Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

Позивач ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК"» (далі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося з позовом до суду до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У позові вказує, що відповідно до укладеного договору від 14.10.2010 [PERSON] отримала кредит у розмірі 2000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Станом на 31.08.2017 відповідач не виконала свої зобовязання, у звязку з чим виникла заборгованість у сумі 37760,38 грн. Тому позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимушений звернутися до суду про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] направив до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що на момент укладення договору про отримання кредиту відповідач не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності та не мала вільного волевиявлення на його укладення, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним. У поданій відповідачем банку Анкеті-заяві не зазначено, які саме банківські послуги просить надати клієнт банку та не зазначено також бажаний кредитний ліміт, що свідчить про відсутність досягнення сторонами згоди щодо істотних умов кредитного договору. Крім того, Умовами та правилами надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 від №СП-2010-256 (далі - Умови), передбачено, що у випадку приєднання до цих Умов не в повному об'ємі послуг, які надає банк, клієнт додатково надає заяву про надання окремих послуг, які надаються банком. Таких заяв відповідач не підписувала. До того ж, позивач не навів переконливих доказів про те, що відповідач приєдналася саме до тих Умов та правил надання банківських послуг, на які він посилається. Інформування відповідача щодо дійсного стану рахунку за допомогою СМС-повідомлень, надання виписок, телефонних дзвінків, а також іншим шляхом не здійснювалося. За цих обставин вважає, що вина за порушення зобов'язання покладена на кредитора. Тому вважає, що з відповідача підлягає стягненню лише заборгованість за кредитом в розмірі 1117,65 грн. Крім того, представник відповідача звернувся до суду із зустрічним позовом про захист прав споживача від нечесної підприємницької практики банку та визнання права не виконувати неіснуючі зобов'язання за неукладеним кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачу на момент звернення у банк виповнилося 16 років, до того вона проживала разом з батьками, практики спілкування з банківськими установами не мала та не знала про продукти, які реалізовують банківські установи. Її батьки згоди на укладення кредитного договору не давали, а позивач не надав доказів, що він намагався цю згоду отримати або повідомити батьків про укладений з неповнолітньою правочин. Крім того, зазначає, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов кредитного договору - банк в односторонньому порядку встановив суму кредитного ліміту без згоди відповідача, приховав інформацію про сукупну вартість кредиту. Відсутність підпису споживача [PERSON] під Умовами та правилами надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 від №СП-2010-256, є порушенням письмової форми укладення договору та свідчить про те, що викладені Умови не були прийняті відповідачем. Безспірним є те, що відповідач підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку лише в частині відкриття карткового рахунку для отримання стипендії. Кредитного договору з позивачем укладено не було. При підписанні указаної вище Анкети-заяви банк також порушив вимоги п.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» - не надав інформацію про умови кредитування, суму кредиту та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Крім того, вважає, що умова договору щодо права банку в односторонньому порядку змінювати розмір процентної ставки не відповідає вимогам закону та є нікчемною. Просив визнати договір №б/н від 14.10.2010 між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про надання споживчого кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту 2000 грн на платіжну карту із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки - неукладеним та право не виконувати неіснуючі зобов'язання за даним договором. В свою чергу у відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача зазначив, що на момент підписання відповідачем Анкети-заяви від 14.10.2010, до досягнення нею повноліття, кредитний ліміт на її картковий рахунок встановлений не був. У подальшому, вже після досягнення повноліття, а саме 28.05.2012 року на картрахунок було встановлено кредитний ліміт в розмірі 500 грн. Згідно укладеного договору банком відкрито відповідачу банківський рахунок з встановленням дебетово-кредитної схеми з початковим встановленим кредитним лімітом в розмірі 0 грн, що не суперечить законодавству про право осіб віком від 14 до 18 років самостійно укладати договір банківського рахунку. В межах діючої платіжної схеми на підставі раніше укладеного договору на картрахунку 28.05.2012 було збільшено кредитний ліміт до 500 грн. Тобто, кредитні кошти були видані повнолітній особі. Відповідач активно користується кредитною карткою, здійснюючи розрахункові операції за допомогою кредитних карт та частково погашає заборгованість. Підписавши заяву від 14.10.2010 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідач прийняла для себе умови кредитного договору, зобов'язувалася їх виконувати. Своїм підписом у заяві вона засвідчила, що ознайомилася та згодна з Умовами, а також Тарифами банку, що складають між сторонами договір про надання банківських послуг. Крім того, відповідач підписала довідку про умови кредитування з викладенням всіх істотних умов надання кредиту та тарифів банку. На підставі вказаної анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна». Таким чином, кредитний договір був укладений відповідно до норм чинного законодавства. Погашаючи заборгованість по кредиту відповідач прийняла умови договору, погодилася з ними та вважала їх справедливими по відношенню до себе. Представник позивача заперечував щодо зменшення розміру пені, нарахованої відповідачу за порушення умов договору, оскільки остання не надала суду доказів наявності істотних обставин, з якими закон пов'язує можливість зменшення розміру неустойки за рішенням суду. У судове засідання представник позивача не з'явився, направив заяву про слухання справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні та задовольнити його зустрічну позовну заяву про захист прав споживача від нечесної підприємницької практики банку, визнання договору неукладеним та визнання права не виконувати неіснуючі зобов'язання за неукладеним кредитним договором з підстав, зазначених у відзиві на позов та у зустрічному позові. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що відповідач є її дочкою. У 2010 році дочка стала студентом Прилуцького агротехнічного коледжу та проживала у м.Прилуки окремо від батьків. Про те, що у жовтні 2010 року дочка оформила договір, за яким отримала кредитні кошти їй відомо не було, з банку їй не телефонували та згоди на укладення договору не запитували. Про наявність такого договору свідку стало відомо у 2014 році, коли їй зателефонував працівник банку та повідомив про заборгованість дочки по кредиту в сумі 500 грн. Вона поїхала до відділення банку, де сплатила суму боргу та у її присутності працівник банку кредитну картку дочки розірвав. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, показання свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» знайшли своє підтвердження та підлягають до часткового задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено, що 14 жовтня 2010 року [PERSON] і ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК" уклали договір про надання банківських послуг. Даний договір укладений між сторонами шляхом акцептування клієнтом публічної пропозиції банку на комплексне обслуговування фізичних осіб. Відповідно до умов укладеного договору та ч. 1 статті 634 ЦК України договір складається із заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, Пам'ятки клієнта та Тарифів Банку, що підтверджується підписом відповідача у Анкеті- заяві (а.с. 6). Вказані складові є невід'ємною частиною договору. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Пам'яткою клієнта», «Тарифами Банку» та «Умовами та правилами надання банківських послуг», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua. складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві та свідчить про дотримання форми кредитного договору, визначеної законом. Матеріали справи містять наданий позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, та Витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 8-32). Доводи представника відповідача про відсутність у матеріалах справи доказів про те, що позичальник ознайомлювався саме з цими Умовами, є безпідставними, оскільки позивач не надав різних за змістом Умов, які б діяли у ПАТ КБ «ПриватБанк» на час підписання ним заяви позичальника від 14 жовтня 2010 року. Сама по собі відсутність підпису на вказаних Умовах не є підставою для висновку про те, що [PERSON] не була з ними ознайомлена, враховуючи умови Анкети-заяви позивача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 14 жовтня 2010 року. На підставі вказаної Анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна» 5457082300887812, дата відкриття - 03.12.2010, термін дії - 12/14 (а.с. 181). На момент відкриття карткового рахунку кредитний ліміт становив 0 грн. 28.05.2012 року на картрахунок було встановлено кредитний ліміт в розмірі 500 грн. (а.с.127) У подальшому 02.02.2013 розмір кредитного ліміту збільшений до 2000 грн (а.с. 127). Доводи представника відповідача про те, що на момент укладення договору відповідач досягла лише 16 років та не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності є неспроможними з огляду на наступне. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 30 ЦК України обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно статті 31 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа) має право самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Відповідно до вимог ч. 1, 2, 4 ст. 32 ЦК України окрім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє імя (грошовими коштами на рахунку). Частинами 1, 2 ст. 222 ЦК України визначено, що правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON], [INFO], на момент укладання договору була студентом Прилуцького агротехнічного коледжу та мала повних 16 років (а.с. 33). Згідно укладеного договору банком було відкрито відповідачу банківський рахунок, що не суперечить нормам цивільного законодавства щодо права осіб віком від 14 до 18 років самостійно укладати договір банківського рахунку. Банківський рахунок було відкрито з встановленням дебетово-кредитної схеми з початковим встановленим кредитним лімітом в розмірі 0 грн. Як вбачається з банківської виписки по рахунку банк надав, а відповідач отримала кошти з кредитного рахунку в період з 28.05.2012 (а.с. 122-125), тобто на момент досягнення відповідачем повноліття. Таким чином, відповідач, будучи студентом, на момент вчинення правочину була наділена цілим обсягом цивільних прав. Сторонами було укладено договір про надання банківських послуг для задоволення звичайних побутових потреб відповідача, у тому числі для отримання коштів у вигляді стипендії. Кредитний договір від 14.10.2010 було укладено із встановленням нульового кредитного ліміту, який не виходить за межі дрібного побутового правочину. Тому укладення даної угоди не потребує подальшої згоди батьків. Відповідач на момент його укладання була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, умовами кредитування, що було нею самою ж підтверджено своїм підписом у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» (а.с. 7). Згідно ч. 1 ст. 33 ЦК України неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного нею самостійно відповідно до закону. Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що договір про надання банківських послуг від 14 жовтня 2010 року, укладений між позивачем Пшеничною (Карповою) Ю.Ю. та ПАТ «ПриватБанк» є дрібним побутовим, і у відповідача на момент укладення такого правочину були всі наявні права. Крім того, кредитні кошти відповідач отримала та користувалася ними після досягнення повноліття, маючи повний обсяг цивільної дієздатності. Згідно п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених кредитним договором. Відповідно до п. 2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг, у разі невиконання зобов'язань за договором, позичальник зобов'язується на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (а тому числі простроченого кредиту і овердрафту), оплати винагороди Банку. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 «Умов та правил надання банківських послуг», де зазначено, що відповідач при укладанні договору про надання банківських послуг дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. В порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов'язання виконувала не у повному обсязі, передбачені умовами договору платежі вносила несвоєчасно, тому станом на 31.08.2017 утворилась заборгованість за договором в розмірі 37760,38 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом 1117,65 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом 30588,43 грн, заборгованості за пенею та комісією 3780 грн, штрафу (фіксована частина) 500 грн, штрафу (процентна складова) 1774,30 грн, що підтверджено розрахунком позивача (а.с. 4-5). Розглядаючи вимоги позивача про стягнення указаної суми боргу суд зазначає наступне. За змістом ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статті 526, 527, 530 ЦК України передбачають, що зобов'язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог законодавства. Згідно зі ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю таку ж суму грошей у термін і в порядку, передбаченими договором. В порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач свої зобов'язання за договором не виконала, отриманий кредит не повернула, у зв'язку з чим у кредитора виникло право на захист своїх порушених прав. Тому з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість за кредитом у сумі 1117,65 грн. Розглядаючи вимоги позивача в частині заборгованості по процентам за користування кредитом то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. В порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач свої зобов'язання за договором не виконав. Згідно зі ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З моменту підписання договору та встановлення кредитного ліміту відповідач користувалася кредитними коштами з процентною ставкою 30%. Проте з 01.09.2014 Банком в односторонньому порядку була змінена відсоткова ставка до 34,80, з 01.04.2015 - до 43,20 %. Представник відповідача зазначає, що вказані зміни відбувалися в односторонньому порядку, без будь-якого попередження та повідомлення відповідача Банком про здійснення таких. Порядок внесення змін до умов договору: пунктом 1.1.3.2.3 Договору передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід'ємних частин Договору. При цьому у сторін Договору виникають обов'язки: -у Кредитора: інформування позичальника щодо внесених змін не менше ніж за сім днів до введення змін шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 Договору; -у Позичальника: отримання виписки про стан та про здійснені операції по карткових рахунках. На підставі п. 1.1.5.2 Договору, неотримання або несвоєчасне отримання Клієнтом виписок про стан рахунків не звільняє Клієнта від виконання його зобов'язань за даним Договором. Згідно п.п. 1.1.6.1, 1.1.6.2 Договору зміни в «Умови та правила надання банківських послуг» вносяться банком щомісячно в односторонньому порядку, а у випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, банк повідомляє клієнтів про внесені зміни шляхом використання різних каналів зв'язку, серед яких: офіційний сайт Банку www.privatbank.ua, розміщення інформації у відділеннях Банку, підпис необхідних документів безпосередньо у відділенні Банку. У разі незгоди зі змінами «Умов та правил надання банківських послуг» або «Тарифів Банку» клієнт має право надати Банку заяву про розірвання Договору виконавши умови п. 2.1.1.5.4 Договору. Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною У п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки; дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Таким чином, рішення банку щодо збільшення процентної ставки за кредитом в односторонньому порядку, яке прийняте після 10 січня 2009 року, є неправомірним. ПАТ КБ «Приватбанк» надав витяг з програмних комплексів СМС повідомлень про інформування відповідача шляхом надсилання СМС повідомлення (а.с.185), однак суд не приймає це як доказ належного повідомлення [PERSON] про зміну процентної ставки. Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155 (далі - Правила) рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок "M"), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку. Згідно з пунктом 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу. З огляду на зазначене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Не погоджуючись з розрахунком заборгованості, складеним ПАТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого відсоткова ставка змінювалася від 30% до 43,20%, представник відповідача надав суду розрахунок відсотків за кредитом за відсотковою ставкою 30 %, відповідно до якого загальна заборгованість по процентам за користування кредитом становить 1324,64 грн (а.с. 188-191). Дослідивши та перевіривши наданий відповідачем розрахунок відсотків, суд вважає його правильним, оскільки зроблений він відповідно до умов договору, тарифів банку, умов та правил надання банківських послуг, тому саме цей розрахунок підлягає застосуванню при розрахунку загальної суми заборгованості. За таких обставин стягненню з відповідача на користь позивача підлягають відсотки за користування кредитом у сумі 1324,64 грн. Розглядаючи вимоги позивача в частині стягнення пені та штрафів суд зазначає наступне. Згідно п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості за кредитним лімітом, з врахуванням нарахованих і прострочених відсотків і комісій. У разі виникнення прострочених зобов'язань відповідно до п.2.1.1.12.6.1 Договору, клієнт сплачує пеню Банку, яка розраховується згідно Тарифів Банку на час порушення зобов'язання та може змінюватися у відповідності до п.1.1.3.2.3. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Про викладене вище зазначив Верховний Суд України в правових позиціях у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 та постанові від 11 жовтня 2017 року у справі 6-1374цс17. З огляду на викладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для одночасного стягнення пені та штрафів за порушення грошового зобов'язання, тобто подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тому в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені в сумі 3780 грн., штрафу в сумі 1774,30 грн., слід відмовити. При цьому суд звертає увагу на те, що позивачем у розрахунку заборгованості зазначено, що сума 3780 грн. - це пеня та комісія, яка, як убачається з самого розрахунку, нарахована одним платежем. Однак суд зазначає, що поняття пені та комісії є різними за своєю правовою природою, а тому вони не можуть нараховуватись одним платежем. Підсумовуючи вище викладене суд зазначає, що стягненню з відповідача підлягає заборгованість за кредитним договором в наступному розмірі: 1117,65 грн - заборгованість по кредиту, 1324,64 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 500 грн. штрафу (фіксована частина). Всього сума до стягнення складає 2942,29 грн . Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд, у разі часткового задоволення позову, присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як позов задоволено часткового, то судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог ((2942,29х100/37760,38)х1600/100) =124,80). Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 124,80 грн. Зустрічний позов [PERSON] до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" про захист прав споживача від нечесної підприємницької практики банку, визнання договору неукладеним та визнання права не виконувати неіснуючі зобов'язання за неукладеним кредитним договором не може бути задоволений виходячи з такого. За змістом ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповдіно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на момент укладання договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на момент укладання договору, нечесна підприємницька практика забороняється. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належні формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом наведених норм цивільного законодавства: договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх пунктів договору. У відповідно до п. 14. Постанови пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорі, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 р. суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся). що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі недосягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Судом установлено, що під час укладання договору [PERSON] в письмовій формі була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, а також умовами кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна». На підтвердження цього [PERSON] поставила свій підпис в Анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк». Своїм підписом у заяві вона засвідчила, що ознайомилася та згодна з Умовами, а також Тарифами банку, що складають між сторонами договір про надання банківських послуг. Крім того, відповідач підписала довідку про умови кредитування з викладенням всіх істотних умов надання кредиту та тарифів (а.с. 7). Відповідач користувалася кредитною карткою та частково погашала заборгованість за кредитом та про незгоду з істотними умовами договору, зокрема сумою кредитного ліміту, який їй був установлений, не заявляла. Враховуючи, що спірний кредитний договір було укладено у письмовій формі, сторони досягли згоди з приводу усіх істотних умов договору, про що свідчить підпис [PERSON] та уповноваженої особи банку, а також те, що відповідач до моменту звернення до суду виконувала взяті на себе зобов'язання за кредитом, підстав для визнання договору неукладеним суд не вбачає. Спірний договір не суперечать нормам ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Доводи позивача щодо порушення його прав, встановлених Законом України «Про захист прав споживачів» та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 р. щодо невідповідності змісту договору нормам, є необґрунтованими. Ознайомившись з Умовами та правилами надання банківських послуг, довідкою про умови кредитування, відповідач отримала необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит, вартість всіх супутніх послуг, що забезпечило можливість її свідомого і правильного вибору. Протягом дії кредитного договору [PERSON] не зверталася до банку за роз'ясненням положень, які були їй не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, щодо несправедливості його умов, неправомірності положень договору чи порушення прав позичальника як споживача, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору. Нікчемність умови договору про можливість банку в односторонньому порядку змінювати розмір процентів не тягне за собою недійсності договору в цілому та не є підствою вважати його неукладеним. Отже, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: partial