Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області про визнання права власності у порядку спадкування, зобов`язання вчинити певні дії. Позов обґрунтовує наступним. [INFO] помер [PERSON] , дід позивача. Позивач після його смерті отримав свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 4961 від 17 серпня 2020 року, видане Леденьовим І.С. , приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, спадкова справа 30/2020. Згідно до цього свідоцтва спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з суми недоотриманої пенсії 87126,31 грн., яка належала спадкодавцеві, що підтверджується листом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 09.04.2020 року № 0800-0311-8/14173, та є власністю позивача. Однак, при отриманні грошей вказана сума була безпідставно зменшена до 78136,85 грн. Розмір недоплати при цьому складає 8989,46 грн. Відповідач відповіддю від 01.12.2020 року № 0800-0215-8/64189 запит адвоката Ракицької І.М., відповів, що сплата 78136,85 грн. провадилася з застосуванням трирічного строку з моменту звернення до Пенсійного фонду, тобто з 14.09.2017 рік по 30.09.2019 рік. Зменшення суми неотриманої пенсії відповідач обґрунтував ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, зазначена норма стосується неотриманої пенсії самим пенсіонером, а не спадкоємцем цього пенсіонера. Позивач просив визнати за [PERSON] право власності на недоотриману, у зв`язку зі смертю, пенсію [PERSON] , що помер [INFO] , за період з 01.07.2014 року по 13.09.2017 року у порядку спадкування за законом. Зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити, у порядку спадкування, виплату [PERSON] недоотриманої, у зв`язку зі смертю, пенсії [PERSON] , що помер [INFO] , за період з 01.07.2014 року по 13.09.2017 року. Стягнути з Головного Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь позивача [PERSON] 908,00 грн. - судовий збір, та 3000 грн. - оплату правової допомоги адвоката Ракицької ЇМ. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2021 року відкрито провадження по справі, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Витребувано у ГУПФУ в Запорізькій області інформацію про розмір недоотриманої померлим [PERSON] пенсії за період з 01.07.2014 року по 30.09.2019 року. 22.02.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву та витребувана інформація. Згідно відзиву відповідач у просить закрити провадження в частині позовних вимог щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у порядку спадкування, виплатити недоотриману, у зв`язку зі смертю пенсії за період 01.07.2014 по 19.03.2017 року. В задоволенні інших позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що вимога про зобов`язання відповідача у порядку спадкування виплатити недоотриману у зв`язку зі смертю пенсію період 01.07.2014 по 19.03.2017 року не може розглядатись Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя в порядку цивільного судочинства. Між позивачем та відповідачем виникли два спори, що підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, стягнення недоотриманої пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» підлягає розгляду в порядку адміністративного провадження. Як вбачається з матеріалів пенсійної справи [PERSON] перебував на обліку з 2014 року. Виплати пенсії здійснювались з 01.08.2014 року по 01.03.2016 рік. Призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам здійснюється за місцем перебування таких осіб, що підтверджується довідкою виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. На підставі інформаційного обміну між органами Пенсійного фонду України з органами соціального захисту населення щодо інформації про скасування довідки та зняття особи з обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб пенсію [PERSON] з 01.03.2016 року призупинено у зв`язку з не підтвердженням місця фактичного проживання. Оскільки [PERSON] не проживав на території Запорізької області факт внутрішнього переміщення не підтверджено, тому відповідач не мав права виплачувати пенсію а з вимогою про поновлення виплати пенсії [PERSON] не звертався. Визнання за позивачем права власності на недоотриману пенсію [PERSON] за період з 01.03.2016 по 13.09.2017 не може бути задоволене під час розгляду даної справи, оскільки не входять до складу спадщини. Позивач звернувся до Управління у вересні 2020 року із заявою про виплату недоотриманої пенсії померлого [PERSON] [INFO] , надавши копію свідоцтва про смерть, копію паспорту, оригінал свідоцтва про право на спадщину за законом, З свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 17.08.2020 року спадкова справа №30/2020 зареєстрованого в реєстрі за № 4961, приватним нотаріусом Києво Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовом І.С.. вбачаються, що спадщина складається з недоотриманої пенсії у розмірі 87 126.31 гри. Але в повідомленні № 0800-0215-8/64189 від 01.12.2020 року Управлінням зазначено, що відповідно до ст. 46 Закону України №1058, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час. але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Оскільки позивач звернувся із заявою про виплату недоотриманої пенсії на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом лише в вересні 2020 року, то позивачу виплачено недоотриману пенсію у сумі 78 136,85 грн. Посилаючись на викладене відповідач вважає вимоги необґрунтованою. У судове засідання позивач не з`явився, повідомлений належним чином, у позові просив суд розглядати справу у відсутність представника та позивача. Представник відповідача під час судового розгляду проти позову заперечував, подавши до суду відзив на позов та просив суд закрити провадження в частині вимог щодо зобов`язання ГУ ПФУ в Запорізькій області у порядку спадкування виплатити [PERSON] недоотриману у зв`язку із смертю пенсію [PERSON] , що помер у період з 01.07.2014 року по 13.09.2017 року, а в решті частині вимог відмовити. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, заслухавши пояснення представника відповідача під час судового розгляду приходить до наступного висновку. Частиною 3статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Судом встановлені наступні фактичні обставини. [PERSON] є онуком [PERSON] , 1933 року народження. [INFO] помер дід позивача - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серія [NUMBER] від 30.04.2020 року, яке видане Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Києв), актовий запис № 43 (а.с.5). Згідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом № 4961 від 17.08.2020 року, яке було видане приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С., спадкова справа 30/2020.- спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] є його онук [PERSON] та до складу спадщини входить суми недоотриманої пенсії 87126,31 грн., яка належала спадкодавцеві, що підтверджується листом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 09.04.2020 року № 0800-0311-8/14173, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину № 4961 від 17.08.2020 року. 15.09.2020 року [PERSON] звернувся до Вільнянського відділу обслуговування громадян головного УПФУ в Запорізькій області із заявою щодо отримання недоотриманої пенсії після померлого [PERSON] . Позивач у позовній заяві зазначає та відповідач у відзиві визнає, що позивачу була сплачена недоотримана пенсії після померлого [PERSON] у розмірі 78136,85 грн., вказана обставина в силу ч.1 ст.81 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки визнана учасниками справи. Сума 78136,85 грн. була нарахована ГУПФУ в Запорізькій області за період з 14.09.2017 року по 30.09.2019 року (а.с.10 зв.) З матеріалів справи, протоколу розрахунку пенсії [PERSON] на момент видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус визначаючи склад спадщини виходив із відомостей, які йому надав Відповідач, а саме із суми недоотриманої пенсії [PERSON] за період з 01.04.2017 року по 14.09.2019 року. Отже, згідно свідоцтва про право на спадщину до складу спадщини увійшла неотримана за життя [PERSON] пенсія за період з 01.04.2017 року по 14.09.2019 року в розмірі 87126,31 грн. і вказаний розмір недоотриманої пенсії належить позивачу [PERSON] . Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем позовні вимоги не уточнювалися, не збільшувалися, а тому суд ,вирішуючи спір, виходить із меж заявлених вимог. З огляду на викладені обставини, оскільки [PERSON] належить неотримана пенсія [PERSON] за період з 01.04.2017 року по 14.09.2019 року на підставі свідоцтва про право на спадщину, виходячи із меж заявлених вимог про визнання права власності на недоотриману пенсію за період з 01.07.2014 року по 13.09.2017 року, вимоги в частині визнання права власності на неотриману пенсію [PERSON] за період з 01.04.2017 року по 13.09.2017 року, на яку позивачу належить право власності задоволенню не підлягають. Щодо вимог [PERSON] про визнання права власності за період з 01.07.2014 року по 01.03.2016 року, то судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, довідки про розмір нарахованої та фактично виплаченої [PERSON] пенсії від 19.02.2021 року за період з 01.07.2014 року по 29.02.2016 року пенсіонеру [PERSON] виплачено пенсію у розмірі 29533,90 грн. за період з 01.07.2014 року по 29.02.2016 року, а тому, оскільки пенсія отримана пенсіонером за життя, вона не увійшла до складу спадщини і не успадковується. З огляду на вказані обставини з урахуванням положень ст. 13 ЦПК України, у задоволенні вимог позивача про визнання права власності на недоотриману пенсію [PERSON] за період з 01.07.2014 року по 29.02.2016 року суд відмовляє. Щодо вимог про визнання права власності в порядку спадкування на недоотриману пенсію [PERSON] за період з 01.03.2016 року по 13.09.2017 року то судом встановлено таке. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України (стаття 1219 ЦК України). Проте, існують такі спадкові права, які можуть переходити у порядку спадкування, але їхній перехід може бути обмежений на підставі прямої вказівки закону. Так у відповідності до статті 1227 ЦК України, згідно з якою суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя (виплати нараховані, але не отримані спадкодавцем), передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. При вирішенні спорів про право на спадщину на належні спадкодавцю за життя суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, визначальним є те, чи були такі виплати нараховані спадкодавцеві за життя, оскільки лише за умови, що такі суми були нараховані за життя, проте не отримані спадкодавцем, вони можуть увійти до складу спадщини. Подібний за змістом висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 243/2404/19-ц (провадження № 61-20134св19), від 14 квітня 2020 року у справі № 431/6232/16-ц (провадження № 61-17311св19), від 09 грудня 2020 року у справі № 243/9613/19-ц (провадження № 61-7355св20), від 16.12.2020 у справі № 428/12730/19. З матеріалів справи, протоколу розрахунку пенсії, матеріалів пенсійної справи. [PERSON] перебував на обліку у відповідача з 2014 року. Виплата пенсії відповідачем здійснювалася з 01.08.2014 року по 01.03.2016. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 778) встановлено, що припинення або відновлення соціальних виплат проводиться структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій. виконавчих органів міських. районних у містах (у разі їх утворення) рад або територіальними органами Пенсійного фонду України згідно з Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування. У разі надходження до Пенсійного фонду України або до його територіальних органів інформації від Адміністрації Державної прикордонної служби. Міністерства внутрішніх справ. Служби безпеки, Національної поліції- Державної міграційної служби, Міністерства фінансів, інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, яка дає огранюванні підстави вважати, що особа повернулась до покинутого місця постійного проживання, або особою подано документи, що містять недостовірні відомості для призначення (відновлення, продовження виплати) пенсії, виплата пенсії продовжується після особистого звернення особи, проходження ідентифікації у порядку, визначеному в абзаці четвертому цього пункту, з урахуванням даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб та за відсутності підстав, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо перемішених осіб". Пенсійний фонд України та його територіальні органи мають право звертатися до Адміністрації Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх Справ, Служби безпеки, Національної поліції, Державної міграційної служби. Міністерства фінансів, інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з метою підтвердження чи спростування інформації про повернення особи до покинутого місця постійного проживання або поданих нею для призначення (відновлення, продовження виплати) пенсії документів, зокрема з використанням системи електронної взаємодії державних електронних інформаційних ресурсів. Призначення та продовження виплат пенсій внутрішньо переміщеним особам здійснюється за місцем перебування таких осіб, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509. Органи Пенсійного фонду України під час співставлення баз з вищевказаними структурними підрозділами отримують інформацію про реєстрацію таких осіб та нараховують їм пенсійні виплати. Постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016 року № 136 «Про затвердження Порядку здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітної плати, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування» передбачена верифікація та моніторинг державних виплат, які здійснюються структурним підрозділом Мінфіну. На підставі інформаційного обміну між органами Пенсійного фонду України з органами соціального захисту населення щодо інформації про скасовані довідки та зняття особи з обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо перемішених осіб, пенсію [PERSON] з 01.03.2016 було призупинено у зв`язку з не підтвердженням місця фактичного проживання. Отже, з матеріалів пенсійної справи встановлено, що [PERSON] починаючи з 01.03.2016 пенсія не нараховувалась та не виплачувалась. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. Оскільки, [PERSON] не проживав на території Запорізької області, факт внутрішнього переміщення позивача не підтверджено, тому відповідач не виплачував [PERSON] пенсію з підстав визначених в Законі № 1058 та Законі України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо перемішених осіб» вії 20.10.2014 № 1706. [PERSON] за життя не звертався до відповідача для поновлення пенсійних виплат. Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки спадкодавцю за життя не було нараховано пенсійних виплат за спірний період, а тому зазначені суми, на які претендує позивач, не можуть входити до складу спадщини після смерті його діда. Відповідно до вимог ЦК України до складу спадкового майна входить лише сума пенсії, яка належала спадкодавцю після їх призначення й нарахування за його життя, а право на призначення пенсії(яке не було реалізовано) згідно із статтею 1219 ЦК України до складу спадщини не входить. Враховуючи зазначене та з огляду на те, що [PERSON] за період з 01.03.2016 по 13.09.2017 пенсія не нараховувалася і виплата пенсії не проводилось, а він за її поновленням до відповідача не звертався, оскільки припинення нарахування пенсії здійснено з 01.03.2016 року, тобто за життя [PERSON] , але останній у встановленому законом порядку не оскаржив дії відповідача, не виявив інтересу щодо відновлення нарахування щомісячної грошової суми пенсійних виплат, а отже указані суми йому за життя не нараховувались і вони не можуть входити до складу спадщини. До складу спадкового майна входить лише призначена сума пенсії, а право на її призначення та виплату згідно із статтею 1219 ЦК України до складу спадщини не входить. Позивач як спадкоємець не має права на те, що за життя спадкодавця не було йому нараховано,а тому позовні вимоги за період з 01.03.2016 по 13.09.2017 задоволенню не підлягають. Отже, з огляду на вищевикладене вимоги [PERSON] про визнання за [PERSON] право власності на недоотриману, у зв`язку зі смертю, пенсію [PERSON] , що помер [INFO] , за період з 01.07.2014 року по 13.09.2017 року у порядку спадкування за законом, задоволенню не підлягають у повному обсязі. Щодо вимог про зобов`язання відповідача здійснити у порядку спадкування, виплату [PERSON] недоотриманої, у зв`язку зі смертю, пенсії [PERSON] , що помер [INFO] , за період з 01.07.2014 року по 13.09.2017 року, то суд встановив такі обставини. Позивач у позовній заяві зазначає та відповідач у відзиві визнає, що позивачу була сплачена недоотримана пенсії після померлого [PERSON] у розмірі 78136,85 грн., вказана обставина в силу ч.1 ст.81 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки визнана учасниками справи. Сума 78136,85 грн. була нарахована ГУПФУ в Запорізькій області за період з 14.09.2017 року по 30.09.2019 року (а.с.10 зв.) З матеріалів справи, протоколу розрахунку пенсії [PERSON] на момент видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус визначаючи склад спадщини виходив із відомостей, які йому надав Відповідач, а саме із суми недоотриманої пенсії [PERSON] за період з 01.04.2017 року по 14.09.2019 року. Отже, згідно свідоцтва про право на спадщину до складу спадщини увійшла неотримана за життя [PERSON] пенсія за період з 01.04.2017 року по 14.09.2019 року в розмірі 87126,31 грн. і вказаний розмір недоотриманої пенсії належить позивачу [PERSON] . Позивачем позовні вимоги не уточнювалися, не збільшувалися, а тому суд ,вирішуючи спір, виходить із меж заявлених вимог. Згідно матеріалів справи та свідоцтва про право на спадщину, спадщина після померлого [PERSON] складається з суми недоотриманої пенсії 87126,31 грн., яка належала спадкодавцеві, та є власністю позивача. Однак, при отриманні грошей вказана сума була зменшена до 78136,85 грн., різниця між нарахованою та виплаченою недоотриманою пенсією становить 8989,46 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 286/3516/16-ц зроблено висновок, якщо предметом позову є майнова вимога про визнання в порядку спадкування право власності на майно - грошові кошти, тому спір має приватноправовий характер і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Таким чином, дана справа повинна розглядатися в порядку цивільного судочинства, оскільки предметом позову у справі є вимога про зобов`язання виплатити грошові кошти, набуті в порядку спадкування за законом, а тому доводи відзиву в цій частині не заслуговують на увагу. Щодо посилання відповідача на постанову Великої Палати ВС у справі № 127/3233/19 від 29.01.2020 року, то суд зазначає, що "позовними вимогами [PERSON] у цій справі є визнання незаконними дій щодо утримання коштів у розмірі 20 відсотків від пенсії щомісячно, визнання незаконним та скасування протоколу від 26 січня 2016 року щодо утримання вказаних коштів, зобов`язання вчинити дії щодо перерахунку та виплати пенсії у повному обсязі, відповідачем за якими є Головне Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області - суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, тобто уповноважений здійснювати нарахування і виплату пенсії позивачу", разом із тим, у даній справі предметом позову є майнова вимога про визнання в порядку спадкування права власності на майно - грошові кошти та зобов`язання виплатити вже нараховані грошові кошти не пенсіонеру, а спадкоємцеві померлого пенсіонера тих сум пенсії, які призначені, але не виплачені у зв`язку із смертю пенсіонера і перейшли у спадщину, тому спір має приватноправовий характер і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи зі змісту статті 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1227 ЦК України передбачено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що дана норма розповсюджується на правовідносини з приводу виплати нарахованих сум пенсії, але своєчасно не отриманих пенсіонером з власної вини та не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину. Згідно статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Як встановлено матеріалами справи, що залишок недоотриманих пенсійних виплат складає 8989,46 грн. Оскільки, за життя дід позивача, який помер [INFO] , недоотримав пенсію у розмірі 8989,46 грн., яка увійшла до складу спадщини, а позивач є його спадкоємцем та у встановленому законом порядку прийняв спадщину, тому суд доходить висновку, що позивач як спадкоємець набув право на отримання цієї не виплаченої пенсії. Твердження відповідача про те, що розмір недоотриманої пенсії, яка належала померлому [PERSON] нараховано відповідно до ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за три роки до дня звернення за виплатою недоотриманої пенсії не заслуговує на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме в свідоцтві про право на спадщину за законом, виданому приватним нотаріусом Києво Святошинського -районного нотаріального округу Київської області Леденьовом І.С.. вбачаються, що спадщина складається з недоотриманої пенсії у розмірі 87 126.31 грн. Суд зазначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Тому сума пенсії, що належала спадкодавцю [PERSON] і залишилася недоотриманою у зв`язку з її смертю, увійшла до складу спадщини та позивач, прийнявши спадщину, має право на виплату цієї суми в повному обсязі. Положення ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які увійшли до спадщини. Таким чином, у спірних правовідносинах відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивача як спадкоємця на отримання всього належного йому спадкового майна. Суд також враховує, що вказані вимоги перебувають у межах заявлених вимог, які заявлені по 13.09.2017 року, тоді як сума невиплаченої пенсії перебуває у межах з 01.04.2017 року по 13.09.2017 року. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Верховний Суд у постанові від 06.07.2020 у справі № 750/8819/19, зауважив, що дата звернення спадкоємця до органу Пенсійного фонду України з вимогою про виплату нарахованої за життя спадкодавця пенсії не впливає на розмір виплат та не надає органам Пенсійного фонду України права на обмеження цих виплат. Аналогічні висновки викладені у постанові ВС від 20 лютого 2020 року справа № 428/5418/18, провадження № 61-48756св18. Тим самим відповідач порушує право власності позивача на вказану суму грошей, яке підлягає судовому захисту способом примусового виконання обов`язку в натурі, тобто стягнення її на користь позивача. При цьому суд зауважує, що право обирати спосіб отримання коштів на підставі свідоцтва про право на спадщину належить позивачу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 377/612/17 від 06.02.2019 р. Заперечення відповідача не спростовують підстав позову і не приймаються судом до уваги, оскільки предметом позову є не оскарження позивачем бездіяльності відповідача щодо невиплати недоотриманої пенсії, а захист права власності. Враховуючи, що позивач має право як спадкоємець на отримання нарахованих, але не виплачених в повному обсязі сум пенсії, які входять до складу спадщини і не були отримані спадкодавцем за життя, проаналізувавши в сукупності надані докази, а також беручи до уваги те, що згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, зазначеним у п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, може бути примусове виконання обов`язку в натурі. Як було встановлено судом, відповідачем утримується належне позивачеві спадкове майно у виді суми недоотриманої пенсійної виплати в розмірі 8989,46 грн., нарахованої пенсіонеру [PERSON] , право власності на яку в порядку спадкування за законом перейшло до позивача. Тим самим відповідач порушує право власності [PERSON] на вказану суму грошей, яке підлягає судовому захисту способом примусового виконання обов`язку в натурі. Крім того, суд вважає за необхідне наголосити, що відмова у виплаті успадкованих позивачем коштів становить порушення її права на мирне володіння своїм майном, передбачене статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом» (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Водночас ст. 1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна (рішення у справах «Ван дер Мюсель проти Бельгії» та «Копеський проти Словаччини»). Особа може заявляти про порушення ст. 1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення. «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»). Проаналізувавши всі обставини справи, з урахуванням викладених позовних вимог, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне Управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області виплатити [PERSON] пенсію, яка була призначена, нарахована та належала його дідові [PERSON] , який помер [INFO] , але не була ним одержана за життя, за період з 01.04.2017 по 13.09.2017 року у розмірі 8989,46 грн., так як це буде ефективним способом захисту порушеного права позивача, відповідає предмету спору і не виходить за межі позовних вимог. Доводи відповідача про те, що рішення зобов`язального характеру не можливо буде виконати, судом не беруться до уваги. Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" передбачає як особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу (ст. 3), так і особливості виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна (ст. 7), згідно до якого, виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. У разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов`язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що позов задоволено частково, а при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 908 грн. 00 коп., сплачену суму судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 454,00 грн. Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, то суд дійшов висновку про таке. Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник надав суду договір про надання правничої допомоги, ордер і довідку про отримання грошових коштів. Проте відповідач не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Документ наданий представником позивача, під назвою довідка не є належним доказом понесених витрат. Оскільки це має бути квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження. Такої позиції дотримується ВС в своїй постанові від 13.02.2019 справа 3335/8855/15-ц. Фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Статтею 28 Правил адвокатської етики Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 17.11.2012 передбачено, що формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту є гонорар. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Адвокат має право, окрім гонорару, стягувати з клієнта кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, пов`язаних з виконанням доручення, якщо обов`язок клієнта з погашення цих витрат визначено договором або визначений законом. В договорі про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов`язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов, тощо), порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і таке інше) та може бути визначений їх обсяг. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).При цьому дані документи надаються суду для огляду в оригіналі та копія додається до матеріалів справи (Верховний Суд, постанова у справі №640/18402/19 від 28.12.2020.) За таких обставин підстав для про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката немає, а тому ці вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: partial