Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін. 1. 31 березня 2020 року [PERSON] (далі позивач) звернулася в суд з позовною заявою про визначення місця проживання дитини. 2. Позовну заяву обґрунтувала тим, що 07 липня 2017 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем по справі. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Через деякий час після укладення шлюбу їх відносини із відповідачем вкрай погіршилися, оскільки чоловік почав застосовувати відносно неї фізичне та психологічне насильство, вчиняти безпідставні сварки, скандали. Протягом останнього року вони проживають окремо, подружніх відносин не підтримують, спільного побуту не мають і ніщо не об`єднує їх в одну сім`ю. Після фактичного припинення їх сімейних стосунків у них з відповідачем не виникало спору щодо місця проживання дитини, проте, після того, як вона повідомила відповідача, що має намір звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу, чоловік заявив, що в такому разі забере сина на проживання до себе і обмежить її в спілкуванні з дитиною. Вона намагалася домовитися з відповідачем стосовно цього питання, наводячи аргументи доцільності проживання дитини з нею, проте він категорично не бажає нічого чути і запевнив її, що дитина залишилася з ним. Оскільки вони не можуть дійти згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, вона змушена звернутися до суду з вимогою про визначення місця проживання дитини. Проживання малолітнього сина з нею, на її думку, максимальною мірою відповідає інтересам дитини, оскільки це зумовлено низкою обставин: біологічним зв`язком матері з дитиною ще до народження, більш якісним і турботливим доглядом за дитиною з її боку як жінки, більшою духовністю виховання, більш високим рівнем емоційної близькості між дитиною та матір`ю, необхідністю участі матері у вихованні дитини, існуючими традиціями в дитячому вихованні. 3. Відповідач заперечень проти позовних вимог не висловив. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 4. У судове засідання сторони не з`явилися, позивач надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи. 5. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи суду не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій при розгляді справи покладався на розсуд суду. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. 6. Ухвалою суду від 04 травня 2020 року (а. с. 21) було постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. 7. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання (стаття 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)), в судове засідання не з`явився без поважних причин, а позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, Судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК України. 8. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом, та зміст спірних правовідносин. 9. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Липоводолинським районними відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, 07 липня 2017 року [PERSON] , 1960 року народження, зареєстрував шлюб із [PERSON] , 1982 року народження, та після реєстрації шлюбу їм присвоєно прізвища: чоловіку - Миска, дружині - Миска (а.с.3, зв.). 10. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] у сторін народився син [PERSON] (а. с. 4). 11. З довідки про склад сім`ї з місця реєстрації вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , до її сім`ї входять: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 13). 12. Згідно акту обстеження умов проживання від 07 травня 2020 року проведено обстеження умов проживання [PERSON] та її сина [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , умови проживання добрі; для виховання та розвитку дитини створено такі умови: є обладнане місце відпочинку дитини та місце для гри; дитина забезпечена усім необхідним відповідно до віку та потреб (одяг, взуття, іграшки); [PERSON] створила належні умови для всебічного та гармонійного розвитку її малолітнього сина [PERSON] та забезпечила його усім необхідним відповідно до віку та потреб (а. с. 34). V. Норми права. 13. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 14. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4). Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи убачається про існування між колишнім подружжям стійкого особистого конфлікту, проте не вбачається конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків обох батьків по відношенню до дитини та їх реалізації. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні Європейського суду з прав людини від 16 липня 2015 року № 10383/09, § 100 «Мамчур проти України», Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). 15. За приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. VI. Оцінка суду. 16. Суд оцінив докази за власним переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, давши їм оцінку в цілому, так і кожному окремо, враховує всі надані докази і вважає, що існують підстави для задоволення позову. При визначенні місця проживання дитини суд враховує висновок органу опіки та піклування Роменської міської ради Сумської області, вік дитини [PERSON] , доброзичливе відношення позивача до дитини, та місце проживання останнього. Крім того, при визначенні місця проживання дитини суд враховує те, що житло за адресою його проживання є звичним для дитини середовищем. Отже, суд вважає, що місце проживання дитини [PERSON] слід визначити з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що буде виключно в інтересах дитини. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. VІІ. Розподіл судових витрат. 17. На підставі ухвали суду від 16 квітня 2020 року позивачу [PERSON] відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені в повному обсязі, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. 18. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI). 19. З матеріалів справи вбачається, що правову допомогу позивачу в даній цивільній справі здійснював адвокат Менько Д.Д., повноваження якого були підтверджені договором про надання правової (правничої) допомоги від 26.03.2020 року (а. с. 7). Відповідно до акту приймання - передачі наданих послуг від 26 березня 2020 року адвокат Менько Д.Д. надав позивачу правову допомогу в підготуванні до суду заяви за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини; послуги з правничої допомоги надані повністю; вартість послуг з підготування до суду позовної заяви склала 1800 грн. (а. с. 7, зв.). Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 14 від 26 березня 2020 р. [PERSON] згідно договору про надання правничої допомоги від 26.03.2020 року сплатила адвокату Менько Д.Д. 1800 грн. (а. с. 7). Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу підлягають задоволенню, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1800 грн.

Outcome: approved