Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства з питань поводження з відходами, як вторинною сировиною про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої вимоги мотивував тим, що в період з 01 жовтня 2014 року по 05 червня 2015 року він працював на посаді заступника начальника відділу договірної та претензійно-позовної роботи юридичного департаменту Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною. В день звільнення позивачу не було добровільно виплачена заборгованість по заробітній платі у зв'язку із чим 08 липня 2016 року заборгованість по виплаті заробітної плати становить 17 000,00 грн. Просить стягнути з відповідача нараховану та не виплачену заробітну плату у розмірі 17 000,00 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 142 946,96 грн. Під час розгляду справи по суті позивач уточнив позовні вимоги та просить стягнути з відповідача нараховану та не виплачену заробітну плату у розмірі 17 000,00 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 06 червня 2015 року по день ухвалення судом рішення. Позивач у судове засідання не з'явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Направив на адресу суду заяву у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглядати справу без його участі, проти заочного рішення не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. До суду надійшли заперечення, в яких зазначено, що у зв»язку з арештом рахунку підприємства, відкритому в Державному казначействі України, з якого безпосередньо здійснюється виплата заробітної плати працівникам підприємства та обов»язкові платежі до бюджету, не проведено виплат. З метою виплати заробітної плати та обов»язкових платежів до бюджету підприємство надало УДКСУ у Печерському районі платіжні доручення та підтвердні документи для здійснення відповідних виплат. Проте платіжні доручення досі залишаються без виконання та знаходяться в УДКСУ у Печерському районі, яке повідомило підприємство, що оплата згідно з поданими платіжними дорученнями буде здійснена лише після списання у повному обсязі коштів за рішенням суду. Підприємство звернулося до Окружного адміністративного суду з позовом про визнання дій управління державної казначейської служби у Печерському районі неправомірними та зобов»язати здійснити оплату праці в першочерговому порядку. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року було частково задоволено позовні вимоги позивача та визнано протиправною бездіяльність Державної казначейської служби у Печерському районі м. Києва щодо нездійснення оплати праці працівникам підприємства у першочерговому порядку. Тому відповідач вважає, що було вжито всіх можливих заходів в найкоротші терміни здійснити всі належні виплати. Звернення позивача з позовом через 1 рік і 6 місяців після звільнення, представник відповідача вважає таким, що порушує вимоги ст. 233 КзПП України, оскільки останнім днем звернення до суду з позовною заявою було 05 вересня 2015 року. Просила при визначені відшкодування за час затримки розрахунку здійснити з урахуванням істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком, а також застосувати принцип співмірності. Із зазначених підстав просила суд відмовити у задоволенні позову. За згодою позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. На підставі ст.197 ч.2 ЦПК України справа розглянута у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд встановив наступні фактичні обставини. Позивач перебував у трудових правовідносинах з відповідачем з 01 жовтня 2014 року по 05 червня 2015 року, звільнений за п. 1 ст. 40 КЗпП України - у зв'язку зі скороченням штату (а.с.7-8, 9, 12). Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно довідки про заробітну плату №09/345 від 08 липня 2016 року заборгованість з оплати праці ДП «Укрекоресурси» перед [PERSON] складає 17 000,00 грн. Середньоденна заробітна плата складає 368,42 грн. (а.с. 13). У відповідності зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно судового наказу, виданого Дарницьким районним судом м. Києва від 30 грудня 2016 року, з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною стягнуто на користь [PERSON] нараховану. але невиплачену заробітну плату в розмірі 17 000,00 грн.(а.с. 45). Під час розгляду справи позивач не відмовився від позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по заробітній платі не підлягають задоволенню. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплат у сумі за період з 06 червня 2015 року по день винесення рішення. Згідно довідки № 71 від 05 квітня 2017 року заборгованість відповідача перед позивачем по сплаті заробітної плати складає 17 000,00 грн. (а.с. 62), що свідчить про невиконання відповідачем судового наказу виданого Дарницьким районним судом м. Києва від 30 грудня 2016 року. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" передбачає виплату середнього заробітку за час затримки виплат, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї провини, відсутність грошей у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно п.32 постанови № 9 від 6 листопада 1992 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві менш двох місяців, обчислення провадиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року та від 11 червня 2014 року. Відповідачем надано письмові заперечення, в яких просив при визначені відшкодування за час затримки розрахунку здійснити з урахуванням істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком, а також застосувати принцип співмірності. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14: «Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку на засадах співмірності тільки в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог. Оскільки у справі, яка переглядається, вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум судом задоволені в повному обсязі, то й підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні в суду не було. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата». Зазначені відповідачем обставини не є підставою для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно довідки Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною за квітень 2015 року та травень 2015 року позивачу нараховано заробітну плату в загальному розмірі 12 526 грн. 14 коп. (а.с.47, 62). Середньоденна заробітна плата позивача в квітні 2015 року та травні 2015 року склала у сумі 368 грн. 42 коп. ((3 469,27 грн. + 9 056,87 грн.) : 34 робочих дні). Суд вважає цей факт встановленим за правилами ч.1 ст. 61 ЦПК України, відповідно до якої не підлягають доказуванню обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивач просив про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи 06 червня 2015 року по день винесення рішення, 06 квітня 2017 року, що становить 459 робочих днів. Отже, середній заробіток за час затримки виплат за період з 06 червня 2015 року по 06 квітня 2017 року складає у сумі 169 104 грн. 78 коп. (368,42 грн. х 459 робочих дні). Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Тому позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства з питань поводження з відходами, як вторинною сировиною в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню в повному обсязі: стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплат за період з 06 червня 2015 року по 06 квітня 2017 року у сумі 169 104 грн. 78 коп. (без врахування прибуткового податку й інших обов'язкових платежів). Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про судовий збір" при подачі позовної заяви: майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем сплачується судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Місячний розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня 2017 року становить 1 600 грн. 00 коп. У зв'язку з тим, що позовні вимоги майнового характеру задоволено частково, а позивач звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір майнового характеру, виходячи з такого розрахунку. Після пред'явлення позову до суду 30 грудня 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва видано судовий наказ, яким з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною стягнуто на користь [PERSON] нараховану. але невиплачену заробітну плату в розмірі 17 000,00 грн. Позивач в ході судового розгляду справи не підтримав позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 17 000,00 грн. у зв'язку з винесенням Дніпровським районним судом м. Києва судового наказу про стягнення заборгованості по заробітній платі. Однак згідно вимог ч.1 ст. 89 ЦПК України якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача. Позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплат задоволено повністюв розмірі 169 104 78 грн. Згідно п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо в позовній заяві об'єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов'язаних між собою, то, враховуючи, що об'єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог (пункт 10 частини першої статті 80 ЦПК). При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Виходячи із загальної суми задоволених вимог 189 104,78 грн. (169 104 78 грн. + 17 000,00 грн.) з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 1 891,05 грн.( 189 104,78 грн.х1%).

Outcome: partial