Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

Позивач звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори про скасування арешту нерухомого майна, в якому просить скасувати арешт (зняти обтяження) з нерухомого майна [PERSON], зареєстрованого в Єдиному реєстрі заборон відчудження обєктів нерухомого майна за реєстраційним номером 7046325 від 17.04.1993 року на підставі повідомлення б/н від 01.09.1993 року. внесеного та зареєстрованого Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою (архівний запис № 46/1993 від 01.09.1993 року, перенос до оновленого реєстру). Представник позивача в судове не з'явився, згідно заяви позовні вимоги [PERSON] підтримав та просив розглядати справу за його відсутністю. Представник відповідача - Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, про день слухання справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України якщо суд не має відомостей при причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів постановляє заочне рішення. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Враховуючи, що відповідач був належним чином завчасно сповіщений про час і місце розгляду справи, і не зявився в судове засідання, суд вважає за необхідним відповідно до ч.9 ст.76 ЦПК України розглянути справу у відсутності відповідача. Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до висновку про законність, правомірність та обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 10.08.2016 року, в результаті підготовки до укладання цивільно-правової угоди відносно нерухомого майна [PERSON], було отримано витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, з якого вбачається, що в зазначеному реєстрі наявний арешт на нерухоме майно [PERSON]. Відповідно до витягу з реєстру заборон реєстратором та заявником зазначеного арешту була Білгород-Дністровська міська нотаріальна контора на підставі повідомлення б/н від 01.09.1993 року, реєстраційний номер обтяження 7046325 від 17.04.1993 року (архівний запис № 46/1993 від 01.09.1993 року, перенос до оновленого реєстру). Згідно із відповіддю Одеського державного нотаріального архіву вих. № 1152/01-20 від 23.08.2016 року серед документів Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори, переданих на державне зберігання архіву відсутні будь-які документи (відомості), щодо арешту нерухомого майна, накладеного на все майно на ім'я [PERSON] на підставі повідомлення б/н від 01.09.1993 р. Білгород- Дністровською міською нотаріальною конторою. Відповідні документи та відомості також відсутні і в архіві Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори, що підтверджується відповідною довідкою. Зазначений арешт на майно позивача порушує його право на вільне володіння та розпорядження своїм майном. Як вбачається з витягу з реєстру заборон, який на цей час (з урахуванням відповідей архіву та відповідача) є єдиним джерелом інформації щодо існування оскаржуваного арешту, взагалі невідомо, що стало підставою для накладення арешту та чи була будь-яка підстава взагалі для його накладення, адже, окрім, дати повідомлення про накладення арешту не має навіть номеру цього повідомлення. Крім того, окрім прізвища ім'я та по-батькові позивача, в реєстрі заборон взагалі не зазначені будь-які додаткові ідентифікуючі ознаки особи, щодо якої застосовано цей арешт, що також робить неможливим з достатньою точністю ідентифікувати зазначену особу. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованого Україною 17.07.1997 року передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатись своєю власністю. Згідно статгі 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обмежень загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно га їх обтяження; 2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4)внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5)відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникло до 01січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Частиною 2 ст. 27 того ж Закону передбачено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна; 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об'єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката; 6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження хомим майном; 7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. Зазначені положення Закону в повній мірі відповідають положенням законодавства України на час внесення запису про-арешт майна позивача до реєстру заборон в 1993 році. Проте, на цей час взагалі відсутні будь-які дані, які б могли свідчити про наявність законних підстав для накладення оскаржуваного арешту на майно позивача, що дозволяє зробити висновок про їх відсутність в принципі. Частиною 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб'єктом державної реєстрації прав; 2)нотаріус; 3)державний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону. Державний реєстратор відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав вносить до нього записи про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав (п. 5 ч. З ст. 10 Закону). Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статгі 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Так, відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було. Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, [PERSON] на даний час позбавлений права володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю у зв'язку із накладенням арешту на його майно. Згідно із п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.08.1976 року № 6 «Про судову практику у справах про виключення майна з опису», за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються як на праві власності, так і не праві володіння ним і відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно. Відповідно до ч.2 ст.114 Цивільного процесуального кодексу України, позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Таким чином, суд вважає, що вимоги [PERSON] про звільнення майна з-під арешту у повній мірі відповідають ст.41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316-317, 321, 391 Цивільного кодексу України, ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та судовій практиці. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON], у зв'язку з чим позов [PERSON] до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори про скасування арешту нерухомого майна підлягає задоволенню.

Outcome: approved