та вселились до будинку [ADDRESS] , спочатку родина [PERSON] проживала на першому поверсі будинку займала кімнату 12,0 кв.м., однак жилі приміщення на першому поверху будинку перебували в аварійному стані, тому родину [PERSON] тимчасово переселили на другий поверх на період проведення ремонту, при цьому право на зайняття кімнати на першому поверсі родина не втратила, вони плати за користування цією кімнатою, мали намір після проведення ремонту вселитись та проживати в цій кімнаті. Ці обставини доведено показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , допитані в судовому засіданні свідки пояснили, що тривалий час знайомі зі сім`єю [PERSON] , разом з нею працювала та вселились до будинку [ADDRESS] , спочатку родина [PERSON] проживала на першому поверсі будинку займала кімнату 12,0 кв.м., однак жилі приміщення на першому поверху будинку перебували в аварійному стані, тому родину [PERSON] тимчасово переселили на другий поверх на період проведення ремонту, при цьому право на зайняття кімнати на першому поверсі родина не втратила, вони плати за користування цією кімнатою, мали намір після проведення ремонту вселитись та проживати в цій кімнаті. Окремо слід звернув увагу на те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, та стороною позивача не доведено суду будь-яких доказів необхідності визнання відповідачів, таким що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення вимог за зустрічним позовом в частині позбавленням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права користування житловим приміщенням, а саме: кімнатою площею 12,0 кв.м в квартирі [ADDRESS] , оскільки в розрізі даного спору позивачі за зустрічним позовом є власниками, в рівних частках, 38/100 частин квартири [ADDRESS] , в той же час обраний спосіб захисту щодо припинення права користування осіб, які на законних правових підставах отримали право користування житловим приміщенням кімнатою 12.0 кв.м в цій же квартирі, та за своїм правовим статусом належить до комунальної власності, не передбачений житловим законодавством, та вони не є належними позивачами у вирішенні питань захисту прав на майно, що перебуває на балансі органів місцевого самоврядування. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, подані поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. (ч.2 ст.264 ЦПК України) За змістом положень ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України) Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Згідно з встановленим ст.13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України). Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову, - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням шляхом виселення, визнання недійсними свідоцтва про право власності, розпорядження, технічного паспорту, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі, та відмовляє у задоволенні зустрічного позовуу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] , Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову, - Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, скасування реєстрації місця проживання, також є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі, з підстав наведених у мотивувальній частині судового рішення. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позову, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача за первісним позовом та відповідачів за зустрічним позовом у сплаченому при зверненні до суду розмірі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed