Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 20 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ВВД ФССНВВПЗ України в Гірницькому районі міста Макіївка Донецької області про стягнення невиплачених щомі-сячних виплат у звязку із втратою годувальника відмовлено. На вказане рішення [PERSON] подала апеляційну скаргу та просила рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 20 липня 2016 року скасува-ти та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, позивачка зазначила, що відповідач визнає, що вона перебуває у нього на обліку, проте не здійснює страхові виплати через проведення в Донецькій області (м. Макіївка) АТО. Натомість постанова про припинення нарахування позивачу страхових виплат не видавалася. Посилання суду, як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог, на поста-нову КМУ № 531 від 01.10.2014 року «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообовязкове державне соціальне страхування» та постанову Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 20 від 11.12.2014 року «Про затвердження Порядку надання стра-хових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення АТО» є незаконною, адже право на соціальний захист гарантується Конституцією України, натомість дані постанови змінюють права громадян в бік звуження. П. 2 тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціаль-них виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і органі-заціям Донецької та Луганської областей, який став причиною невиплати позивачу приз-начених щомісячних страхових виплат, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва визнано незаконним та нечинним з моменту прийняття. Крім того, відсутність фінансування у відповідача не є аргументом для невико-нання своїх зобовязань (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко про-ти України»). Позивачка надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення. Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи представника відповідача, дослі-дивши ма¬теріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню підлягає частково, а оска-ржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове рішення, виходячи з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку як отримувач щомісячних страхових виплат у зв'язку із втратою годувальника, відповідно до рішення Гірницького місцевого суду м. Макіївка Донецької області від 09.02.2002 року, його батько [PERSON] помер 22.03.2002 року і 21.10.2002 року висновком МСЕК був встановлений причинний зв'язок його смерті з професійним захворюванням, суд зобов'язав відділення виконавчої дирекції ФССНВ на виробництві та професійних захворювань України у Гірницькому районі м. Макіївки Донецької області виплачувати щомісячні виплати у зв'язку із втратою годувальника з подальшим коригуванням та виплачувати сину [PERSON] до 18 річного віку (або до закінчення навчання на денному відділенні у ВНЗ до 23 років) з подальшим коригуванням сум виплат. Зазначені обставини визнаються відповідачем та не оспорюються. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з щомі-сячних страхових виплат, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутні під-стави для отримання страхових виплат, оскільки з липня 2014 року по теперішній час на території м. Макіївка проводиться антитерористична операція і Відділення виконавчої ди-рекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профе-сійних захворювань України у Гірницькому районі м. Макіївки свою діяльність там не здійснює. Також суд першої інстанції проаналізувавши постанову Правління Фонду соціа-льного страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України №20 від 11.12.2014 року «Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов'язко-вим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та про-фесійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції» прийшов до висновку, що страхові ви-плати, виплати на медичну та соціальну допомогу здійснюються особам, що переселили-ся, переміщені з тимчасово окупованої території, району проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації, за фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. Оскіль-ки позивач довідку про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції не надав, дані про його постійну реєстрацію на іншій території України поза межами території проведення антитерористичної операції відсутні, то суд прийшов до висновку про відмову у задово-ленні позову. Між тим, з даним висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки рішення суду ухвалене з порушенням вимог матеріального права, що відповідно до пункту 4 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. Відповідно до частини 2 ст. 309 ЦПК України норми матеріального права вважа-ються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не по-ширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Згідно до ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або ін-шим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодову-ється у встановленому законодавством порядку. Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообо-в'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виро-бництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибе-лі застрахованих на виробництві, відповідно до Конституції України та Основ законодав-ства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування станом на момент виникнення спірних правовідносин визначав Закон України від 23.09.1999 року №1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який з 01 січня 2015 року діє в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №77-VIII та має назву «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Відповідно до підпункту «д» пункту 1 частини 1 ст.21 Закону (в редакції, яка дія-ла на час виникнення спірних правовідносин, тобто в редакції до 01 січня 2015 року) у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоровя або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, пенсію у звязку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. Відповідно до ст.28 зазначеного Закону грошові суми, які згідно із статтею 21 Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи осо-бам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку, є страховими виплатами. Зазначені грошові суми складаються, зокрема, із страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної праце-здатності. Статтею 40 Закону (в редакції до 01 січня 2015 року) було передбачено, що стра-хові виплати потерпілому провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду особам, які мають право на виплати у звязку із смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати. Підстави припинення страхових виплат визначаються статтею 27 Основ законо-давства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14.01.1998 року (Закон № 16/98-ВР), згідно якої виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов'язків щодо загальноо-бов'язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами. Крім того, підстави припинення страхових виплат встановлені і спеціальним За-коном, а саме, ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне стра-хування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року N 77-VIII), яка за змістом відтворює норми статті 38 зазначеного Закону в редакції Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV, які діяли станом на момент виникнення спірних правовідносин - червень 2014 року і діяли до 01 січня 2015 року. Згідно цих правових норм страхові виплати і надання соціа-льних послуг може бути припинено: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з'ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов'язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до п. 1.5. Порядку призначення, перерахування та проведення страхо-вих виплат, який затверджений постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань від 27.04.2007 року № 24, рішення про призначення (відмову у призначенні) страхових виплат оформляється постановою (у тому числі в разі призначення страхової виплати за рішенням суду), у якій зазначаються дані про потерпілого та осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім'ї та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах. Відповідно до п.1.18. зазначеного Порядку копію постанови про призначення (ві-дмову у призначенні), перерахування, компенсацію, припинення та продовження страхо-вих виплат і соціальних послуг потерпілим (членам їх сімей), відшкодування витрат на поховання у разі смерті потерпілого або про повернення зайво виплачених коштів тощо робочі органи виконавчої дирекції Фонду надсилають потерпілому або особам, які мають на це право. Як встановлено судом (і не заперечується представником відповідача), [PERSON] до теперішнього часу перебуває на обліку у Відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворю-вань України у Гірницькому районі м. Макіївки Донецької області. Відповідно до довідки 0541 №0 про суми страхових виплат потерпілому (членам його сім'ї), та страхових витрат на медичну та соціальну допомогу нараховані за травень 2014 року-листопад 2015 року заборгованість по щомісячним страховим виплатам складає за період з червня 2014 року по листопад 2015 року складає 40 188 (сорок тисяч сто вісімдесят вісім) гривень 96 копі-йок (а.с. 37). В позовній заяві позивачка просить стягнути з відповідача на її користь заборго-ваність у розмірі 39600 гривень, але вказує, що не має точних даних про розмір заборгова-ності й може уточнити позовні вимоги в частині математичних розрахунків. Враховуючи, що математичні розрахунки не впливають на предмет позову, а пре-дметом позову є заборгованість по щомісячним страховим виплатом, колегія суддів вва-жає необхідним стягнути заборгованість надану Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворю-вань України у Гірницькому районі м. Макіївки Донецької області що складає за період з червня 2014 року по листопад 2015 року складає 40 188 (сорок тисяч сто вісімдесят вісім) гривень 96 копійок (а.с. 37). Апеляційним судом встановлено, що страхові виплати позивачу відповідно до ст.27 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страху-вання, ст.46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року N 77-VIII) в період з червня 2014 року по лис-топад 2015 року включно не припинялися, відповідач визнає наявність у нього заборгова-ності перед позивачем на вказані вище суми, а тому висновок суду першої інстанції про те, що у позивача відсутні підстави для отримання заборгованості із страхових виплат, є помилковим, про що обґрунтовано зазначає позивач в апеляційній скарзі. Посилання суду, як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог, на поста-нову Кабінету Міністрів України №531 від 01.10.2014 року «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообовязкове державне соціальне страхування» та постанову Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробни-цтві та професійних захворювань України № 20 від 11.12.2014 року «Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допо-могу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від неща-сного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції», є не-обґрунтованим. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на со-ціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимча-сової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обста-вин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуван-ням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні консти-туційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політич-них, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майно-вого стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією Укра-їни. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі об-меження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Ні воєнний, ні надзвичайний стан ні в Україні в цілому, ні на окремих територіях Донецької області на теперішній час не запроваджено. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 на території Донецької області розпочато антитерористичну операцію. Згідно ст.1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року N 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної опера-ції не прийнято. Статтею 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, ви-значені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антите-рористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Згідно Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерорис-тична операція, який затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275-р на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення анти-терористичної операції», місто Макіївка Донецької області належить до такого населеного пункту. Згідно з частиною 2 ст.14 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про бо-ротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян. Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визна-чаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; ос-новні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забез-печення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, мате-ринства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6). Проте на теперішній час будь-які зміни до Закону України «Про загальнообов'яз-кове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року N 77-VIII) щодо обмеження права осіб, які проживають на території, яка не контролюється ор-ганами державної влади, на отримання страхових виплат не вносилися. Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, такі обмеження також не встановлені. Будь-який інший Закон України з цього питання також відсутній. Закон України від 15.04.2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на правовідно-сини, що виникли між сторонами, не розповсюджується, оскільки відповідно до ст. 3 цьо-го Закону для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) су-хопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) повітряний простір над те-риторіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини. Таким чином, в апеляційній скарзі позивач обґрунтовано зазначає, що його право на соціальний захист гарантується Конституцією України. Дійсно 01.10.2014 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 531 «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообовязкове держа-вне соціальне страхування», якою у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.07.2015 р. № 471 установлено, що: 1) особи, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переселилися з тимчасово окупованої території, району проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації, мають право на надання матеріального забезпе-чення та соціальних послуг відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове дер-жавне соціальне страхування" робочими органами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування, а до завершення заходів, пов'язаних з утворенням зазначеного Фонду та його робочих органів, - робочими органами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - фонди) відповідно до пункту 6 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону за фактичним місцем проживання у порядку, встановленому правліннями фондів. Матеріальне забезпечення виплачується застрахованим особам в установленому порядку через банки. Крім того, 05 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимча-сово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції», згідно якої (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановами Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2014 року № 715, від 12 серпня 2015 року № 615, від 26 серпня 2015 року № 636, від 30 вересня 2015 року № 788) призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних по-слуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем пере-бування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвер-дженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. №509. На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №531 Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та про-фесійних захворювань України 11 грудня 2014 року прийняло постанову №20 «Про за-твердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соці-альну допомогу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуван-ням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції». Як зазначено в преамбулі цієї постанови, вона прийнята з метою забезпечення безперервності та першочерговості одержання щомісячних страхових виплат та медико-соціальних послуг потерпілими на виробництві (членами їх сімей), які переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції. Як зазначено в пункті 1 цього Порядку він поширюється на фізичних осіб, які по-стійно проживають в Україні, яких змусили або які самостійно покинули своє місце про-живання внаслідок (або з метою уникнення) негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру і які мають право на стра-хові виплати та страхові витрати на медичну і соціальну допомогу відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випад-ку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» за фактичним місцем проживання (перебування) (якщо страховий випадок настав до мо-менту переміщення). Відповідно до пункту 2 цього Порядку особи, які тимчасово переміщені, мають право на призначення та/або продовження раніше призначених страхових виплат, страхо-вих витрат на медичну та соціальну допомогу відповідно до Закону № 1105 безпосередньо в робочих органах виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, за формою, наведеною в додатку до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Крім того, Кабінетом Міністрів України 07.11.2014 року було прийнято постанову №595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», якою було затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок). Згідно пункту 8 Тимчасового порядку (із змінами, внесеними згідно з постанова-ми Кабінету Міністрів України від 08.04.2015 р. №239, від 26.08.2015 р. №636) особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформ-лення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. №509, пенсії та інші соціа-льні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов'язкового державного соціаль-ного страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійсню-ють такі виплати, протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо пе-реміщеної особи. З аналізу зазначених постанов Кабінету Міністрів України №531 від 01.10.2014 року, №637 від 05.11.2014 року, №595 від 07.11.2014 року та постанови Правління Фонду від 11.12.2014 року №20 випливає, що ними встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення антитерори-стичної операції, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам. Проте зазначені підзаконні нормативні акти не регулюють питання щодо здійс-нення страхових виплат особам, які з районів проведення антитерористичної операції до теперішнього часу не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади, тобто не мають статусу внутрішньо переміщених осіб. Тобто доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими. Суд першої інстанції неправильно витлумачив постанову Кабінету Міністрів України № 531 від 01.10.2014 року та постанову Правління Фонду № 20 від 11.12.2014 року та дійшов помилкового висновку про те, що особам, які постійно проживають в районі проведення АТО, страхові виплати та заборгованість по ним виплачуються лише в разі, якщо вони тимчасово переселилися з району проведення АТО та на підставі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з району проведення АТО. Суд не врахував, що постанови Кабінету Міністрів України № 531 від 01.10.2014 року, № 637 від 05.11.2014 року, № 595 від 07.11.2014 року, постанова Правління Фонду № 20 від 11.12.2014 року не є законом, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Якщо позивач з району проведення антитерористичної операції тимчасово не пе-реселився на контрольовану територію та не взятий на облік відповідно до Порядку офор-млення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупо-ваної території України або району проведення антитерористичної операції, затверджено-го постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509, то дія пункту 8 Тимчасового порядку, постанов Кабінету Міністрів України № 531 від 01.10.2014 року, № 637 від 05.11.2014 року, № 595 від 07.11.2014 року, постанови Правління Фонду № 20 від 11.12.2014 року на нього не розповсюджуються. Зазначені підзаконні акти не встановлю-ють відмінні від встановлених Законом України від 23.09.1999 року № 1105-XIV особли-вості проведення страхових виплат в період проведення антитерористичної операції на території тимчасово непідконтрольній органам державної влади і у відповідача відсутні правові підстави для невиплати позивачу страхових виплат за період з червня 2014 року по листопад 2015 року. Ненадання позивачем, який не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття його на облік, як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, не є підставою для невиплати позивачу страхових виплат. Зазначений висновок апеляційного суду узгоджується з пунктом 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 гру-дня 2014 року N 77-VIII), згідно якого Кабінетом Міністрів України визначаються особли-вості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зо-ни надзвичайної ситуації). Згідно абзацу 1 частини першої статті 1 Закону України від 20.10.2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, внутрішньо переміщеною особою є гро-мадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових пору-шень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, пе-редбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обо-в'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню перед-умов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції. В той же час частиною першою статті 3 вказаного Закону встановлено, що грома-дянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що судом першої інстанції не враховано. Відповідно до частини 4 ст. 46 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на ви-робництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в реда-кції, що діяла станом на червень 2014 року) до коштів на здійснення страхування від не-щасного випадку застосовується казначейська форма обслуговування в порядку, передба-ченому для обслуговування Державного бюджету України. Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 23.07.2014 року № 436 на території Донецької та Луганської областей, починаючи з 24 липня 2014 року запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи. Постановою від 06.08.2014 року № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» НБУ зобов'язав банки України, небанківські установи та національного оператора поштового зв'язку, які є платіжними організаціями внутрішньодержавних/міжнародних платіжних систем та/або їх учасниками, призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій на території, яка не контролюється українською владою до переходу району/міста обласного значення Донецької та/або Луганської областей під контроль української влади. Згідно пункту 2 Тимчасового порядку (із змінами, внесеними згідно з постанова-ми Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 р. № 109 та від 08.04.2015 р. № 239) у насе-лених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної вла-ди тимчасово не здійснюють свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади. Казначейське обслуговування місцевих бюджетів за видатками та кредитуванням у населених пунктах на тимчасово неконтрольованій території здійснюється після повернення такої території під контроль органів державної влади. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р за-тверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасо-во не здійснюють свої повноваження. В цьому переліку зазначено і місто Макіївка Доне-цької області. Саме положення пункту 2 Тимчасового порядку щодо припинення фінансування і стало причиною невиплати позивачу страхових виплат в період з червня 2014 року по листопад 2015 року. Проте постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.02.2015 року у справі № 826/18826/14 (зазначена постанова залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2015 року, а ухвалою Вищого адміністра-тивного суду України від 16.10.2015 року залишені без змін і постанова Окружного адмі-ністративного суду міста Києва від 11.02.2015 року, і ухвала Київського апеляційного ад-міністративного суду від 02.04.2015 року) пункт 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підт-римки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей визнано незаконним та не чинним з моменту прийняття. Резолютивну частину постанови опублі-ковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 22 травня 2015 року № 38. Як зазначено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16.10.2015 року пункт 2 Тимчасового порядку порушує право позивачів на отримання належної їм пенсії, інших видів соціальних виплат та допомоги. Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України № 595 від 07.11.2014 року (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 р. № 109, від 08.04.2015 р. № 239) міністерства, інші центральні органи вико-навчої влади, місцеві державні адміністрації мали забезпечити до 1 грудня 2014 р. пере-міщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управ-ління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійс-нюють свої повноваження, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Переміщення здійснюється лише тих бюджетних установ, підприємств та організацій, що у разі зміни місцезнаходження змо-жуть забезпечити провадження своєї діяльності. На виконання цього положення постанови Кабінету Міністрів України Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Гірницькому районі м. Макіївки Донецької області перемістилося з неконтрольованої території до м. Добропілля Донецької області, на території якого органи державної влади здійснюють свої повнова-ження в повному обсязі. Проте фінансування страхових виплат до теперішнього часу відповідачу не відновлено. Оскільки страхові виплати позивачу не здійснюються через відсутність фінансу-вання, посилання суду першої інстанції на те, що позивач не звертався до відповідача з питання продовження страхових виплат та виплати заборгованості, не є підставою для відмови у задоволенні позову. Реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке ба-зується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Так, у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» Євро-пейський суд з прав людини зазначив, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджет-них асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Бурдов проти Росії", № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ). Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верхо-венства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші норма-тивно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Відповідно до статті 1 Конституції Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визнача-ють зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком дер-жави (стаття 3 Конституції). Відповідно до ст.17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV «Про виконан-ня рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосову-ють при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржив-ся, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки При-дністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гаранто-ваних Конвенцією прав заявників. На теперішній час Україна від зобовязань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала. 21 травня 2015 року постановою Верховної Ради Украї-ни № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобовязань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Кон-венцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобовязань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав лю-дини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Росій-ської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керо-ваних, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупо-ваній території України. Відповідно до статей 2, 6 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI «Про су-доустрій і статус суддів» суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верхо-венства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними догово-рами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Щодо доводів апеляційної скарги в частині стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного. Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції фактично виходив з того, що вони є похідними від вимог про порушення прав позивача. Оскільки такі порушення судом не встановлені, підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Між тим, колегія суддів пришла до висновку про порушення прав позивача на щомісячне отримання страхових виплат, висновок суду першої інстанції щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не відповідає обставинам справи, що відпові-дно до п.3 частини 1 ст.309 ЦПК України є підставою скасування рішення суду першої інстанції і в цій частині та ухвалення нового рішення. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична осо-ба зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних страж-даннях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізич-ної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (не-майнової) шкоди» оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються зако-нодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясо-вувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. На теперішній час законодавчий акт, який передбачає відшкодування страхови-ком, тобто Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Гірницькому районі м. Макіївки, моральної шкоди, завданої внаслідок тривалого не проведення страхових ви-плат, відсутній. Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхуван-ня» (як в редакції Закону від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, так і в попередній редакції Закону № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року) такої відповідальності Фонду не передба-чає. Стаття 56 Конституції України, яка гарантує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, орга-нів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, на правовідносини, що виникли між сторонами, не розповсюджується. Відповідно до ст.4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року № 77-VIII) Фонд соціального страхування не є органом державної влади, він є некомерційною самоврядною організаці-єю, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням. Враховуючи зазначене, підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої внаслідок тривалого не проведення страхових виплат, порушення права позивача у сфері соціального страхування, відсутні. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди не ґрунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають. Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повні-стю з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення заборгованості за щомісячними страховими виплатам за період з че-рвня 2014 року по листопад 2015 року в загальній сумі 39 600 (тридцять девять тисяч ші-стсот) гривню 00 копійок. У частині стягнення компенсації моральної шкоди варто відмовити з причин опи-саних вище. Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаю-чи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює ро-зподіл судових витрат. При зверненні до суду позивачем судовий збір з позовної заяви не сплачувався. Від його сплати він звільнений на підставі пункту 2 ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (із змінами внесеними Законом України № 484-VIII від 22.05.2015 року, які набрали чинності з 1 вересня 2015 року), як позивач у справі про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Відповідно до частини 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ух-валено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до частини 1, п/ п. 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України «Про су-довий збір» № 3674 VI від 08 липня 2011 року (із змінами внесеними Законом України № 484-VIII від 22.05.2015 року) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заро-бітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 № 928-VIII мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2016 року складає 1378,00 грн. Тобто, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 грн. (39 600 грн. х 1% = 396 грн., але не менш 1 378 грн. х 0,4 = 551,20грн.).

Outcome: partial