Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

25.02.2015 року Державне територіально-галузеве обєднання Львівська залізниця (правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця) звернулося в суд з позовом до Брюховицької селищної ради, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Брюховицької селищної ради №510 від 29.05.2008, визнання недійсним державного акту серії ЯЯ №907168, виданого [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що для складання документів, що посвідчують право позивача на користування земельними ділянками смуги відведення, в тому числі по смт.Брюховичі позивач 03.07.2008р. уклав угоду із землевпорядною організацією ПП «Центр ринкових досліджень». При виконанні завдання за договором використовується план смуги відведення 1950 року, погоджений із виконкомом ради трудящих Львівської міської ради. З повідомлення ПП «Центр ринкових досліджень» від 02.10.2013р. №357/1 стало відомо, що складання відповідних правовстановлюючих документів неможливе, оскільки на частині смуги відведення виявлено перетин (накладання) земельної ділянки за кадастровим номером 4610166300:05:001:0014 площею 0,1088га, площа перетинання становить 0,0083га. Встановлено, що зазначена земельна ділянка оскаржуваним рішенням Брюховицької селищної ради надана у власність [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. На підставі вказаного рішення [PERSON] видано Державний акт про право власності на землю. Вважають, що приймаючи оскаржуване рішення Брюховицька селищна рада перевищила свої повноваження, порушила норми земельного законодавства щодо порядку передачі земельної ділянки, провела її без попереднього вилучення такої, як того вимагала норма ч.5 ст.116 ЗК України, всупереч ч.4 ст.84 ЗК України змінила її цільове призначення. В результаті таких дій порушено права ДТГО Львівська залізниця на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна в межах смуги відведення лінії Рудно-Підбірці та забезпечення безпеки руху. Зазначає, що право Залізниці на користування спірною земельною ділянкою підтверджується Планом смуги відведення лінії Львів - Рава-Руська Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км4+000м до км12+540м, розробленим проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1984 році, та Планом смуги відведення лінії Львів - Рава-Руська від 4 км по 20 км, розробленим Транспроекткарєром Південно-Західної комплексної експедиції від 1950 року. За цю ділянку залізниця здійснює сплату земельного податку, що підтверджується довідками про сплату земельного податку відокремленого підрозділу Залізниці «Підзамчівська дистанція колії» від 22.05.2014 №512, відокремленого підрозділу Залізниці «Львівська дирекція залізничних перевезень» від 20.05.2014 № 119/ДНКМ-1 та витягами з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок від 12.02.2013 №40/01-15/325-3 та від 28.02.2013 №40/01-15/577. Плани смуги відведення є проектно-технічною документацією, у розумінні ст.17 ЗУ «Про основи містобудування» є містобудівною документацію, що є основою при наданні земельної ділянки у власність. В ході розгляду справи позивачем подано уточнення позовних вимог, у яких просить позовну вимогу у прохальній частині позовної заяви щодо визнання недійсним державного акту на землю замінити на належну вимогу, а саме: «Скасувати запис № 18532675 про право власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 4610166300:05:001:0062, загальною площею 0,0083 га, що знаходиться у смт. Брюховичі м. Львова із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Інші позовні вимоги залишив без змін. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги, з врахуванням уточнень, підтримав повністю, просив суд позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] проти позову заперечила, надала пояснення про те, що спірну земельну ділянку з кадастровим номером 4610166300:05:001:0014 успадкувала від батька [PERSON], якому, як вчителю, рішенням виконкому Брюховицької районної [PERSON] депутатів від 8 квітня 1952 року був закріплений дім в Брюховичах по вул. Піонерській 22 (тепер Широка 36). На той час була чинною [PERSON] Міністрів СРСР від 10 лютого 1948 р. N 246 Про пільги та переваги для вчителів початкових та середніх шкіл, п.36) якої постановляв: ..зобов'язати [PERSON] Міністрів республік і обл(край)виконкоми: виділяти сільським вчителям присадибні земельні ділянки за нормами, встановленими для колгоспних дворів даного району, але не більше 0,25 та на сім'ю вчителя. Право користуванні підтверджується копією плану земельної ділянки [PERSON] з печаткою Львівського міжміського БТІ, датованого 26.12.1952 роком. Відомостями з Погосподарської книги N 2 на 1953, 1954, 1955р.р. з вказанням розміру ділянки [PERSON] В склад цієї ділянки входить земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером 4610166300:05:001:0014. Отже їх сім'я з 1952р. безперервно користується цією земельною ділянкою. Земельна ділянка завжди була огороджена, спочатку дерев'яним парканом, а з 1966 року металевою сіткою, яка до сьогодні стоїть без будь-яких змін та переміщень. Жодних межових знаків, які б свідчили про те, що частина ділянки є в користуванні залізниці і входить до смуги відведення, нема і ніколи не було. Також зазначає, що на виконання постанови РМ СРСР №83 від 27.01.1962р. Міністерство шляхів сполучення СРСР 30.01.1963 року затвердило "Інструкцію про норми і порядок відведення земель для залізничних доріг і використання смуги відведення. Частина 2 п.3 цієї Інструкції визначає, що:"Ширина смуги відведення на перегонах при висоті насипу і глибині виїмки до 1 м, коли не потрібно пристрої резервів, кавальєрів і укріплювальних споруд, а також захисних лісонасаджень, не повинна перевищувати:.. для залізниць III категорії 23,0м. Відповідно до Акту обстеження земельної ділянки наведеного у позові, її ділянка на підставі викопіювання з геодезичної зйомки знаходиться на відстані 22,06 - 24,5 м. А отже, це не суперечить "Інструкції про норми і порядок відведення земель для залізничних доріг і використання смуги відведення, що діяла в той час, коли її сімя вже 11 років з 1952 року користувалась даною ділянкою. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник Брюховицької селищної ради [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, вважає безпідставним посилання позивача на те, що ДТГО «Львівська залізниця» є належним землекористувачем і використовує спірну земельну ділянку на підставі Плану смуги відведення 2-ої дистанції Служби колії в межах Брюховицького району Львівської області» проте позивачами не представлено акту на постійне користування згідно ст.126 ЗК України. Позивачами не представлено відомостей з державного земельного кадастру про реєстрацію права на постійне користування, не представлено документів про виніс меж земельної ділянки, якою користується ДТГО «Львівська залізниця», на місцевості, не долучено документів про сплату земельного податку за користування спірною земельною ділянкою. Позивачем наводиться великий перелік нормативно-правових актів СССР та УРСР, згідно яких ДТГО «Львівська залізниця» здійснювала користування земельною ділянкою в спеціальному порядку і оформляти право постійного користування не зобовязана. Проте посилання на окремі статті вирвані з контексту цілого правового акту. Згідно п.32 «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затвердженої заступником Міністра шляхів сполучення СРСР від 30.01.1963р., «Границы полосы отвода на местности должны обозначаться межевыми знаками, устанавливаемыми через каждые 250 м и на всех углах поворота линии. В конторах дистанций пути и в службах пути зданий и сооружений дорог должны постоянно храниться акты на право пользования землей и планы утвержденной полосы отвода земли дистанций и соответственно дороги». Діюче на той час земельне законодавство передбачало обов'язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю, забороняло приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею. Щодо рішення Брюховицької селищної ради від 29.05.2008 року №510, то цим рішенням земельна ділянка в приватну власність гр.[PERSON] не передавалась. Земельна ділянка належала батьку відповідачки відповідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 16.03.2000 року №2418, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 14.06.1994 року №260. Згідно даного рішення гр.[PERSON] передано в приватну власність земельну ділянку пл.0,15 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд та 0,1087 га для ведення особистого селянського господарства. Після смерті [PERSON] спадкове майно, згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.09.2003 року №4-2127, перейшло до гр.[PERSON] У звязку зі зміною земельного законодавства у 2002 році, спадкоємець зобовязана була виготовити технічну документацію на успадковані земельні ділянки та зареєструвати окремі державні акти на успадковані земельні ділянки. Вказане рішення прийнято Брюховицькою селищною радою відповідно до п.2 ст.186 ЗК України. Зміни до землевпорядних проектів та інших матеріалів з питань землеустрою вносяться за рішенням органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування або власників землі та землекористувачів, які затвердили ці проекти. Так як земельна (земельні) ділянки гр.[PERSON] були вже відведені, але при переоформленні на спадкоємця були змінені довжини ліній, рішенням Брюховицької селищної ради затверджено змінену конфігурацію земельної ділянки пл.0,1087 га. Також представник відповідача покликається на практику Європейського суду з прав людини щодо захисту прав особи на мирне володіння своїм майном. Просить у задоволенні позовний вимог відмовити. Судом до часті у справі залучено в якості співвідповідача державного реєстратора Управління державної реєстрації Львівської міської ради [PERSON] та в якості третьої особи без самостійних вимог Управління державної реєстрації Львівської міської ради. Державний реєстратор відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень управління державної реєстрації юридичного департаменту [PERSON] в судовому зсіданні проти позовних вимог заперечила, пояснила, що за заявою [PERSON] від 04.01.2017р. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на земельну ділянку вона, як державний реєстратор відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, 11.01.2017 року прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Заявницею разом із заявою були подані необхідні документи відповідно до ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 54 Порядку для державної реєстрації права власності на земельну ділянку, що створюється шляхом поділу або обєднання. Підстав для відмови [PERSON] в державній реєстрації не було. Як державний реєстратор, вона діяла винятково в межах, визначених законом. Просить у позові відмовити. Представник третьої особи відділу Держземагенства у м.Львові Львівської області надав суду пояснення за якими земельна ділянка площею 0,1087га на вул.Широкій36 в смт.Брюховичі кадастровий №4610166300:05:001:0014 належить [PERSON] Станом на січень 2015р. ця земельна ділянка відносилася до земель сільськогосподарського призначення. Вона входила в межі земельної ділянки площею 0,2587га на вул.Широкій,36 в смт.Брюховичі, яка знаходилася у власності [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель згідно державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого 16.03.2000р. на підставі рішення Брюховицької селищної ради від 14.06.1994р. №260. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши зібрані по справі докази, зясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. За загальними положеннями ЦПК України обовязок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Встановлено, що рішенням Брюховицької селищної ради від 29.05.2008 року №510 у за заявою [PERSON] звязку з проведенням інвентаризації було затверджено змінену конфігурацію земельної ділянки площею 0,1087га при збереженні площі, яка знаходиться на вул.Широкій,36 гр.[PERSON], що проживає в [INFO]. Вказана земельна ділянка належала батьку відповідачки гр.[PERSON] відповідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 16.03.2000 року №2418, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 14.06.1994 року №260. Згідно даного рішення гр.[PERSON] передано в приватну власність земельну ділянку пл.0,15 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, також передано земельну ділянку суміжну з присадибною прощею 0,0900га для ведення садівництва. Рішенням від 25.09.1996р. №391 до присадибної ділянки долучено ділянку площею 187кв.м. Загальна площа ділянки після доручення становитиме 2587кв.м. Після смерті [PERSON] ця земельна ділянка, згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.09.2003 року №4-2127, перейшла у власність гр.[PERSON] У звязку зі зміною земельного законодавства у 2002 році, спадкоємець зобовязана була виготовити технічну документацію на успадковані земельні ділянки та зареєструвати окремі державні акти на успадковані земельні ділянки. Рішення від 29.05.2008р. за №510 прийнято Брюховицькою селищною радою відповідно до п.2 ст.186 ЗК України. Зміни до землевпорядних проектів та інших матеріалів з питань землеустрою вносяться за рішенням органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування або власників землі та землекористувачів, які затвердили ці проекти. Оскільки земельні ділянки гр.[PERSON] були вже відведені, але при переоформленні на спадкоємця були змінені довжини ліній, рішенням Брюховицької селищної ради від 29.05.2008р. №510 затверджено змінену конфігурацію земельної ділянки пл.0,1087 га. На підставі свідоцтва про право на спадщину та вказаного рішення [PERSON] видано Державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,1088га кадастровий №4610166300:05:001:0014 серії ЯЖ №640143, зареєстрований 22.06.2010р. З наданих суду копій технічного звіту по підготовці і видачі державного акту на право приватної власності на землю [PERSON] за 1997р. встановлено, що при встановленні та узгодженні меж земельної ділянки були встановлені межові знаки земельної ділянки, закріплені металевими стовпами огорожі. Відомості про наявність на цій земельній ділянці будь-яких інших чужих межових знаків відсутні. Також встановлено, що [PERSON] поділила належну їй земельну ділянку кадастровий №4610166300:05:001:0014 в смт.Брюховичі на вул.Широка,36 на дві окремі ділянки та державним реєстратором відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень управління державної реєстрації юридичного департаменту [PERSON] 04.01.2017р. зареєстровано право власності [PERSON] на земельні ділянки площею 0,0083га кадастровий №4610166300:05:001:0062, номер запису 18532275, та площею 0,1004га кадастровий №4610166300:05:001:0061, номер запису18532675. Державна реєстрація права власності на земельну ділянку кадастровий номер 4610166300:05:001:0014 скасована у звязку із скасуванням реєстрації земельної ділянки як обєкту нерухомого майна в наслідок поділу. Відповідно до ст.3 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ст.125 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. У відповідності до ст. 131 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Згідно Типового положення про міське управління (відділ) земельних ресурсів (Затвердженого [PERSON] КМУ від 24 лютого 2003 р. № 200 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) міське управління (відділ) земельних ресурсів є територіальним органом Державного комітету України по земельних ресурсах і підзвітне та підконтрольне йому. У відповідності до п. 11 Положення Управління (відділ) відповідно до покладених на нього завдань організовує видачу державних актів на право власності на землю і право користування землею, оформлення договорів на право тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, та здійснює їх реєстрацію. Порядок виготовлення державних актів передбачений Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності, на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і правої постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі (Затверджена Наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 04.05.1999р. N 43). Статтею 6 Закону України Про залізничний транспорт передбачено, що землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України. До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Для забезпечення у межах смуги відведення нормальної експлуатації залізничних колій, ліній і електропостачання та зв'язку, інших пристроїв та об'єктів залізничного транспорту загального користування, а також у місцях, де є небезпека зсувів, обвалів, розмивів, селей, снігозанесень та інших небезпечних впливів, встановлюються охоронні зони. Згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об'єктів транспорту. Згідно ст. 68 Земельного кодексу України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його і облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, і необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. За ст.69 ЗК України землями транспорту … визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного, автомобільного,…транспорту. Розміри земельних ділянок, що надаються для зазначених цілей, визначаються відповідно до затверджених у встановленому порядку норм і проектно-технічної документації, а відведення ділянок провадиться з урахуванням черговості їх освоєння. Відповідно до ст.79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Пунктом 2 ст.152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Звертаючись до суду з цим позовом ПАТ Укрзалізниця вказувала на те, що для складання документів, які посвідчують право позивача на користування земельними ділянками смуги відведення, в тому числі по смт.Брюховичі, позивач 03.07.2008р. уклав угоду із землевпорядною організацією ПП «Центр ринкових досліджень». Із повідомлення від 02.10.2013 №357/1 ПП «Центр ринкових досліджень» з доданим викопіюванням з плану геодезичної зйомки смуги відведення, Залізниці стало відомо, що складання відповідних правовстановлюючих документів на дані землі, в межах, визначених наданими вихідними даними, на сьогодні є неможливим, оскільки на частині смуги відведення виявлено перетин (накладання) земельної ділянки за кадастровим номером 4610166300:05:001:0014, загальна площа якої становить 0,1088 га, площа перетинання становить 0,0083 га. ПАТ Укрзалізниця зазначає, що користується землями в межах смуги відведення, в тому числі спірною земельною ділянкою, згідно планів смуги відведення лінії Львів - Рава-Руська Львівської залізниці від км 4 до км І2+540м розробленого проектною організацією «Дорпроект Південно-Західної залізниці» у 1984 році, а також смуги відведення лінії Львів - Рава-Руська Львівської залізниці від км 4 до км 20, розробленого проектною організацією «Транспроекткарєр Південно-Західної комплексної експедиції» у 1950 році., Державного акту на право користування земельною ділянкою в межах смуги відводу позивач не має, а лише проводяться роботи з інвентаризації земель у смузі відведення залізничних колій та оформлення документації про право позивача на постійне користування землею. Проте, докази, які б підтверджували у встановленому порядку надання позивачу земельної ділянки в користування, в матеріалах справи відсутні. Позивачами не представлено акту на постійне користування згідно ст.126 ЗК України, відомостей з державного земельного кадастру про реєстрацію права на постійне користування, документів про виніс меж земельної ділянки, якою користується ДТГО «Львівська залізниця», на місцевості. Суд відхиляє твердження позивача про те, що на час розроблення планів смуг відведення залізниці, виготовлення документів на право постійного користування земельними ділянками не зобовязувалося. Діюче на той час земельне законодавство передбачало обов'язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю, забороняло приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею. Про це свідчать норми п.10 «Положения о землях, предоставленных транспорту», затвердженого постановою ЦВК СРСР, РНК СРР 28.08.1925р., п.32 «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затвердженої заступником Міністра шляхів сполучення СРСР від 30.01.1963р., Земельних кодексів Української PCP 1927 та 1970 років. Згідно ст.ст.195,200 діючого на той час Земельного кодексу УРСР державний запис землекоритсувань (земельна реєстрація) має своїм завданням в інтересах загально-державного управління землею, а також за для потреб різних галузей народного господарства та захисту прав й інтересів землекористувачів збирати та переховувати в систематичному та наглядовому вигляді правдиві та вчасні відомості про правове й господарське становище всіх землекористувачів. Для цього при земельній реєстрації відбираються такі відомості про кожну земельну дільницю: місцеположення та назва земельної дільниці; найменування землекористувачів та підстав, що на них вони одержали дані дільниці; окремі упоноваження та повинності, звязані з користуванням дільницею; інші відомості, що їх необхідність буде встановлена наступними розпорядженнями. Проведення земельної реєстрації покладається на наркомзем та його місцеві органи. Статтею 10 Закону СРСР від 13.12.1968р. "Об утверждении основ земельного законодательства Союза ССР и союзных республик" передбачено, що "приступать к пользованию предоставленным земельным участком до установления соответствующими землеустроительными органами границ этого участка в натуре (на местности) и выдачи документа, удостоверяющего право пользования землей, запрещается. Право землепользования колхозов, совхозов и других землепользователей удостоверяется государственными актами на право пользования землей. Формы актов устанавливаются Советом Министров СССР" Позивачем не доведено недотримання Брюховицькою селищною радою встановленого порядку надання земельної ділянки у власність, порушення права Залізниці на землекористування у розмірах, визначених Планами смуги відведення лінії Львів - Рава-Руська Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км4+000м до км12+540м 1984 та 1950 рр. Відтак, безпідставними є твердження позивача про те, що Брюховицька селищна рада при передачі земельної ділянки у власність [PERSON] порушила порядок передачі спірної земельної ділянки, без попереднього вилучення такої ділянки у Залізниці, порушила заборону передавати землі державної власності із земель під залізницями у приватну власність. Вимога про визнання незаконним та скасування рішення Брюховицької селищної ради від 29.05.2008 року №510 «Про затвердження конфігурації земельних ділянок при збереженні площі» задоволенню не підлягає. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Втручання будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх обєднань у діяльність державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Відповідно до п.3 ст.10 Закону державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Встановлено, що державним реєстратором [PERSON] запис №18532675 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 4610166300:05:001:0062 загальною площею 0,0083га, що знаходиться в смт.Брюховичі, вул.Широка,36, зроблений на підставі поданих документів, що відповідали вимогам законодавства підстави для відмови у державній реєстрації не було. При вирішенні справи суд керується ст. 17 Закону України від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенцією про захист прав людини та основних свобод і практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, рішеннями ЄСПЛ від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», від 11.01.2007р. «Кузнецов та інші проти Російської Федерації» про право сторони бути вислуханою і бути почутою судом, право на мотивоване судове рішення. Суд також при вирішенні спору застосовує положення ст. 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року, відповідно до яких кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності (права власності) інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, та посилання на рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії», відповідно до якого визнання недійсним правового акту органу влади згідно якого особа набула права власності на майно та подальше позбавлення її цього майна на підставі того, що орган влади порушив закон є неприпустимим. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed