Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевикладеним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що між ним та ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК», правонаступником прав та обов'язків якого є ГІАТ «Сведбанк» - відповідач № 2 і ПФ «Черемшина» з іншою боку було укладено кредитний договір, згідно умов якого банк зобов'язався надати позичальникам у вигляді відновлюваної кредитної лінії з кредитним лімітом 140000 євро з терміном повернення до 11.10.2013 р. Як вказує позивач на даний час права кредитора за вказаним їм договором набуло ТОВ "ФК"Вектор +" - відповідачем № 1 по справі. У відповідності до п. 1.5 кредитного договору, кредит видавався для фізичної особи зі сторони позичальника для споживчих потреб, для юридичної особи - для придбання обладнання та поповнення обігових коштів. П. 2.3 кредитного договору встановлено, що кредитні кошти надаються або в безготівковій формі, в тому числі і шляхом перерахуванню на користь кредиторів відповідно до укладених з ними договорів. Згідно до п. 7.6.1 кредитного договору, позичальники - позивач [PERSON] та відповідач № 3 - ПФ «Черемшина» несуть солідарну відповідальність перед кредитором за зобов'язаннями щодо повернення кредиту, сплати відсотків, інших платежів. Тому позивач вважає, що вказаний кредитний договір суперечить вимогам чинного законодавства та порушує права позивача, як споживача у зв'язку з тим, що спірний договір виходячи з його змісту є тристороннім кредитним договором, що включає в себе споживче кредитування і кредитування юридичної особи, в ході її господарської діяльності та відповідає вимогам закону України «Про захист прав споживачів» та просить суд визнати недійсним кредитний договір № 27/12-Ф від 12.10.06 р. укладений між позивачем та ПАТ «Сведбанк» з моменту його укладення. У судовому засіданні представник позивача суду підтримав позовні вимоги у повному об'ємі. Представник відповідача № 1 - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» не визнав даний позов у повному об'ємі та надав до суду клопотання про застосування строків позовної давності. У подальшому у судове засідання не з'явився. Представник відповідача № 2 - ПАТ „Сведбанк" у судовому засіданні не з'явився. Представник відповідача № 3 - ПФ «Черемшина» також у судове засідання не з'явився, надіслав заяву щодо слухання справи у його відсутність. Суд, вислухавши пояснення та дослідивши матеріли справи встановив наступне. У відповідності до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом дійсно встановлено, що між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК», правонаступником прав та обов'язків якого є ГІАТ «Сведбанк» - відповідачем № 2 з одного боку, позивачем [PERSON] та відповідачем № 3 - ПФ «Черемшина» з іншою боку було укладено кредитний договір, згідно умов якого банк зобов'язався надати позичальникам у вигляді відновлюваної кредитної лінії з кредитним лімітом 140000 євро з терміном повернення до 11.10.2013 р. Згідно до п. 7.6.1 кредитного договору, позичальники - позивач [PERSON] та відповідач № 3 - ПФ «Черемшина» несуть солідарну відповідальність перед кредитором за зобов'язаннями щодо повернення кредиту, сплати відсотків, інших платежів (а.с. 9-16). У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступати від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. У відповідності до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Згідно із ч. 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Як з'ясовано судом, 14.12.2012 р. відповідач № 1 - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» повідомив позивача про те, що 28.11.2012 р. за договором факторингу до них перейшло право вимоги за договором кредиту від 12.10.2006 р. У відповідності до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, позичальник зобов'язаний повернути позику у тій валюті, в якій отримав кредит. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. У відповідності до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно до положень ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Як вбачаться із матеріалів справи, позивачу [PERSON] заборгованість за кредитним договором нараховувалась відповідачами у валюті «євро» без еквіваленту у гривні за весь час дії договору. У відповідності до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Ст. 216 ЦК України встановлює правові наслідки недійсності правочину, а саме, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Як вбачається з рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. № рп/2011, положення п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 р., з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Як з'ясовано судом, у відповідності до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 12.09.2012 р. № 6-80ск12, - ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави суду для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем № 2 - ПАТ «Сведбанк», а у подальшому і відповідачем № 1 - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» кредитний договір № 27/12-Ф від 12.10.2006 р. було укладено із порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та ЦК України, а тому є усі підстави щодо визнання даного договору недійсним з моменту його укладення, тобто 12.10.2006 р. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку про необхідність у задоволенні позовних вимог [PERSON] та не знаходить підстав для задоволення клопотання представника відповідача № 1 - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» про застосування строків позовної давності у даній справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved