Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

представник позивача адвокат Руднєва Інна Сергіївна, яка діє в інтересах позивача [PERSON] звернулась з позовом до суду, згідно якого просить визнати поважною причину пропуску строку позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання угоди біржового контракту № 394 - Н договору купівлі - продажу від 24.12.2001 року, посвідченого Донецькою товарною біржею Артемівський філіал, дійсної, відновити пропущений з поважної причини термін позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання угоди біржового контракту № 394 - Н договору купівлі - продажу від 24.12.2001 року, посвідченого Донецькою товарною біржею Артемівський філіал, дійсної,ухвалити рішення, яким визнати угоду біржового контракту № 394 - Н договору купівлі - продажу від 24.12.2001 року, посвідченого Донецькою товарною біржею Артемівський філіал, укладену між продавцем ДОЧІРНЄ ПІДПРИЄМСТВО "АРТЕМІВСЬКЕ АВТОТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО 11474» ВІДКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ДОНЕЦЬКАВТОТРАНС" та покупцем [PERSON] , дійсною, визнати за [PERSON] , [INFO] , ІНН [NUMBER] , право власності на нерухоме майно - гараж, загальною площею 116, 2 кв.м., розташований за адресом: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до біржового контракту № 394 - Н договору купівлі - продажу від 24.12.2001 року, посвідченого Донецькою товарною біржею Артемівський філіал, продавець ДОЧІРНЄ ПІДПРИЄМСТВО "АРТЕМІВСЬКЕ АВТОТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО 11474» ВІДКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ДОНЕЦЬКАВТОТРАНС" продав, а покупець [PERSON] придбав нежитлове приміщення, розташоване за адресом: [ADDRESS] , загальною площею 116, 2 кв.м. Згідно п. 1.4 ціна продажу нежитлового приміщення, розташованого за адресом: [ADDRESS] , загальною площею 116, 2 кв.м., складає 4649 гривень. Зазначений біржовий контракт № 394 - Н договору купівлі - продажу від 24.12.2001 року, посвідченого Донецькою товарною біржею Артемівський філіал, було зареєстровано в Артемівському БТІ. Згідно довідки від 14.07.2021 року № 252, виданою директором КП «Бахмутське БТІ» А.В. Атаманченко: «за обліковими даними КП «Бахмутське БТІ» відповідно договору купівлі - продажу (біржовий контракт) від 24.12.2001 року № 394 - Н за адресом: [ADDRESS] , паспортизований об`єкт нерухомого майна - окремо розташована одноповерхова нежитлова споруда гаража загальною площею 116, 2 кв.м. Рік побудови - 1965. Згідно акта передачі державного майна до статутного фонду ВАТ «Донецькавтотранс» від 25.05.1998 року та реєстраційного посвідчення б/н від 24.12.2001 року до складу майна за вказаною адресою входила металева ємність 1 куб.м. (інв. № 32), яка за своїми технічними характеристиками не є нерухомим майном.» При укладенні біржового контракту усі суттєві вимоги були виконані повністю. Згідно інвентарізаційної справи на нежитлове приміщення, розташованого за адресом: [ADDRESS] , загальною площею 116, 2 кв.м., власником вказаного будинку є [PERSON] . Проте у липні 2021 року [PERSON] звернувся до АТ «ДТЕК ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» з метою укладення договору на поставку електроенергії до його нерухомого майна, сплатив вартість технічних умов, надав біржовий контракт, але договір з ним не уклали та відмовили у постачанні електроенергії до його об`єкту нерухомого майна, посилаючись на те, що [PERSON] необхідно надати документ про право власності на зазначений об`єкт та відомості із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому [PERSON] , який з 2001 року по теперішній час добросовісно користується нежитловим приміщенням за адресом: [ADDRESS] , загальною площею 116, 2 кв.м., несе витрати по його утриманню, вважаючи себе одноособовим власником, звертається за захистом своїх прав та інтересів до суду. Зазначене нежитлове приміщення позивач використовує для зберігання свого автомобіля ВАЗ та розведення домашньої птиці для власного вжитку у харчування (кури, гуси) та естетичного хобі (голуби). Просила позов задовольнити в повному обсязі. Не заперечує проти винесення заочного рішення. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 3 серпня 2021 року позовну заяву було прийнято до провадження, відкрито позовне провадження та визначено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву з одночасним надісланням копії відзиву відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України позивачу. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлялись належним чином. Від представника позивача Руднєвої І.С. до суду надійшла заява, згідно якої вона просить суд справу розглянути без їх участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про розгляд справи без участі або про відкладення судового засідання від представника на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачем також не поданий. Повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про розгляд справи без участі або про відкладення судового засідання від представника на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачем також не поданий. Тому, за наявності умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч.3 ст.12 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 24.12.2001 року укладено біржовий контракт №394-Н (договір купівлі-продажу) Артемівською філією Донецької торговельної біржі, за яким [PERSON] придбав у ДП «Артемівське автотранспортне підприємство 11474» ВАТ «Донецькавтотранс» за ціною 4649,00 гривень, нежитлове приміщення мойку, яка знаходиться за адресою в [ADDRESS] - інвентаризаційна оцінка згідно з довідкою характеристикою БТІ № 509 від 24.12.2001 року -4649,00 гривень. Зазначено в біржовому контракті, що майно є предметом дійсного контракту та належить продавцю на праві власності відповідно до наказу № 3944 Донецького регіонального відділення фонду державного майна за реєстр. № 2757 від 30.12.12.98г., який зареєстрований Артемівським БТІ за реєстр. № 2-417 (а.с.10 ). [PERSON] зареєстрував 26.12.2001 року право власності на вище зазначене нежитлове приміщення у комунальному підприємстві бюро технічної інвентаризації м. Артемівськ, що підтверджується реєстраційним написом на біржовому контракті №394-Н (договір купівлі-продажу) від 24.12.2001 року (а.с.10 звороту) Відповідно до інвентаризаційної справи в [ADDRESS] знаходиться нежитлова будівля-гаража та резервуар для води (а.с.14). Відповідно до довідки від 14.07.2021 року № 252, яка була надана позивачу [PERSON] в якій зазначено, що за обліковими даними КП «Бахмутська БТІ» відповідно договору купівлі-продажу від 24.12.2001 року № 394-Н за адресою: [ADDRESS] паспортизований об`єкт нерухомого майна - окремо розташована одноповерхова нежитлова споруда гаража загальною площею 116,2 кв.м. Рік побудови 1965. Згідно акта передачі державного майна до статутного фонду ВАТ «Донецькавтотранс» від 25.05.1998 року та реєстраційного посвідчення б/н від 24.12.2001 року до складу майна за вказаною адресою входила металева ємність 1 куб.м. (інв. № 32), яка за своїми технічними характеристиками не є нерухомим майном (а.с.16). В матеріалах справи є лист від АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» від 26.07.2021 року за № 13/11314-вих. який був спрямований на ім`я позивача на його лист - звернення щодо зміни статусу об`єкта в якому зазначено, що для зміни статусу необхідно надати копію документа, що підтверджує право власність та користування гаражем, а проведення паспортизації об`єкта яка гараж не є правовстановлюючим документом (а.с.17). Статтею 227 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачалась необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, на дату укладання договору купівлі-продажу (біржового контракту) від 18.08.2000 року в законодавстві існували протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору, мала місце колізія норми ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акту, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. В даному випадку, наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу, при цьому суд акцентує увагу, що Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року. При вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акту, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У такому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до п. п. 4 і 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003 року цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набуття ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року, таким чином в при розгляді даної справи необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних відносин сторін. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З матеріалів справи вбачається, що умови договору купівлі-продажу (біржового контракту) від 24.12.2001 року виконано, однак правочин не посвідчено нотаріально. Така обставина перешкоджає позивачу у розпорядженні його майном. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту прав передбачений і відповідає чинному законодавству. Суд, враховуючи вищевикладене, після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів, за встановленням того, що при укладанні договору купівлі-продажу (біржового контракту) від 24.12.2001 року було досягнуто всіх умов угоди та виконано прийняті зобов`язання, при цьому до теперішнього часу заперечень стосовно наслідків укладення правочину не виникло, приходить до висновку про наявні підставі для застосування вимог ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) щодо можливості визнання зазначеного договору дійсним та задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved