Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

В вересні 2017 року [PERSON]через уповноваженого представника [PERSON]звернулася до суду з позовом, в якому заявила вимоги до відповідача ТДВ «СК «Кредо» про визнання рішення страховика незаконним. В обґрунтування позовних вимог зазначила,що 23.12.2013 року приблизно о 07.00 год.водій [PERSON],керуючи автомобілем [NUMBER] по вул.15 квітня в м.Тернопіль,допустив наїзд на пішохода [PERSON],яка перетинала проїзну частину,в результаті чого пішохід [PERSON]загинула на місці ДТП. По факту ДТП було відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення,передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Постановою слідчого від 26.02.2014 р.кримінальне провадження було закрите у зв*язку з відсутністю у діях водія [PERSON]складу кримінального правопорушення,передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Цивільно-правова відповідальність [PERSON]на момент ДТП була застрахована у ТДВ «СК «Кредо» згідно Полісу обов*язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/0393865. 19.12.2016 р.позивач як особа,яка має право на отримання страхового відшкодування,повідомила відповідача про настання страхового випадку та звернулася із заявою про виплату страхового відшкодування шляхом перерахування на банківськи реквізити уповноваженого представника. 17.02.2017 р.відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування позивачу з посиланням на те,що внаслідок ДТП,яка трапилась 23.12.2013 р.,цивільно-правова відповідальність застрахованої особи [PERSON]не настала,тому зазначена вище подія хоча і належить до страхових ризиків,проте не породжує обов*язку страховика щодо виплати страхового відшкодування. Посилаючись на те,що відповідач ТДВ «СК «Кредо» в силу приписів Закону України «Про обов*язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має обов*язок виплатити позивачу страхове відкшодування,рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування прийняте страховиком всупереч вимогам ст.1187 ЦК України,ст.6,21,35,36 Закону України «Про обов*язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,позивач просить суд визнати рішення ТДВ «СК «Кредо» № 37.7.0.0/256 від 17.02.2017 р.про відмову у виплаті страхового відшкодування [PERSON]незаконним,стягнути з відповідача на користь [PERSON]судові витрати з оплати правової допомоги 4800 гр. В судове засідання позивач [PERSON]та її представник [PERSON]не з*явились,про час та місце розгляду справи повідомлялись шляхом направлення судових повісток,які отримані ними завчасно,про що у справі є поштові повідомлення про вручення. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника. Представники відповідача в судове засідання не з*явився з невідомих причин,про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток,які отримані ним завчасно,про що у справі є поштові повідомлення про вручення. Враховуючи,що належним чином повідомлений представник відповідача повторно не з*явився у судове засідання з невідомих причин,йому було надано право доступу до суду як елементу права на справедливий суд згідно ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод,проте він скористалися цим правом,яке не є абсолютним,на свій розсуд,застосування судом процедурних норм ст.169 ЦПК України для розгляду справи без участі представника відповідача не є створенням перешкод у ефективному захисті своїх прав в суді. Від відповідача ТДВ «СК «Кредо» до суду надійшло письмове заперечення проти позову,за змістом якого відповідач просить суд відмовити в позові з посиланням на те,що подія ДТП,яка сталася 23.12.2013 р.не з вини водія [PERSON],страховим випадком в розумінні ст.6 Закону України «Про обов*язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не являється,цивільно-правова відповідальності водія [PERSON]не настала,тому зазначена вище подія хоча і належить до страхових ризиків,проте не породжує обов*язку страховика щодо виплати страхового відшкодування.Крім того, зазначили в письмових запереченнях,що водій [PERSON]як особа,цивільно-правова відповідальність якої була застрахована,не виконав обов*язку письмового надання страховику повідомлення встановленого зразка про ДТП,що є підставою для відшкодування шкоди не страховиком ,а завдавачем шкоди. Всебічно вивчивши обставини справи,дослідивши надані письмові докази у сукупності,суд дійшов висновку,що позов заявлений обґрунтовано,підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та перевірено доказами,що 31.01.2013 р. ТДВ «СК «Кредо» і [PERSON]уклали договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АС/0393865), за умовами якого був забезпечений транспортний засіб «Mersedes Benz Sprinter 312D» р.н.[NUMBER] на випадок заподіяння шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди за участю даного автомобіля на строк з 00.00 год.01.02.2013 року до 00.00 год.31.01.2014 року включно. Цим договором визначені ліміти відповідальності страховика на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю,у розмірі 100000 гр.,що підтверджується витягом з ЦБД МТСБУ та не оспорювалось сторонами. 23.12.2013 р.приблизно о 07.00 год.по вул.15 квітня в м.Тернопіль водій [PERSON],керуючи автомобілем [NUMBER],допустив наїзд на пішохода [PERSON],в результаті чого пішохід загинула на місці пригоди. За фактом ДТП було порушено кримінальне провадження по ч.2 ст.286 КК України,яке постановою слідчого СВ ДТП СУ УМВС України в Тернопільській області від 26.02.2014 р.закрито у зв*язку з відсутністю в діях водія [PERSON]складу кримінального правопорушення. Зазначена постанова на час розгляду цивільної справи не скасована. Як встановлено ст.23.1.вказаного вище Закону,шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,є,зокрема,шкода, пов'язана з смертю потерпілого. Згідно ст.27 ч.1 цього ж Закону,страхове відшкодування виплачується ,якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після ДТП та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до ч.1 ст.35 цього ж Закону,в редакції,чинній на дату пригоди,для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа,яка має право на отримання відшкодування,протягом 30 днів після повідомлення про ДТП подає страховику заяву про страхове відшкодування. 19.12.2016 р.позивачем було повідомлено відповідача про настання страхового випадку та подана заява на виплату страхового відшкодування шляхом її перерахування на банківськи реквізити уповноваженого представника позивача. Пунктом 36.2 ст.36 вказаного вище Закону (у редакції,чинній на дату пригоди)встановлено,що страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою,яка має право на отримання відшкодування,за наявності документів,передбачених ст.35 цього Закону,повідомлення про ДТП,але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування,зобов*язаний:У разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими-прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його,або,у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав,визначених ст..32 та /або 37 цього Кодексу,-прийнтяи вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування. 17.02.2017 р.відповідачем було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування позивачу з посиланням на ст.32.1 Закону,оскільки на момент прийняття цього рішення учасники ДТП не надали докази настання цивільно-правової відповідальності застрахованої особи. Задовольняючи вимоги позову про визнання рішення страховика незаконним,суд виходить з наступного. Як передбачено статтею 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних ранспортних засобів,страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода,що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду,заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. В силу ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Ст. 1187 Цивільного кодексу України відносить до джерела підвищеної небезпеки діяльність, пов'язану з використанням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Положення ст. 1187 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст.ст. 1166, 1167 вказаного Кодексу, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальній нормі. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 6 листопада 2013 року (справа № 6-108цс13), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, що зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Частиною 5 статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Стаття 1187 ЦК України встановлює правило спеціального делікту, який передбачає особливості суб'єктного складу відповідальної особи (обов'язок відшкодування шкоди покладається на вказану у законі особу - власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки) та встановлює покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. У відповідності до роз'яснень п. 2 Пленуму Верховного Суду України,від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. В п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки також роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Таким чином вищевказані норми цивільного законодавства в сукупності з роз'ясненнями Пленумів Пленуму Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ встановлюють особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, який може бути звільнений від цієї відповідальності виключно лише у випадку, коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У всіх інших випадках цивільна правова-відповідальність покладається на власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки) навіть при відсутності його вини у завданні шкоди. Відповідачем по справі не було доведено, що шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки була заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З врахуванням викладеного слід прийти до висновку, що закриття кримінального провадження відносно [PERSON]у зв'язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення не звільняє останнього як володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану [PERSON], внаслідок дії цього джерела підвищеної небезпеки та він повинен нести цю цивільно-правову відповідальність. Рішення відповідача про відмову у виплаті страхового відшкодування,мотивоване з посиланням на п.32.1 Закону,з наведених вище міркувань цьому Закону протирічить,тому є незаконним. Відповідачем не доведено,що [PERSON]при поданні вказаної вище заяви про виплату страхового відшкодування не вчинила всіх необхідних дій або не надала необхідного переліку документів,що перешкоджало б страховику здійснити протягом 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування його виплату. Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" ( п.33.1.4 ст.33 )зобов'язує учасників ДТП невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди,письмово надати страховику,з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках,передбачених статтею 41 цього Закону,- МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка,а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. У запереченнях проти позову відповідач посилається на невиконання [PERSON]визначеного вище обов*язку застрахованої особи,що,на думку відповідача,є підставою для відоми у виплаті страхового відшкодування та додатково свідчить на користь законності прийнятого ним рішення про відмову у виплаті такого відшкодування за заявою [PERSON] Проте, у цьому ж законі є вичерпний перелік підстав відмови у виплаті страхового відшкодування. Згідно цього переліку,така підстава для відмови, як несвоєчасне повідомлення, або взагалі не повідомлення про ДТП застрахованої особи,відсутня. Відтак,у разі не повідомлення застрахованою особою про ДТП страхувальника у встановленому законом порядку, потерпіла особа не втрачає права отримати страхове відшкодування від страховика. При прийнятті рішення про стягення з відповідповадача на користь позивача витрат на правову допомогу,суд керується наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно зі ст. ст. 84, 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру встановленого законом прожиткового мінімуму за годину її роботи. Водночас,склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Згідно роз'яснень у п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79,статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу,граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а її у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження обставин надання правової допомоги [PERSON]у даній справи суду були надані укладений між нею та ТОВ «Автопоміч» договір про надання юридичних послуг від 13.12.2016 р.,документальне підтвердження факту внесення грошових коштів на рахунок підприємства-квитанція від 05.09.2017 р.на суму 4800 гр. Розрахунок вказаних вище витрат,в тому числі щодо вчинення адвокатом дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі, наданий суду та не спростований під час розгляду справи. Виходячи з наведеного,суд дійшов висновку про відшкодування позивачу витрат на правову допомогу у повному обсязі на суму 4800 гр.(з розрахунку 600 гр.за одну годину роботи адвоката* 8 робочих годи)),що не перевищує гранично допустимого розміру компенсації витрат на правову допомогу з розрахунку за одну годину роботи адвоката,яка становить 640 гр. Відповідно до ст.88 ЦПК України,з відповідача в дохід держави суд стягує судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог,а саме з вимог немайнового характеру 640 гр.,від попередньої сплати якого позивач звільнений. На підставі ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 88, 169, 208-209, 212, 213-215,218,294 ЦПК України,ст.ст.16,1166,1167,1187 ЦК України,"Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів",суд -

Outcome: approved