Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

в Острозький районний суд Рівненської області з позовом до Острозької міської ради Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON], про скасування рішення Острозької міської ради № 59 від 11 лютого 1997 року про передачу земельної ділянки у приватну власність звернувся [PERSON] Свою заяву аргументує тим, що 20.08.2009 року рішенням Острозького районного суду стягнуто з [PERSON] на його користь 65424 грн. за договором позики. За виконавчим провадженням №2-410 від 18.08.2010 року він вирішив залишити за собою житловий будинок в м. Острог по вул. Тучемського, 15 Рівненської області. Зареєструвавши за собою право власності він 26.11.2012 року надіслав [PERSON] лист з проханням звільнити належний йому будинок. Вказаний лист відповідач отримала особисто 28 листопада 2012 року, однак станом на 11 січня 2012 року відповідач не звільнила належний йому будинок. Вказує, що 11.10.2012 року державним виконавцем був складений акт про перебачу йому майна в рахунок погашення боргу, а 18.10.2012 року йому було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями в м. Острог по вул. Тучемського, 15 Рівненської області. 27 березня 2013 року Острозький районний суд розглянув цивільну справу № 567/176/13-д за позовною заявою [PERSON] до нього, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Острозького міського нотаріального округу Рівненської області [PERSON] про визнання свідоцтва недійсним і було ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовної заяви, стягнуто з [PERSON] на його користь 3031 грн. 26 коп. витрат за надання правової допомоги. Не погодившись з рішенням суду [PERSON] подала апеляційну скаргу в Апеляційний суд Рівненської області. Однак рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 15.05.2013 року, вказане вище рішення Острозького районного суду в цій частині залишено без змін. Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 27 червня 2013 року було задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право власності на житлове приміщення в м. Острог по вул. Тучемського, 15 Рівненської області та право користування цим житлом у звязку з втратою права власності. Однак відповідачка не погодилась з рішенням Острозького районного суду Рівненської області та 08 квітня 2013 року подала апеляційну скаргу на зазначене судове рішення. 06 листопада 2013 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області ухвалила рішення, в якому вирішила апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити частково. Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 27 червня 2013 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в такій редакції: «Визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування будинком №15 по вул. Тучемьского в м. Острог Рівненської області в звязку з припиненням права власності». Вказане рішення апеляційного суду Рівненської області набрало законної сили 06 листопада 2013 року. Зазначає, що в січні 2014 року він в примусовому порядку, згідно рішення Апеляційного суду Рівненської області, провів зняття [PERSON] з реєстраційного обліку в належному йому на праві приватної власності житловому будинку за адресою: м. Острог, вул. Тучемського, 15, Рівненської області. Станом на 27 січня 2014 року [PERSON] не звільнила належний йому на праві власності житловий будинок, тому він змушений був звернутись в суд за захистом своїх порушених прав та інтересів. 15 квітня 2014 року Острозький районний суд розглянув цивільну справу № 567/188/4-ц за позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення, було ухвалено рішення про задоволення позовної заяви та виселення [PERSON] 16 червня 2014 року колегією суддів Апеляційного суду Рівненської області вказане рішення залишено без змін. Також у своїй заяві вказує, що статтею 120 Земельного кодексу України передбачено перехід права власності на земельну ділянку у разі відчуження будівлі або споруди, що розташована на земельній ділянці. Зазначає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Вказує, що згідно ч. 1 ст. 377 Земельного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Зазначив, що 08 вересня 2014 року він звернувся із заявою в Острозьку міську раду Рівненської області щодо надання дозволу на приватизацію земельної ділянки за адресою: м. Острог, вул. Тучемського, 15, Рівненської області у звязку з набуттям права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, на що 25 вересня 2014 року отримав відповідь Острозької міської ради про те, що згідно рішення Острозької міської ради № 59 від 11 лютого 1997 року вказана земельна ділянка передана у приватну власність [PERSON] та рекомендовано звернутись в суд щодо відміни зазначеного рішення міської ради. За вказаних обставин, просив позов задовольнити, скасувати рішення Острозької міської ради № 59 від 11 лютого 1997 року вказана земельна ділянка передана у приватну власність [PERSON] В судовому засіданні представник позивача позов підтримав посилаючись на обставини викладені в заяві. Представник відповідача позов не визнав, подав заперечення на позов в якому вказував, що питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюється статтями 120 ЗК України та 377 ЦК України. Відповідно до ч. 1ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-У "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України", зміст ст. 120 ЗК України було приведено у відповідність до ст. 377 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Постановою № 7 від 16.04.2004 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» ( із змінами, внесеними відповідно постановою ВСУ № 2 від 19.03.2010 року) зазначається, що «відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружися, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбу, а про одержану громадянином частку із земельного фонду . Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки право власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 Земельного кодексу України, 377 Цивільного кодексу України. Згідно ч.1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відчуження будинку (чи його частини) є тим випадком, коли власник дійсно може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, оскільки володіння та користування будинком та надвірними спорудами нерозривно пов'язане з можливістю володіти та користуватися земельною ділянкою необхідною для розміщення та обслуговування цього майна. Таким чином, набувши право власності на будинок, особа має право, на підставі ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, на земельну ділянку, яка була виділена для будівництва та обслуговування даного житлового будинку, господарських будівель та споруд. В додаткових пояснення представник відповідача зазначив, що згідно наявних у справі документів на даний час у власності позивача перебуває житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Тучемського, 15, в. м. Острозі. Слід відмітити що для попереднього землевласника земля виділялася під обслуговування житлового будинку та будівель, які на ній розміщені тому виходячи з наведеного позивач може претендувати лише на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування вказаного будинку та господарських будівель, решта землі, на якій відсутні вказані будівлі має належати [PERSON] Крім того, при укладенні договору, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що повязане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй кадастрового номера. Виходячи з матеріалів справи при відчуженні будинку частка землі під обслуговування не виділялася та кадастровий номер по вказаній адресі на земельну ділянку по вул. Тучемського, 15 був взагалі відсутній. Тому вирішуючи питання про відміну вказаного рішення слід визначити розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування придбаного житлового будинку, право власності на який перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку. В таких випадках суд повинен зясовувати, зокрема: чому це питання не було вирішено в договорі, можливість підписання відчужувачем і набувачем доповнення до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку., чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з урахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо. Вказує, що в матеріалах справи відсутні будь-які матеріали на підставі яких можливо встановити розмір необхідний для обслуговування позивачем придбаного житлового будинку та відсутні відомості про точні розмірі вказаної земельної ділянки, тому в суду відсутні підстави відміни вказаного рішення. Виходячи з наведеного Острозька міська рада просила суд вирішити вказані позовні вимоги на власний розсуд. В судовому засіданні представник третьої особи позов не визнав пояснив, що земельна ділянка площею 0,06 га по вул. Тучемського,15 передавалась у приватну власність бля будівництва та обслуговування приватного житлового будинку та господарських споруд покійному чоловікові третьої особи - [PERSON] Зазначена земельна ділянка була передана відповідно до декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1996 року "Про приватизацію земельних ділянок". Вважає, що за вказаним декретом особа ставала власником земельної ділянки до видачі державного акту на землю. Зазначає, що [PERSON] помер 27.09.2004 року і [PERSON] прийняла спадщину після його смерті, однак державний акт на право власності на землю не оформляла. В судовому засіданні третя особа та її представник просили в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи також зазначає, що справа має розглядатися в порядку адміністративного, а не цивільного законодавства, просив справу провадженням закрити. З матеріалів справи встановлено наступне. Рішенням Острозької міської ради № 59 від 11 лютого 1997 року, було вирішено передати в приватну власність для будівництва і обслуговування приватного житлового будинку та господарських споруд земельну ділянку [PERSON], вул. Тучемського, 15. Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 27 червня 2013 року було задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право власності на житлове приміщення в м. Острог по вул. Тучемського, 15 Рівненської області та право користування цим житлом у звязку з втратою права власності. (а.с.22-23) 06 листопада 2013 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області ухвалила рішення, в якому вирішила апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Острозького районного суду Рівненської області віл 27 червня 2013 року задовольнити частково. Було вирішено рішення Острозького районного суду Рівненської області від 27 червня 2013 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в такій редакції: «Визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування будинком №15 по вул. Тучемьского в м. Острог Рівненської області в звязку з припиненням права власності». Вказане рішення апеляційного суду Рівненської області набрало законної сили 06 листопада 2013 року. (а.с.24-25) 15 квітня 2014 року Острозький районний суд розглянув цивільну справу № 567/188/4-ц за позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення, було ухвалено рішення про задоволення позовної заяви та виселення [PERSON] 16 червня 2014 року колегією суддів Апеляційного суду Рівненської області вказане рішення залишено без змін. (а.с.28-29, 30-31) Згідно свідоцтва від 18.10.2012 року, [PERSON] належить на праві власності житловий будинок, що знаходиться в м. Острог по вул. Тучемського, 15 Рівненської області. (а.с.32) Відповідно до витягу від 19.11.2012 року було зареєстровано за позивачем право власності на житловий будинок в м. Острог по вул. Тучемського, 15 Рівненської області. (а.с.33) 08 вересня 2014 року [PERSON] звернувся із заявою в Острозьку міську раду Рівненської області щодо надання дозволу на приватизацію земельної ділянки за адресою: м. Острог, вул. Тучемського, 15, Рівненської області у звязку з набуттям права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, на що 25 вересня 2014 року отримав відповідь Острозької міської ради про те, що згідно рішення Острозької міської ради № 59 від 11 лютого 1997 року вказана земельна ділянка передана у приватну власність [PERSON] та рекомендовано звернутись в суд щодо відміни зазначеного рішення міської ради. (а.с.34,35) Рішенням Острозького районного суду від 20.08.2009 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 65424 грн. за договором позики. (а.с.37) 28 березня 2013 року Острозький районний суд розглянув цивільну справу № 567/176/13-ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Острозького міського нотаріального округу Рівненської області [PERSON] про визнання свідоцтва недійсним і було ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовної заяви, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 3031 грн. 26 коп. витрат за надання правової допомоги. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 15.05.2013 року, вказане вище рішення Острозького районного суду в цій частині залишено без змін. (а.с.26-27, 38-40) Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 03 червня 2015 року в задоволенні позову [PERSON] до комунального підприємства "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" про визнання дій протиправними, скасування реєстрації права власності було відмовлено. Ухвалою Житомирського Апеляційного адміністративного суду від 02 вересня 2015 року вказане рішення було залишено без змін. (а.с.55-57) Суд, вислухавши представника позивача, третю особі та її представника, вивчивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду № 2 від 19.03.2010 року за загальним правилом розмежування компетенції судів з розгляду земельних та пов'язаних із земельними відносинами майнових спорів відбувається залежно від суб'єктного складу їх учасників. Ті земельні та пов'язані із земельними відносинами майнові спори, сторонами в яких є юридичні особи, а також громадяни, що здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статус суб'єкта підприємницької діяльності, розглядаються господарськими судами, а всі інші - в порядку цивільного судочинства, крім спорів, зокрема, щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень при реалізації ними управлінських функцій у сфері земельних правовідносин, вирішення яких згідно з пунктами 1, 3 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства віднесено до компетенції адміністративних судів. За вказаних обставин посилання представника третьої особи про те, що зазначені справи належать до компетенції адміністративного судочинства не заслуговують на увагу, в звязку з цим судом винесено ухвалу від 28.10.2015 року. Відповідно до ч.1 ст.120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Постановою № 7 від 16.04.2004 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» ( із змінами, внесеними відповідно постановою ВСУ № 2 від 19.03.2010 року) зазначається, що « відповідно до положень статей 81,116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружися, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбу, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки право власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120, Земельного кодексу України, 377 Цивільного кодексу України. Згідно ч.1 ст.153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відчуження будинку (чи його частини) є тим випадком, коли власник дійсно може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, оскільки володіння та користування будинком та надвірними спорудами нерозривно пов'язане з можливістю володіти та користуватися земельною ділянкою необхідною для розміщення та обслуговування цього майна. Таким чином, набувши право власності на будинок, особа має право, на підставі ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, на земельну ділянку, яка була виділена для будівництва та обслуговування даного житлового будинку будівель і споруд. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень. Статтею 118 ЗК України, чинній на час спірних правовідносин передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п'ятою статті 151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються у порядку, встановленому статтею 151 цього Кодексу. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Слід зазначити, що частиною 2 ст. 25 Закону України "Про землеустрій" серед видів документації із землеустрою передбачено: пункт д) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок; п. і) технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Відповідно до ст. 50 Закону України "Про землеустрій", проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N677 від 26.05.2004 року, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що проект відведення земельної ділянки не розробляється у разі, коли: земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається у користування або безоплатно передається у власність без зміни її цільового призначення; земельна ділянка набувається у власність шляхом купівлі-продажу, дарування, міни, на підставі інших цивільно-правових угод, успадкування, без зміни її меж та цільового призначення; земельна ділянка придбана на конкурентних засадах (за результатами земельних торгів). Розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що факт набуття права власності спірною земельною ділянкою третьою особою [PERSON] в порядку спадкування за законом, нічим не підтверджується. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ"(з наступними змінами і доповненнями) роз'яснено, що згідно зі ч. 5 ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Відповідно до роз'яснень, даних у п. 7 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції, суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо. Як вбачається з матеріалів справи, третя особа [PERSON] як особа, що зацікавлена в отриманні у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, не звернулася до Острозької міської ради Рівненської області із відповідним клопотанням про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою. Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Пункт "в" ч.3 ст.116 Земельного кодексу України гарантує право кожному громадянину на одержання земельної ділянки із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Частиною 5 ст.116 Земельного кодексу України також визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Статтями 140-149 Земельного кодексу України передбачено, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею лише в порядку, з підстав і за умов передбачених законом. Так, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Указаний перелік є вичерпним. Таким чином, Земельним кодексом України не передбачено такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади. При цьому із змісту статті 118 Земельного кодексу України встановлено, що розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також його погодження мають на меті визначення меж земельної ділянки в натурі, а також з'ясування обставин, що можуть бути перешкодою для надання такої ділянки громадянину. Відповідно до ч.2 вказаної статті набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Позовні вимоги про покладення на третю особу судових витрат суперечить вимогам ст. 88 ЦПК України, тому в задоволенні даної вимоги слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial