Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

[PERSON] 05.02.2016р. звернулась в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про визнання недійсним договору фінансового лізингу, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 серпня 2014 року між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» та нею, з метою задоволення її особистих потреб, було укладено Договір №000972 фінансового лізингу (надалі - Договір лізингу), згідно п.1.1. якого, лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі - предмет лізингу, визначений у п.3.1. цього Договору), а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі, згідно з умовами цього Договору. Пунктом 3.1 Договору лізингу визначено, що предметом лізингу є автомобіль. 29.08.2014 р. вона здійснила оплату у розмірі 50 000,00 (пятдесят тисяч) грн., як реєстраційний платіж згідно договору № 000972 від 29.08.2014...», що підтверджується квитанцією про оплату № 0.0.293266089.1., а також 200,00 грн., що підтверджується квитанцією про оплату 0.0.293266089.2. Проте, вважає, що Договір № 000972 фінансового лізингу від 29.08.2014 р, є недійсним і з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» слід стягнути в її користь сплачені нею грошові кошти в сумі 50 000,00 грн. Посилаючись на наведене, та приймаючи до уваги те, що Договір № 000972 фінансового лізингу від 29. 08.2014 р. не був посвідчений нотаріально, позивач просить суд визнати недійсним Договір № 000972 фінансового лізингу від 29.08.2014р., укладений між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON]; застосувати наслідки недійсності правочину - стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» в користь [PERSON] 50000,00 (пятдесят тисяч) гривень, сплачених згідно квитанції № 0.0.293266089.1 від 29.08.2014 року; стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» в користь [PERSON] 200 (двісті) гривень, сплачених згідно квитанції № 0.0.293266089.2 від 29.08.2014р. Згідно з поданою представником позивача заявою про зміну предмету позову [PERSON] просить також встановити, що Договір № 000972 фінансового лізингу від 29.08.2014р., укладений між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] є нікчемним; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» в користь [PERSON] 50 000,00 (пятдесят тисяч) гривень. Інші вимоги залишаються без змін. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності його та позивача, в якій зазначив, що позов підтримує з наведених у позовній заяві мотивів. Представник відповідача подав в суд заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позов не визнає, додавши письмове заперечення проти позову. Дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлює, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). З матеріалів справи вбачається, що 29 серпня 2014 року між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», як лізингодавцем, та [PERSON], як лізингоодержувачем, з метою задоволення її особистих потреб, було укладено Договір №000972 фінансового лізингу. Згідно п.1.1. Договору лізингу, лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі - предмет лізингу, визначений у п.3.1. цього Договору), а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі, згідно з умовами цього Договору. Пунктом 3.1 Договору лізингу визначено, що предметом лізингу є автомобіль. Як встановлено судом, 29.08.2014 р. позивач здійснила оплату у розмірі 50000,00 (пятдесят тисяч) грн., як реєстраційний платіж згідно договору № 000972 від 29.08.2014...», що підтверджується квитанцією про оплату № 0.0.293266089.1., а також 200,00 грн., що підтверджується квитанцією про оплату 0.0.293266089.2. Суд вважає, що Договір № 000972 фінансового лізингу від 29.08.2014 р, є недійсним і з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» слід стягнути в користь позивача сплачені нею грошові кошти в сумі 50 000,00 грн. з наступних підстав. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів"містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті3, частина третя статті509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу№000972 від 29 серпня 2014 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості (пункт 3.5, розділ 3 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно пункту 3.5 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 3.5 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувача на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу . України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. При прийнятті рішення судом враховано правову позицію Верховного Суду України викладену в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. Відповідно, суд вважає обґрунтованим вимогу позивача про визнання договору недійсним. На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій стороні завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ч.2 ст.216 ЦК України). Враховуючи вищевказану норму, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача внесену нею оплату за товари/послуги в сумі 50000,00 (пятдесят тисяч) гривень, сплачених згідно квитанції № 0.0.293266089.1 від 29.08.2014 року та в розмірі 200 (двісті) гривень, сплачених згідно квитанції № 0.0.293266089.2 від 29.08.2014р. На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з врахуванням п. 10 ч. 1\~ст. 80 ЦПК України, стягнути з відповідача судовий збір на користь держави в розмірі 1102,40 грн. (551 гривня 20 копійок за вимогу майнового характеру + 551 гривня 20 копійок за вимогу немайнового характеру .

Outcome: approved