Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з вказаним позовом звернулося Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія», в якому просило стягнути з [PERSON] на його користь в порядку регресу страхове відшкодування, виплачене Кредитній спілці «Українська кредитна спілка» на погашення заборгованості за кредитним договором № 8526с від 23.11.2012 р., укладеним між Кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» та [PERSON] , в розмірі 14699,64 грн. та судові витрати в розмірі 1921,00 грн. В обґрунтування вказаних вимог позивач посилався на те, що на підставі кредитного договору № 8526с від 23.11.2012 року, укладеного між Кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» та [PERSON] , відповідач отримала кредитні кошти в розмірі 10000,00 грн. за умови сплати процентів за користування кредитними коштами у розмірі 27,6 % річних строком на 24 місяці з 23.11.2012 р. по 22.11.2014 р. Між ПАТ «Українська страхова компанія» та Кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» було укладено договір добровільного страхування кредитів № 32 від 03.12.2012 р., предметом якого стали майнові інтереси страхувальника, пов`язані із матеріальними збитками, які завдані страхувальнику внаслідок повного або часткового неповернення позичальником страхувальнику суми кредиту (позики) та (або) відсотків за користування кредитом у встановлені терміни у відповідності до кредитних договорів. Оскільки позичальник належним чином не виконала умови кредитного договору № 8526с від 23.11.2012 р. щодо повернення кредиту та сплати процентів, 11 листопада 2019 року Кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» було направлено до ПАТ «Українська страхова компанія» відповідну заяву № 3553 про виплату страхового відшкодування у сумі 14699,64 грн, на підставі якої 12 листопада 2019 року позивачем було здійснено виплату вказаного страхового відшкодування. В зв`язку з чим ПАТ «Українська страхова компанія» набула право витребувати в порядку регресу вказані кошти з винної особи. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи позивач був повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення третя особа була повідомлена належним чином, про причини неявки свого представника не повідомила, письмових пояснень щодо позову та клопотання про розгляд справи за відсутності її представника не надала. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про час і місце його проведення була повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила, клопотання про розгляд справи за її відсутності не надала. В межах строків, передбачених п. 3 розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції чинній на час вчинення процесуальної дії), п. 2 розділу ІІ ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідач відзив не надав. Ухвалою Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2020 року постановлено провести заочний розгляд зазначеної справи. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 23 листопада 2012 року між Кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 8526С, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у безготівковій формі на умовах, встановлених кредитним договором, з дотриманням вимоги повернення коштів та сплати процентів у визначені договором строки, у розмірі 10000,00 грн строком на 24 місяці з 23 листопада 2012 року по 22 листопада 2014 року включно зі сплатою процентів у розмірі 27,6 % річних. Проценти є фіксованими та нараховуються кожний день на первісну суму кредиту, зазначену в п.1.1. Згідно із п.3.4 договору нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється в національній валюті за фактичну кількість днів в періоді (28-29-30-31/365-366). Нарахування процентів за договорами кредиту відбувається за кожний фактичний строк користування кредитом і починається з наступного дня після отримання кредиту (дати списання з розрахунку кредитодавця), а припиняється в день остаточного розрахунку за кредитом. Для цілей розрахунку процентів за кредитом використовується календарний рік. Відповідно до п. 3.6 договору прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом (згідно графіка розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання кредиту, визначеного п.1.1 цього Договору, так й після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами, крім випадку прийняття окремого рішення про це кредитодавця. Кредитна спілка «Українська кредитна спілка» виконала свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти відповідно до умов вищенаведеного кредитного договору в розмірі 8000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 21186 від 30.05.2013 р. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст.610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. З виписки з рахунку позичальника, наданої позивачем, вбачається, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості за процентами за користування кредитом відповідач здійснила 17 листопада 2014 року у розмірі 700,00 грн. та в порушення умов Кредитного договору, ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України кредитні зобов`язання за договором в повному обсязі не виконала, у зв`язку з чим станом на 12.11.2019 р. Кредитна спілка «Українська кредитна спілка» нарахувала заборгованість в розмірі 14699,64 грн, яка складається з: - 2290,60 грн. - заборгованість за кредитом; - 12409,04 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом. Вирішуючи питання обґрунтованості вимог за вищенаведеним розрахунком заборгованості, суд виходить з того, що відповідачем не спростовано отримання ним кредитних коштів та наявності заборгованості за тілом кредиту в сумі 2290,60 грн. Проте суд дійшов висновок про необґрунтованість розрахунку заборгованості за процентами за користування кредитними коштами з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналізуючи вказані норми права Верховний Суд у постанові від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 виклав наступний правовий висновок. У постанові від 23.05.2018 по справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду, частково задовольняючи позов про стягнення 3% річних, нарахованих згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, дійшла правового висновку про те, що положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому у пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Таким чином у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України. Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Судом встановлено, що п.1.2 кредитного договору передбачено, що проценти є фіксованими та нараховуються кожний день на первісну суму кредиту, зазначену в п.1.1. Пунктом 3.6 договору передбачено, що прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом (згідно графіка розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання кредиту, визначеного п.1.1 цього Договору, так й після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами, крім випадку прийняття окремого рішення про це кредитодавця. З наведених умов кредитного договору випливає, що в межах строку кредитування правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовано положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України. Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові вказала на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Разом з тим, після закінчення строку кредитування, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, правовідносини трансформуються в охоронні та підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 625 ЦК України як наслідки прострочення грошового зобов`язання. Таким чином, після строку кредитування проценти можуть бути нараховані, якщо позичальник не повернув залишок позики, а продовжив нею користуватися. При чому з наведених умов кредитного договору випливає, що сторони погодили наслідки прострочення грошового зобов`язання, а саме: відповідно до п. 3.6 договору прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом (згідно графіка розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання кредиту, визначеного п.1.1 цього Договору, так й після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами, крім випадку прийняття окремого рішення про це кредитодавця. Оскільки судом встановлено, що після закінчення строку кредитування, яке припадало на 22 листопада 2014 року, позика в розмірі 2290,60 грн. не була повернута позичальником, суд дійшов висновку про те, що позикодавець мав право відповідно до умов договору нараховувати на вказані кошти, що не були повернуті, проценти в розмірі 27,6 % річних за весь час фактичного користування ними. Судом встановлено, що в межах строку кредитування кредитною спілкою нараховувалися проценти, виходячи з розміру щоденного проценту, який дорівнював 7,56 грн. Так, станом на 17.11.2014 року були нараховані проценти в сумі 1186,92 грн, які були частково погашені в розмірі 700 грн, а отже станом на 17.11.2014 року розмір заборгованості за процентами дорівнював 486,92 грн. А отже, в межах строку кредитування за період з 18.11.2014 р. по 23.11.2014 р. кредитною спілкою правомірно нараховані проценти в розмірі 45,36 грн (7,56 грн (щоденний процент) * 6 (кількість днів у періоді) = 45,36 грн). А у підсумку, розмір заборгованості за процентами в межах строку кредитування станом на 23.11.2014 р. дорівнює 532,28 грн., що є сумою вищенаведених доданків. Разом з тим, заборгованість за процентами за користування кредитом після строку кредитування відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 24.11.2014 року по 12.11.2019 року, що відповідає 1815 дням, має бути нарахована на прострочене тіло кредиту, яке станом на 24.11.2014 року дорівнювало 2290,60 грн. А отже, отримуємо такий розрахунок 2290,60 * 27,6 / 100 / 365 * 1815 = 3143,71 (грн). А у підсумку розмір заборгованості за процентами за період з 17.11.2014 року по 12.11.2019 року дорівнює 3675,99 грн, що є сумою вищенаведених доданків. 03.12.2012 року між Кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» та Приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія» укладено договір добровільного страхування кредитів № 32, предметом яких стало страхування ризиків невиконання позичальником своїх зобов`язань по кредитних договорах, укладених між страхувальником та фізичними особами (позичальниками), зокрема і ризик невиконання своїх зобов`язань позичальником [PERSON] за кредитним договором № 8526с від 23.11.2012 р. Відповідно до ст.ст. 979, 980 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Внаслідок прострочення виконання зобов`язання та визнання цього факту страховим випадком на підставі договору страхування ПАТ «Українська страхова компанія» сплатило Кредитній спілці «Українська кредитна спілка» страхове відшкодування щодо кредитного договору з [PERSON] в розмірі 14699,64 грн. Наведене підтверджується страховим актом № 691кр від 12.11.2019 р., платіжним дорученням № 1492 від 12.11.2019 р., довідкою кредитної спілки № 3575 від 12.11.2019 р. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. В контексті норм, закріплених ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», до страхової компанії, яка здійснила виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяні збитки. Враховуючи наведене, позивач має право на відшкодування в порядку регресу сум виплаченого страхового відшкодування. Оскільки судом встановлено, що позикодавцем було необґрунтовано нараховані проценти в розмірі 8733,05 грн (12409,04 - 3675,99 = 8733,05), вказана сума не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про необхідність стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» в порядку регресу заборгованість за кредитним договором № 8526с від 23.11.2012 року, укладеним між Кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» та [PERSON] , яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 2290 гривень 60 копійок, заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 3675 гривень 99 копійок, а всього в розмірі 5966 гривень 59 копійок. В задоволені іншої частини позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що дорівнює 779,73 грн.

Outcome: partial