Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із зазначеною заявою, якою просив: 1. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення предмет іпотеки, шляхом визнання за позивачем права власності на нерухоме майно земельну ділянку площею 0,1000 га та житловий будинок № 77, що знаходиться в с. Вереси Житомирського району Житомирської області по вул. Північна, за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на вищевказане нерухоме майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; 2. виселити та зняти відповідачів з реєстрації за вищевказаною адресою. Як на підставу звернення до суду та в обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначив, що в звязку з неналежним виконанням відповідачами [PERSON] (надалі за текстом відповідач 1) та [PERSON] (надалі за текстом відповідач 2) взятих на себе кредитних зобовязань, звернення до суду з даною позовною заявою є вимушеним кроком. Представник позивача в судове засідання не з'явився, однак направив заяву, якою просив слухання справи проводити у її відсутність, позов підтримав і не заперечував щодо заочного порядку розгляду справи. Відповідачі в судове засідання також не з'явились, хоча завчасно та належним чином були повідомлені про розгляд справи і клопотання до суду з приводу слухання даної справи не направили. Враховуючи положення ст. ст. 224, 225 ЦПК України, судом вирішено проводити слухання справи за правилами заочного розгляду. Дослідив матеріали справи, судом встановлені наступні факти і відповідно ним правовідносини. 11 жовтня 2007 року між АТ "Банк "Фінанси та Кредит" (правонаступником якого є позивач (а.с.36)) та відповідачем 1 укладено кредитний договір № 05-07-П3/31 (а.с.12-15), згідно якого останній отримав кредит у розмірі 74\~000 гривень зі сплатою 17 % річних. Виконання зобовязань за даним правочином між позивачем та відповідачем 2 того ж дня укладено іпотечний договір (а.с.16-17), відповідно до умов якого відповідач 2 передав у іпотеку позивачу нерухоме майно земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: с. Вереси (бригада Смоківка) Житомирського району Житомирської області, ділянка № 28, кадастровий номер 1822081200:03:001:0300, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель та споруд. Вказана земельна ділянка на підставі державного акта про право власності належить відповідачу 2 (а.с.26). На даній земельній ділянці збудований житловий будинок № 77, якому присвоєно адресу: с. Вереси Житомирського району Житомирської області, вул. Північна. На імя відповідача на цей будинок виготовлено технічний паспорт (а.с.22-24) та видано свідоцтво про право власності (а.с.25). За даною адресою зареєстровані: відповідачі 1, 2; відповідач [PERSON] (надалі за текстом відповідач 3); [PERSON] (надалі за текстом відповідач 4) та її малолітня дочка [PERSON]; [PERSON] (надалі за текстом відповідач 5) (а.с.27-28). Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 20 березня 2015 року, що набрало законної сили 29 квітня 2015 року (а.с.29), вирішено, серед іншого, стягнути в солідарному порядку з відповідача 1 та [PERSON] (поручитель за кредитним договором між відповідачем 1 та позивачем) заборгованість за вищезгаданим кредитним договором у розмірі 117\~318,10 гривень. 2 грудня 2015 року позивачем на адресу відповідачів 1, 2 надіслано вимогу щодо усунення порушень умов кредитного договору (а.с.30). Того ж дня позивачем направлено вимогу на адресу усіх відповідачів про виселення (а.с.31-32). Зазначені правовідносини врегульовані наступними нормативними актами. Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки (ч. 1 ст. 11 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 590 ЦК України). Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 2 ст. 590 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 629 ЦК України). Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності (ч. 1, речення перше ч. 3 ст. 37 Закону). У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення (ч.ч. 1-2 ст. 39 Закону). Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 40 Закону). Враховуючи вищевикладене, та те, що відповідачами 1,2 умови укладених з позивачем договорів не виконані, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки і визнання права власності на нього, в тому числі на збудований на такому предметі іпотеки житловий будинок, адже у відповідності до п. 12.3.1. укладеного між позивачем та відповідачем 2 іпотечного договору, останні дійшли згоди про те, що задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки. Відтак, позов в цій частині підлягає до задоволення, оскільки права позивача порушенні та, відповідно, підлягають судовому захисту. Окремо, слід зазначити, що у відповідності до приписів Закону № 1304-VII від 3.06.2014 року, що набув чинності 7.06.2014 року, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, за наявності певних умов. Разом з тим, як зазначив ВСУ при розгляді справи № 6-284цс15, норми вказаного Закону самі по собі не можуть бути підставою для скасування рішення суду (відмови у задоволенні позову), адже мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обовязків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Разом з тим, не підлягає до задоволення вимога позивача щодо виселення відповідачів із вищевказаного житлового будинку, побудованого на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, беручи до уваги наступне. Як згадувалось вище, згідно ч. 2 ст. 39 Закону "Про іпотеку", одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Проте, згідно укладеного між позивачем та відповідачем 2 іпотечного договору, предметом іпотеки є саме земельна ділянка площею 0,1000 га, а не житловий будинок, що збудований на ній, а тому правових підстав для задоволення такої вимоги про виселення у суду немає. Враховуючи, що позовні вимоги до часткового задоволення, на підставі положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідачів 1, 2, адже саме з їх боку, як встановлено судом, порушені права позивача, у дольовому порядку на користь останнього слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати за розгляд даної цивільної справи пропорційно до задоволених вимог. Судові витрати складаються з судового збору у розмірі 1\~218,00 гривень. Тобто, дол. Стягнення з відповідачів 1, 2 підлягає по 609,00 гривень з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial