Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

Позивач свої вимоги обгрунтовє тим,що 07.05.2008р. він уклав кредитний договір № 86/2008 із ПАТ АКБ "Укргазбанк" на срок до 06.05.2015р. згідно якого банк надав йому кредит в сумі 28071 дол. США зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом, які можуть бути збільшені до 13,5% при порушенні умов договору, для придбання автомобіля. В 2012р. в зв"язку із суттєвою зміною його фінансової ситуації , він звернуся до відповідача з проханням про реструктуризацію заборгованості. Але відповідач запропонував йому тільки її один варіант - перевести залишок кредиту в національну валюту України. Він не мав іншого вибору і погодився на це. Однак вказане переведення було підозрілим, оскільки його квапили з підписанням реструктуризації. Договір реструктуризації він не отримав в порушення вимог ст. 11 ч.4 ЗУ "Про захист прав споживачів". Згодом він зрозумів, що фактично підписав новий кредитний договір(додаток №3) за яким йому начеб-то видали кредит в сумі 118248,50 грн., які він готівкою не отримував, а відповідач провів їх по внутрішньому руху перерахувавши на рахунок [NUMBER]. На його запит як обчислена така сума він досі не отримав повної та достовірної інформації в порушення вимог ст. 56 Закону України "Про банки та банківську діяльність". А за договором застави від 23.10.2012р. машину оцінили в 161045 грн., тобто за 5 років експлуатації машина не втратила своєї вартості, що суперечить істині. Для того щоб підписати нав"язаний йому додаток № 3 він поніс нові матеріальні витрати на відкриття рахунку, оплату нотаріуса і мало йому зрозумілу курсову різницю, для чого змушений був взяти вредит в "Дельта Банку" на суму 13 тис. грн. Внаслідок цього в нього погіршились взаємовідносини з близькими та рідними, тому що весь тягар виплати цього кредиту ліг на них, а цим йому завдаються моральні страждання. Завдану моральну шкоду він оцінює в 100 тис. грн. Він вважає, що відповідач ввів його в оману оскільки не провів з ним переддоговірну роботу, чим порушив п.2 постанови НБУ № 168 від 10.05.2007р. Згідно Закону України № 1533-У при реструктуризації здійснюється надання позичальникам відстрочки сплати сум основного боргу на термін не більше 2 років, змінюється механізм нарахуання відсотків при яких щомісячні платежі з обслуговування кредитів не повинні перевищувати 35 % сукупного місячного доходу сім"ї та продовжується термін кредитного договору. Не надавши йому інформації про можливі інші шляхи реструктуризації, відповідач порушив його права передбачені ст.55 Закону України "Про банки та банківську діяльність" , ст. 4,15, 19 п.п. 3,4 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. ст. 27, 228 ЦК. Кредитний договір від 07.05. 2008р. встановлює кредитну ставку 13,5 %, а при її зміні відповіно до вимог ст. 11 п.4 Закону України "Про захист прав споживачів" відповідач повинен був би попередити його за сім днів. Однак жодного листа про це він не отримав і таким чином зміна відсоткової ставки недійсна. До підписання кредитного договору між ним і відповідачем переддоговірна робота не проводилась, його не попередили про валютні ризики , а він вважає, що така могутня установа, як відповідач, передбачав розвиток фінансової кризи в 2008р. і таким чином порушив вимоги п.4 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів" - принцип принцип рівності і ст. 3 ЦК - принцип справедливості. Всі ризики по зеціненню гривні були покладені на нього, що є грубим порушенням ч.3 ст. 13 ЦК. Його права порушувались спірним договором , оскільки через коливання курсу доллара до національної валюти він весь час вимушений сплпчувати значно більшу суму в гривнях , ніж фактично отримав від банку, та більші суми процентів в гривнях, ніж це фактично передбачено договором. Також його права були порушені нав"язуванням акредитованих страхових компаній , що порушує вимоги діючого законодавства. Курс долара до гривні на той момент дорівнював 5,05 грн. Відповідно до ч.1 п. 4 спірного договору кошти повинні були бути видані йому для придбання автомобіля , однак банк не мав права цього робити відповідно до положень ст. 3 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" № 15-93 від 1993р. , оскільки ні він, ні відповідач не мав відповідної ліцензії НБУ. Вказаний кредит він готівкою не отримував і відповідач знав про неминучість конвертації отриманої в нього валюти в гривню, оскільки це є одним із суттєвих умов договору і таким чином фактично він погодився надати йому гривні. А видача йому кредиту готівкою іноземною валютою носить формальний характер, оскільки вказаний кредит у валюті виступав еквівалентом національної валюти , необхідної для використання кредиту за цільовим призначенням - що є порушенням валютного законодавства. Тому відповідач повинен був би попередити його про незаконність вищевказаних дій з іноземною валютою і таким чином провокував його на порушення п.п."г" п.4 ст. 5 Декрету. Через все це він вважає, що уклав із відповідачем договір кредитування в національній валюті, але він був замаскований під договір кредитування в іноземній валюті, який суперечить вказаному Декрету КМУ. Він вважає, що кредитний договір був удаваним та був вчинений з метою приховання іншого правочину , який сторони в дійсності вчинили - надання кредиту в національній валюті України. Посилається на ст.ст. 27,228, 235 ч.2,1167 ч.1 ЦК і просить визнати вказаний договір удаваним правочином та визнати його укладеним в національній валюті України на умовах викладених в договорі в сумі 133337,25 грн. Визнати додаток № 3 до договору № 86/2008 від 07.05.2008р недійсним та стягнути витрати в сумі 13 тис. грн., які він поніс при підписанні додатку № 3 , а також 100 тис. грн. в рахунок відшкодування моральних збитків. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав повністю і додатково пояснив , що договір застави, по якому оцінили автомобіль в 161045 грн. формально не укладався , але така оцінка, на його думку, вважається договором застави. Чому оригінал його позову і прикладена до нього копія, яка направлена відповідачу, повністю не збігається за змістом, він пояснює плутаниною, зв"язаною із його ж позовом, який раніше подавався до суду і повернутий за його заявою.(л.с.1-5, 60-64). За рішенням суду з нього на користь банку по цьому ж кредиту вже стягнута заборгованість. Просить задовільнити його вимоги, які він виклав у примірнику позову, що були направлені відповідачу (л.с.60-64). Представник відповідача вимоги позову не визнав і пояснив, що у них із позивачем був укладений кредитний договір № 86/2008 від 07.05.2008р. по якому позивач взяв у них кредит у американській валюті. У позивача виникла заборгованість і він звернувся до банку з іниціативою щодо реструктуризації боргу . І вони погодились зробити реструктуризацію на умовах, яких досягли із позивачем , результатом чого було підписано Додаткову угоду №3 до Кредитного договору, копію якого позивач отримав , про що засвідчив своїм підписом. Заперечення позивача, що він при реструктиризації не отримував кошти готівкою, є безпідставним, оскільки Додатковою угодою позивачу відкривалась мультимедійна кредитна лінія, відповідно до якої в строк з 07.05.2008р по 24.10.2012р. він користується коштами в іноземній валюті, а з 24.10.2012р. по 06.05.2015р. - в національній, а тому отримання коштів готівкою в даному випадку не передбачено. Щодо питання застави, то його автомобіль в Додатковому договорі від 23.10.2012р. не переоцінювався. А попередня оцінка в сумі 161045 грн. здійснювалася разом із заставодавцем у відповідності до положень ст. 582 ч. 2 ЦК. Жодного зв"язку по понесених витратах, зв"язаних із укладенням позивачем кредитного договору із ПАТ "Дельта Банк" із договором, по якому виник спір немає, як і немає підтверджень щодо нанесення моральної шкоди. Закон "Про захист прав споживачів", на який посилається позивач, передбачає право, а не обов"зок банку вибору шляхів реструктуризації. Посилання позивача на ст. 55 ЗУ "Про банки і банківську діяльність" ст.ст. 27,228 ЦК не має відношення до цієї справи. Банк не повинен був повідомляти позивача про зміну відсоткової ставки, оскільки такого самостійно банк не здійснював, а при проведенні реструктуризації змінювалась валюта кредиту і відсоткова ставка, що було оформлено додатковою угодою, яку без зауважень підписав позивач. На надання позивачу кредиту в іноземній валюті банк мав право, так як мав і має відповідну ліцензію. Крім цього Апеляційним судом Сумської області 04.02.2014р. залишено без змін рішення Конотопського міськрайонного суду від 09.12.2013р., яким задоволено вимоги банку про стягненя боргу із [PERSON] за цим договором, якого позивач просить зараз визнати удаваним, а додаток до нього недійсним. І Апеляційний суд вже дав оцінку підвищенню процентної ставки, вартості заставленого автомобіля, тобто спростував доводи позивача і ці висновки Апеляційного суду являються обов"язковими і для даної справи. Просить в задоволенні вимог позову відмовити. Вислухавши учасників розгляду справи та перевіривши її матеріали суд приходить до висновку, що позов безпідставний і в його задоволенні слід відмовити виходячи із слідуючого. Згідно із вимогами ст. 228 ЦК, на яку посилається позивач, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Відповідно до вимог ст. 235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Судом встановлено, що 07 травня 2008р. між позивачем і відповідачем був укладений кредитний договір № 86/2008 на срок до 06.05.2015р. згідно якого банк надав йому кредит в сумі 28071 дол. США зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом, які можуть бути збільшені до 13,5% при порушенні умов договору, для придбання автомобіля. В цей же день між ними був укладений договір застави на автомобіль Nissan, якого оцінено в 161045 грн. до якого 23.10.2012р. були внесені доповнення. (л.с. 16 - 43). Копію кредитного договору та копії додаткових угод до нього отримано позивачем, що підтверджено його підписом про отримання (л.с.21, 29). В судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що то його підписи і таким чином повністю спростовується його твердження, що копії вказаного він не отримував. Не знаходить свого підтвердження і посилання позивача, що відповідач неправомірно видав йому кредит у долларах США, оскільки не мав ліцензію Національного банку України на це. Представник відповідача представив суду відповідно завірені копії банківської ліцензії №123 від 21.07.1993р. і дозвіл від тієї ж дати та додаток до дозволу від 19.11.2001р., які потім були перепідтверджені в 2011р., які надають відповідачу право видавати кредити в долларах США (л.с. 65-73). Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Саме на це ориїнтує і Пленум Вищого спеціалізованого суду України з рогляду цивільних і кримінальних справ в Постанові № 5 від 30.03.2012р. "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитих правовідносин". Посилання позивача, що він вказаних коштів на руки не отримував, а вони зразу були перераховані на відповідний рахунок торгуючої організації, де він придбав вказаний автомобіль, саме по собі не може свідчити про удаваність вказаного договору, оскільки домовленість обох сторін була направлена на видачу коштів для придбання автомобіля, а не для завуалювання зовсім іншої цивільно-правової угоди. В п.3.4.5. кредитного договору № 86/2008 від 07.05.2008р. чітко вказано, що шляхом підписання вказаного договору позичальник доручає банку здійснювати договірне списання з будь-яких його платежів. А звернення позивача до відповідача із заявою про реструктуризацію боргу по вказаному кредитному договору свідчить, що він вказаний договір підтверджував і при його підписанні ніякого введення в оману його не було. (л.с. 52). Посилання позивача, що до підписання кредитного договору між ним і відповідачем переддоговірна робота не проводилась, його не попередили про валютні ризики та ризики по знеціненню гривні були покладені на нього, не знаходить свого підтвердження в судовому засіданні. Вказане твердження є тільки його оцінкою виниклих між сторонами стосунків, а зі змісту кредитного договору вбачається , що банк надав [PERSON] у повному обсязі інформацію про умови кредитування відповідно до вимог ст. 11 Закону України " Про захист прав споживачів". Вказане підтверджується і висновками викладеним в ухвалі Апеляційного суду Сумської області від 04.02.2014р., де розглядалась скарга позивача на рішення місцевого суду по вказаному кредитному договору, які є обов"язковими при оцінці цих же обставин між цими ж сторонами, що розглядаються в іншій цивільній справі. (л.с. 53-54). Позивач не представив також достовірних доказів, що відповідач порушуючи його права, змусив взяти кредит в іншому банку і таким чином призвів його до додаткових витрат. Відповідно до вимог ст. ст. 6, 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору , виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням норм діючого законодавства. Підписуючи вкзаний договір , а потім додатки до нього сторони діяли вільно без відповідного примусу і навіть по ініціативі позивача. Таким чином в судовому засіданні не представлено доказів, що укладені договори між позивачем і відповідачем порушують публічний порядок, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, що вони не відповідають нормам діючого законодавства. При таких обставнах в задоволенні вимог позову слід відмовити.

Outcome: dismissed