Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

Позивач - [PERSON] 05 вересня 2018 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, в якому просить суд: визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 31 травня 2016 року, укладений між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , на підставі довіреності посвідченої Гурською О.В ., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 30.05.2016 року за р. №594, з однієї сторони, та [PERSON] та [PERSON] , з другої сторони, стосовно земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, в тому числі по угіддях: 0,0056га - капітальна, 0,0004га - тимчасова, 0,0075га - прибудинкова територія, 0,0539га - прибудинкова територія, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А. В., зареєстрований в реєстрі за №526 - недійсним. В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що 27.08.2010 року він - [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики грошей, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., за реєстровим №1235, до якого в подальшому були укладені договори про внесення змін та доповнень до договору позики. Відповідно до п. 2 договору позики (в останній редакції), [PERSON] підтвердив, що з урахуванням проведених часткових розрахунків його фактична сума боргу станом на 14.07.2011 року складає суму у гривні, еквівалентній 157500 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., 27.08.2010 року за реєстровим №1236, згідно якого [PERSON] передане в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, площею 0,0674 га (кадастровий номер: [NUMBER] ), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] земельну ділянку, площею 0,0480 га (кадастровий номер [NUMBER] ), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В подальшому між позивачем та [PERSON] , були укладені договори про внесення змін та доповнень до договору іпотеки. Як стверджує, що він свої зобов`язання за договором позики виконав у повному обсязі та передав у власність [PERSON] зазначену в договорі суму грошей, однак позичальник належним чином не виконуються свої обов`язки, як за договором іпотеки, так і за договором позики, зокрема, не повернув у встановлені договором позики строки суму боргу. Відповідно до п.1.2 договору іпотеки в останній редакції, за цим договором, іпотекою забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. 27.08.2010 року за реєстраційним №1235; договором про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., 27.10.2010 за реєстраційним №1532; договором про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. 27.12.2010 року за реєстраційним №1916; договором про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. 14.03.2011 року за реєстраційним №358; договором про внесення змін до договору позики, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 20.05.2011 року за реєстраційним №4518; договором про внесення змін до договору позики, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р .Ю. 15.08.2011 року, за реєстраційним №1204, за яким іпотекодавець повинен вчасно та у повному обсязі терміном до 14.09.2011 року повернути позику, надану йому іпотекодержателем в сумі 1255496 гривень, що в еквіваленті складає 157500 доларів США по курсу НБУ станом на 14.07.2011 року. Однак, як надалі позивачеві стало відомо, іпотечне майно, а саме земельна ділянка, загальною площею 0,0674 га, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] , була продана [PERSON] за відсутності згоди іпотекодержателя [PERSON] Так, позивач стверджує, що [PERSON] та його дружина [PERSON] , достовірно знаючи про іпотеку, отримали підроблені документи, необхідні для подальшого зняття заборони відчуження земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а саме рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2016 року по цивільній справі №520/318/16-ц. Відповідно до змісту рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.04.2016 по справі №520/318/16-ц, договір позики та договір іпотеки від 27.08.2010 року, які укладені між [PERSON] та [PERSON] , визнано припиненими. Дане рішення стало підставою для зняття з земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, кадастровий номер: [NUMBER] , розташована за адресою: [ADDRESS], обтяження у вигляді іпотеки та виключення запису за р.№1236 з державного реєстру іпотек; та для зняття заборони відчуження з земельної ділянки, загальною площею 0,0480 га, кадастровий номер: [NUMBER] , розташована за адресою: [ADDRESS] , обтяження у вигляді іпотеки та виключення запису №10185846 про заборону на нерухоме майно з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. На запит позивача, останнім було отримано відповідь Київського районного суду міста Одеси від 28.09.2016 року за №4763, відповідно до якої Київським районним судом міста Одеси підтверджено, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.04.2016 по справі №520/318/16-ц стосовно сторін по справі: [PERSON] та [PERSON] , не приймалось судом, а відтак, як стверджує позивач, таке рішення суду не несе жодних правових наслідків. З урахуванням припинених обтяжень щодо іпотечного майна [PERSON] відчужив предмет іпотеки, а саме 31.05.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] . Проте, як стверджує позивач, на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] не мав права на розпорядження цим нерухомим майном без згоди іпотекодержателя, оскільки дане майно перебувало в іпотеці у [PERSON] На думку позивача, такі дії були вчинені відповідачем [PERSON] лише з метою уникнення виконання своїх грошових зобов`язань перед [PERSON] На підставі викладеного позивач стверджує, що вищевказані дії відповідача [PERSON] з продажу іпотечного майна, значно порушують його права та інтереси, а вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки підлягає визнанню недійсним, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 06 вересня 2018 року вказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачеві строк терміном в п`ять днів з дня отримання копії ухвали суду для усунення недоліків поданої заяви. 10 вересня 2018 року на адресу суду надійшла заява від представника позивача [PERSON] - [PERSON] про усунення недоліків поданої заяви, до якої надано оригінали квитанцій про сплату судового збору. Оглянувши надані до суду документи, судом встановлено, що позивачем усунуті недоліки поданої заяви у відповідності до ухвали Київського районного суду міста Одеси від 06 вересня 2018 року. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 11 вересня 2018 року прийнято до розгляду вказану заяву та відкрито провадження по цивільній справі в порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Разом з позовною заявою представником позивача [PERSON] - [PERSON] було надано до суду заяву про забезпечення позову. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 11 вересня 2018 року вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №520/11713/18, а саме встановлено заборону суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь які дії, пов`язані з державною реєстрацією прав, у тому числі приймати будь-які заяви щодо проведення реєстраційних дій, щодо земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] , яка належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] . Тієї ж дати, 11 вересня 2018 року Київським районним судом міста Одеси було постановлено ухвалу суду, якою клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів - задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Колодяжної Альвіни Валеріївни належним чином завірену копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] , зареєстрований в реєстрі за №526, укладений 31 травня 2016 року, між [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , з другої сторони. 10 жовтня 2018 року до суду надійшли від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Колодяжної Альвіни Валеріївни витребувані ухвалою суду від 11.09.2018 року належним чином завірені копії документів. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 05 грудня 2018 року заяву [PERSON] про забезпечення доказів шляхом їх витребування - задоволено. Забезпечено докази по цивільній справі №520/11713/18, а саме витребувано з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірені копії реєстраційних справ, в тому числі електронні копії, щодо нерухомого майна - земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] , з урахуванням прийнятих рішень відносно даного майна за період часу з 27 серпня 2010 року по 05 вересня 2018 року. 11 січня 2019 року до суду надійшли з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради витребувані ухвалою суду від 05.12.2018 року належним чином завірені копії документів,а саме: копія реєстраційної справи №935134351101 та скан-копії документів з реєстраційної справи №935134351101. 18 січня 2019 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні 04 квітня 2019 року позов підтримав та просив суд задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки Фотінюки є добросовісними набувачами, а відтак відсутні правові підстави визнати оспорюваний договір купівлі-продажу недійсним, однак, під час розгляду справи відзив на позовну заяву до суду не надав. Також представник відповідачів просив суд, у разі задоволення позовних вимог, під час ухвалення рішення суду за наслідком розгляду цієї справи, застосувати реституцію у якості застосування наслідків недійсності правочину та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у розмірі 1524876 гривень 66 копійок. Припинити право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] стосовно земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] , та поновити право власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку. А також зазначити, що дане рішення суду є підставою для скасування з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно - запис про право власності 14741792, запис про право власності 14741800, та поновлення запису про право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0674 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] , за [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Враховуюче вищевикладене, за згодою представників сторін по справі, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності відповідача по справі - [PERSON]. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 серпня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р. Ю., зареєстрований в реєстрі за №1235 /а.с.5/, за умовами якого позикодавець - [PERSON] передав строком до 27 жовтня 2010 року у власність позичальника - [PERSON] кошти у розмірі 1230372 гривні 00 копійок, що згідно курсу НБУ станом на момент укладення договору складало еквівалент 156000 доларів США, а [PERSON] в свою чергу незалежно від інфляції, зміни комерційного курсу та курсу НБУ, або інших причин, зобов`язався повернути [PERSON] вказану суму, еквівалентну 156000 доларів США, по комерційному курсу на день повернення позики. Пунктом 4 зазначеного договору засвідчено, що позика в повному обсязі отримана позичальником до моменту підписання договору. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, 27 серпня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрований в реєстрі за №1236 /а.с.12-14/. За умовами вказаного договору, іпотекодавець - [PERSON] . передав іпотекодержателю - [PERSON] в іпотеку, у забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 27 серпня 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрованим в реєстрі за №1235, наступне нерухоме майно: - земельну ділянку, площею 0,06674 га (кадастровий номер [NUMBER] ), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії [NUMBER] , виданого Одеським міським управлінням земельних ресурсів 05 травня 2005 року, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корольовою Т .О. 30.06.2004 року за р.№2105, зареєстрованого в Книзі записі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорі оренди землі за №010550502426 та відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови; - земельну ділянку, площею 0,0480 га (кадастровий номер [NUMBER] ), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , виданого Одеською міською радою 09 липня 2004 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010450501001 та відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови. Під час посвідчення зазначеного договору іпотеки, дружина іпотекодавця [PERSON] надала свою згоду на укладення договору, що підтверджується відповідною заявою від 27 серпня 2010 року, посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., яка зареєстрована в реєстрі за №1234. Судом також встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] були укладені неодноразово договори про внесення змін та доповнень до договору позики від 27 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №1235, а саме: - 27 жовтня 2010 року договір про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р. Ю., зареєстрований в реєстрі за №1531 /а.с.6/; - 27 грудня 2010 року договір про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрований в реєстрі за №1915 /а.с.7/; - 14 березня 2011 року договір про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрований в реєстрі за №357 /а.с.8/; - 20 травня 2011 року договір про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №4518 /а.с.9/; - 15 серпня 2011 року договір про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р. Ю., зареєстрований в реєстрі за №1204 /а.с.10-11/. З зазначених договорів про внесення змін та доповнень, вбачається, що вони усі були укладені зі згоди дружини [PERSON] Олександрівни, про що нотаріусами окремо засвідчено у договорах. Відповідно до останніх внесених змін до договору позики від 27 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №1235, сторони договору засвідчили, що позикодавець - [PERSON] передав строком до 14 вересня 2011 року у власність позичальника - [PERSON] грошову суму в сумі 1255496 гривень, що в еквіваленті складає 157500 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути всю вищевказану боргову суму до 14 вересня 2011 року. [PERSON] засвідчив окремо, що з урахуванням проведених між ним та [PERSON] часткових розрахунків, його фактична сума боргу станом на 14 липня 2011 року перед [PERSON] складає суму в гривні, еквівалентній 157500 доларів США. У відповідності до укладених договорів про внесення змін та доповнень, між [PERSON] та [PERSON] були відповідно укладені договори про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 27 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №1236, а саме: - 27 жовтня 2010 року договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрований в реєстрі за №1532 /а.с.15/; - 27 грудня 2010 року договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р .Ю., зареєстрований в реєстрі за №1916 /а.с.16/; - 14 березня 2011 року договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрований в реєстрі за №358 /а.с.17/; - 20 травня 2011 року договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №4519 /а.с.18-20/; - 15 серпня 2011 року договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрований в реєстрі за №1205 /а.с.21-25/. З зазначених договорів про внесення змін та доповнень, вбачається, що вони усі були укладені зі згоди дружини [PERSON] , про що нотаріусами окремо засвідчено у договорах. Вказаними договорами про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, сторонами предмет іпотеки не змінено. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №60292646 від 31.05.2016 року /а.с.176-180/ вбачається, що на підставі договору іпотеки від 27 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №1236, з урахуванням внесених до нього змін, зазначеним приватним нотаріусом 17.10.2011 року було зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження під реєстраційним номером 10185851 (перенесений 17.05.2016 року за №14525775) - іпотека. Також 27 серпня 2010 року, на підставі вказаного договору іпотеки було зареєстровано обтяження під реєстраційним №10185846 (перенесений 17.05.2016 року за №10185846) - заборона на нерухоме майно. Зазначені обтяження стосуються предмета іпотеки - земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] . Під час розгляду справи судом було витребувано з Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірену копію реєстраційної справи №01,02-1 стосовно земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], в якій наявні інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №60292646 від 31.05.2016 та №60292811 від 31.05.2016 /а.с.165-167/, з яких вбачається, що: - запис про іпотеку 10185851 (перенесений 17.05.2016 року за №14525775) погашено 17.05.2016 року на підставі ухвали суду 520/318/16-ц від 06.04.2016 року; - запис про заборону на нерухоме майно №10185846 (перенесений 17.05.2016 року за №10185846) погашено 17.05.2016 року на підставі рішення суду №520/318/16-ц від 06.04.2016 року. Під час розгляду справи судом також було витребувано з Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірену копію реєстраційної справи №935134351101 стосовно земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], в якій наявна копія зазначеного рішення Київського районного суду міста Одеси від 06.04.2016 року по справі №520/318/16-ц, яке набрало законної сили 16.04.2016 року /а.с.186-190/, з якого вбачається, що рішення суду ухвалено за наслідком справи за позовом [PERSON] та [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., про визнання припиненим зобов`язання за договором позики та іпотечним договором, зняття заборони відчуження. Вказаним рішенням суду ухвалено, визнати договір позики від 27.08.2010 року укладений між [PERSON] та [PERSON] припиненим. Визнано припиненим договір іпотеки від 27.08.2010 року, в який в подальшому було внесено договором від 15.08.2011 року зміни за реєстровим №1205, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. 27.08.2010 року, за реєстровим №1236, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Також зазначено у рішенні суду зокрема, що воно є підставою для зняття з земельної ділянки, площею 0,06674 га (кадастровий номер [NUMBER] , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], обтяження у вигляді іпотеки та виключення запису за реєстраційним №1236 з державного реєстру іпотек. За наслідком скасованих обтяжень з земельної ділянки, площею 0,06674 га (кадастровий номер [NUMBER] ), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , останнім було вирішено розпорядитись зазначеним нерухомим майном. Так, судом встановлено, що 31 травня 2016 року між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), який діяв від імені [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), на підставі довіреності посвідченої Гурською О.В ., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 30.05.2016 року за р. №594, з однієї сторони, та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), з другої сторони, був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В., зареєстрований в реєстрі за №526 /а.с.71-72/. За умовами договору купівлі-продажу, [PERSON] передав у власність (продав), а [PERSON] та [PERSON] прийняли у власність (купили) в рівних частках кожний, земельну ділянку, загальною площею 0,0674 га, в тому числі по угіддях: 0,0056га - капітальна, 0,0004га - тимчасова, 0,0075га - прибудинкова територія, 0,0539га - прибудинкова територія, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] . Пунктом 2.1 договору встановлено, що за домовленістю сторін продаж земельної ділянки вчинено за 1524876 гривень 66 копійок, які продавець одержав від покупців повністю до підписання цього договору, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 31.05.2016 року, платіжним дорученням №2 від 31.05.2016 року, виданим ПАТ «БАНК ВОСТОК». /а.с.73-74/. На підставі укладеного вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.05.2016 року, за р.№526, приватним нотаріусом 31.05.2016 року було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на Ѕ частку земельної ділянки, площею 0,0674 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] (номер запису про право власності 14741792), та на Ѕ частку вказаного майна за [PERSON] (номер запису про право власності 14741800), що підтверджується інформаційною довідкою за №60293779 від 31.05.2016 року /а.с.170-171/. У той же час, судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси за номером цивільної справи №520/318/16-ц значиться зовсім інша справа, аніж за позовом [PERSON] та [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., про визнання припиненим зобов`язання за договором позики та іпотечним договором, зняття заборони відчуження, а відтак судом не ухвалювалось 06.04.2016 року рішення суду за наслідком спору між [PERSON] та [PERSON] щодо визнання припиненим зобов`язання за договором позики та іпотечним договором, зняття заборони відчуження, що підтверджується листом Київського районного суду міста Одеси від 28 вересня 2016 року за №4763 /а.с.29/. Вказаним листом, Київський районний суд міста Одеси також зазначив, що додана копія рішення нібито Київського районного суду міста Одеси від 06.04.2016 року по справі №520/318/16-ц, не відповідає дійсності. Статтею 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» встановлено, що рішення суду проголошується прилюдно, крім випадків, коли розгляд справи проводився у закритому судовому засіданні. Кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону. Згідно зі ст.3 зазначеного Закону, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Статтею 4 Закону встановлено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Загальний доступ до судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України забезпечується з дотриманням вимог статті 7 цього Закону. Судові рішення вважаються офіційно опублікованими за умови посвідчення органом, який забезпечує ведення Реєстру, відповідності судових рішень оригіналам або електронним копіям судових рішень, внесених до Реєстру. (ст. 5 Закону). Судом у Єдиному державному реєстрі судових рішень (ЄДРСР) перевірено наявність вказаної копії рішення Київського районного суду міста Одеси від 06.04.2016 року по справі №520/318/16-ц за позовом [PERSON] та [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., про визнання припиненим зобов`язання за договором позики та іпотечним договором, зняття заборони відчуження, та встановлено відсутність такого рішення суду, копія якого наявна в реєстраційній справі №935134351101 стосовно земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS]. В ЄДРСР за №520/318/16-ц значиться зовсім інша цивільна справа між іншими сторонами по справі та за другим предметом спору, а саме за заявою [PERSON] та [PERSON] про виправлення описки в ухвалі суду №520/318/16-ц від 02.02.2016 року про скасування заходів забезпечення позову, вжитих згідно ухвали Київського районного суду м. Одеси від 04.05.1996 р. Отже, у судовому засіданні достовірно встановлена та обставина, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси не перебувала цивільна справа № 520/318/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. про визнання припиненим зобов`язання за договором позики та іпотечним договором, зняття заборони відчуження, а відповідно й не ухвалювались рішення від 06.04.2016 року. Разом з тим, суд бере до уваги, що на теперішній час відсутній вмотивований вирок суду про визнання винними [PERSON] та [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а у відповідності до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 182 ЦК України, право власності на інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним За приписами ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Крім того, судом враховується що у відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель зобов`язаний звернутися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки не пізніше 14 днів з дня повного погашення боргу за основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою. У даному випадку, як вбачається, іпотекодержатель [PERSON] з такими вимогами щодо припинення встановлених обтяжень на підставі іпотеки не звертався, та взагалі здійснення такого припинення записів було здійснено без його згоди, як іпотеко держателя. Отже проведена державна реєстрація погашення 17.05.2016 року запису про іпотеку №10185851 (перенесений 17.05.2016 року за №14525775) та погашення 17.05.2016 року запису про заборону на нерухоме майно №10185846 (перенесений 17.05.2016 року за №10185846) стосовно земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] , на підставі неіснуючого судового рішення є незаконною, що прямо передбачено законом, а відтак не тягне за собою правових наслідків. З урахуванням того, що вказані записи про припинення обтяжень не несуть правових підстав, попередні записи є чинним, у зв`язку з чим, суд доходить до висновку, що на час здійснення [PERSON] продажу земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] , відповідачам [PERSON] та [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В, зареєстрованого в реєстрі за №526, вказане майно - земельна ділянка фактично перебувала під обтяженням - забороною його відчуження та іпотекою, на підставі договору іпотеки від 27 серпня 2010 року, іпотекодержателем за яким є позивач [PERSON] Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст.1 Закону України «Про іпотеку». Статтею 2 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що Законодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, цього Закону та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України. Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цей об`єкт. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. (ст. 4 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до п. 1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. (ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Статтею 4 вказаного Закону встановлено, що державній реєстрації прав підлягають зокрема: іпотека та заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Отже записи про іпотеку та заборони відчуження майна входять до складових видів поняття обтяження. Обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору (ст.2 зазначеного Закону). На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що на підставі договору іпотеки від 27 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р .Ю., зареєстрованого в реєстрі за №1236, стосовно нерухомого майна належного на праві власності відповідачу [PERSON] - земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] , було накладено обтяження - іпотеку та заборону відчуження майна, записи про що були зареєстровані в Державному реєстрі заборони відчуження такого майна 27.08.2010 року. Крім того, як встановлено судом, записи про припинення зазначених записів на підставі неіснуючого судового рішення є незаконними, що прямо передбачено законом, а відтак не тягне за собою правових наслідків. Отже, на час здійснення [PERSON] продажу земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] , відповідачам [PERSON] та [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В, зареєстрованого в реєстрі за №526, вказане майно - земельна ділянка фактично перебувала під обтяженням - забороною його відчуження та іпотекою, на підставі договору іпотеки від 27 серпня 2010 року, іпотекодержателем за яким є позивач [PERSON] , а відтак [PERSON] станом на 31.05.2016 року не мав права розпоряджатись зазначеною земельною ділянкою, а відтак не мав обсягу правових прав на здійснення продажу вказаного майна. Статтею 328 ЦК України передбачено що, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, відповідно до статті 328 ЦК України, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Як встановлено ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України тільки власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). У відповідності до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. За загальним правилом, викладеним у ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст. 203 ЦПК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. З урахуванням викладених норм законодавства, суд зазначає, що як вже було встановлено, на час здійснення [PERSON] продажу 31.05.2016 року спірної земельної ділянки, остання перебувала під обтяженням, а відтак [PERSON] не мав обсягу правових прав на здійснення продажу вказаного майна, а також земельна ділянка перебувала саме під іпотекою, на підставі договору іпотеки від 27.08.2010 року, відповідно до умов якого встановлено, що іпотекодавець [PERSON] має право відчужувати, передавати в оренду, лізинг, спільну діяльність, у безоплатне користування іншим особам предмет іпотеки, проводити будь-які будівельні роботи з предметом іпотеки, іншим чином розпоряджатися предметом іпотеки виключно за попередньою письмовою згодою іпотекодержателя - [PERSON] , яка в свою чергу, як вже було встановлено, останнім не надавалась на час укладення спірного договору. Враховуючи, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 31.05.2016 року не відповідає вимогам ч.2 ст. 203 ЦК України, суд приходить до висновку, що відповідно до частини 1 ст. 215 цього Кодексу він є недійсним, що є підставою для задоволення позову в цій частині. Під час розгляду питання щодо визнання зазначеного договору недійсним, судом також враховується, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу України (далі - ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. З огляду на вищенаведене та встановлені судом факти, вбачається, що спірна земельна ділянка, станом на момент її продажу 31.05.2016 року, перебувала під забороною на відчуження. В розумінні статті 215 ЦК України, [PERSON] може вважатися заінтересованою особою, яка має право оспорювати договір купівлі-продажу від 31.05.2016 року. Так, дійсно, позивач [PERSON] , яким оскаржується вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 31.05.2016 року, не був стороною цього договору, однак за цим договором, [PERSON] здійснив в порушення заборони відчуження земельної ділянки, яка в свою чергу перебувала під іпотекою, іпотекождержателем якої є позивач [PERSON] , який в свою чергу у відповідності до положень договору іпотеки від 27.08.2010 року та Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою своїх зобов`язань, має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок такого предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Тому позивач має власний інтерес вимагати визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з метою забезпечення для себе можливості в подальшому отримати задоволення своїх вимог до [PERSON] , за рахунок цього майна. Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Отже, ст. 51 Конституції України визначає механізми захисту прав свобод людини і громадянина. Наявність таких механізмів - одна з обов`язкових ознак справді демократичної держави. Особлива роль у захисті прав і свобод належить суду. Це обумовлено демократичністю і професіоналізмом судового розгляду, який базується на незалежності суду, гласності, змагальності, безпосередності, усності судового процесу, необхідності пред`явлення доказів тощо. Зміст ст. 55 відповідає міжнародно-правовим стандартам щодо гарантованого захисту основних прав і свобод людини. Стаття 8 Загальної декларації прав людини проголошує, що «кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом», а п. а ст. 3 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права в імперативній формі вимагає від кожної держави - учасниці цього Пакту «забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; б) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовими, адміністративними чи законодавчими властями або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту». Право кожного на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод закріплене в ч. 1 ст. 55 Конституції України універсальним юридичним засобом відстоювання людиною свого правового статусу в будь-якій конкретній життєвій ситуації. Судовий захист прав і свобод людини здійснюється в процесуальних формах, передбачених чинним законодавством, а саме, - в порядку цивільного, кримінального, адміністративного, а також конституційного судочинства. Найбільш місткою формою, пристосованою для безпосереднього захисту порушених прав, є цивільне судочинство. В Цивільному процесуальному кодексі України межі права на звернення до суду в порядку цивільного судочинства визначені досить широко. Стаття 4 ЦПК України передбачає, що усяка особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законих інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З урахуванням викладеного, проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи окремо, а також надавши оцінку їм в сукупності, суд вважає, що позивачем належним чином обрано спосіб захисту порушених прав та інтересів, позовні вимоги позивача в частині визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки є обґрунтованими, підлягають задоволенню, а відтак оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 31 травня 2016 року, укладений між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , на підставі довіреності посвідченої Гурською О.В ., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 30.05.2016 року за р. №594, з однієї сторони, та [PERSON] та [PERSON] , з другої сторони, стосовно земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, в тому числі по угіддях: 0,0056га - капітальна, 0,0004га - тимчасова, 0,0075га - прибудинкова територія, 0,0539га - прибудинкова територія, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А . В., зареєстрований в реєстрі за №526 - слід визнати недійсним. Згідно зі статтями 216, 217 ЦК, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (двостороння реституція). Якщо у зв`язку з вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною особою. Наслідки недійсності нікчемного правочину, передбачені законом, не можуть змінюватись за домовленістю сторін. Недійсність окремих частин правочину не призводить до недійсності решти його частини і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений без включення до нього недійсної частини. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 10 ППВСУ № 9, реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. «Реституція у вузькопрактичному розумінні є передусім загальним наслідком недійсності правочинів усіх видів незалежно від підстав недійсності й полягає в приведенні сторін у первісний стан. З урахуванням положень п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК результатом реституції можна визнати такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення. Порушенням права в такому випадку визнається вчинення правочину за наявності станом на момент його вчинення дефекту, який за законом може бути підставою недійсності правочину, а реституція виступає наслідком факту визнання правочину недійсним або констатації недійсності правочину (в разі нікчемності правочину) і заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до початкового стану, тобто такого, який вони мали до вчинення правочину. Судом враховується, що у відповідності до ч.5 ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Вимога про застосування реституції в якості застосування наслідків недійсності правочину, заявлялась в судовому засіданні представником відповідачів по справі [PERSON] та [PERSON] , які є сторонами оспорюваного правочину, та вважав за доцільне здійснити такі дії, у разі задоволення позовних вимог. Щодо заявленої представником відповідачів вимоги про застосування реституції в якості застосування наслідків недійсності правочину, представник позивача по справі не заперечував, та навпаки вважав за доцільне здійснити такі дії. Як встановлювалось судом, за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 31.05.2016 року, продавець [PERSON] одержав від покупців [PERSON] та [PERSON] повністю до підписання цього договору грошові кошти в рахунок продажу спірної земельної ділянки, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 31.05.2016 року про сплату [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 762438 гривень 33 копійки, платіжним дорученням №2 від 31.05.2016 року про сплату [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 762438 гривень 33 копійки. /а.с.73-74/. Також на підставі вказаного договору купівлі-продажу, за [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано право спільної часткової власності, а саме за кожним по Ѕ частці, стосовно земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] , а право власності [PERSON] на це майно було припинено. На підставі викладеного, з урахуванням визнання спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, суд вважає за можливе застосувати реституцію у якості застосування наслідків недійсності правочину та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 1524876 гривень 66 копійок, а саме на користь кожного по 762438 гривень 33 копійки. Одночасно суд вважає за необхідне, припинити право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] стосовно земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] , право власності на яку належало [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В., зареєстрованого в реєстрі за №526. Поновити право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку, яка належить йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії [NUMBER] , виданого ОРФ ДП «ЦДЗК» 05.05.2005 року, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корольовою Т.О. 30.06.2004 року за р.№2105, зареєстрованого в Книзі записі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорі оренди землі за №010550502426. Відповідно до ч.1 ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. У разі визнання недійсним договору питання про скасування державної реєстрації, вчиненої на підставі такого правочину, вирішується в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 26, п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». На підставі вищевикладеного, з метою поновлення прав сторін по справі та з метою сприяння безперешкодного виконання рішення суду, суд вважає встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого рішення суду, у разі набрання ним законної сили, є підставою відповідним суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, в тому числі нотаріусам, для скасування з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно: запису про право власності 14741792, стосовно державної реєстрації 31.05.2016 року за [PERSON] права спільної часткової власності на Ѕ частку земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] , внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 29831720 від 31.05.2016 14:01:25, приватний нотаріус Колодяжна Альвіна Валеріївна, Одеський міський нотаріальний округ, Одеська обл.; запису про право власності 14741800, стосовно державної реєстрації 31.05.2016 року за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) права спільної часткової власності на Ѕ частку земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] , внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 29831720 від 31.05.2016 14:01:25, приватний нотаріус Колодяжна Альвіна Валеріївна, Одеський міський нотаріальний округ, Одеська обл.; а також є підставою для поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно - запису про право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0674 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] , за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), яка належить останньому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії [NUMBER] , виданого ОРФ ДП «ЦДЗК» 05.05.2005 року, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корольовою Т.О. 30.06.2004 року за р.№2105. Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Позивачем під час розгляду справи було сплачено судовий збір в загальному розмірі 1762 гривні 00 копійок. З урахуванням задоволення позовних вимог, стягнення з відповідачів на користь позивача підлягає сплачений останнім судовий збір в сумі 1762 гривні 00 копійок, в рівних частках, а саме з кожного по 587 гривень 33 копійки. При вищевикладених обставинах та

Outcome: approved