Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

10.02.2021 року представник заявника [PERSON] - [PERSON] , що діє на підставі довіреності, звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: встановлення факту, що [PERSON] , [INFO] , постійно проживав на території України з 15.10.1980 року по 01.07.1992 року і постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року. Метою встановлення факту проживання [PERSON] постійного проживання на території України є виникнення в нього права на набуття громадянства України відповідно до ст.8 Закону України "Про громадянство України". Свою заяву представник заявника обгрунтовує тим, що заявник [PERSON] народився [INFO] у м. Кіровакан р. Вірменія, його матір`ю є - [PERSON] , [INFO] . За сімейними обставинами у жовтні 1980 року мати заявника разом з ним переїхали на постійне місце проживання до України. З 15.10.1980 року [PERSON] разом з матір`ю постійно проживали на території України за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до вимог КУпШС місце проживання дитини визначалося за місцем проживання її батьків. У 1984 році мати заявника була виписана з будинку, але вони залишилися проживати за вказаною адресою, де постійно проживали до 01.07.1992 року, а потім за сімейними обставинами заявник разом з матір`ю покинули територію України та повернулися до р. Вірменія. Нещодавно [PERSON] вирішив переїхати на постійне місце проживання до України. Приїхавши до України він виявив бажання набути громадянства України, для чого звернувся до державної міграційної служби по питанню набуття громадянства України, де повідомив, що постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року. При цьому, йому було роз`яснено, що він у відповідності до ст. 8 ЗУ «Про громадянство України» має право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Але для підтвердження права на набуття громадянства України за територіальним походженням необхідно надати документи, які підтверджують той факт, що заявник постійно проживав на території України до 24 серпня 1991 року, що можливо встановити тільки в судовому порядку. Те, що заявник [PERSON] постійно проживав на території України з 15.10.1980 року по 01.07.1992 року підтверджується наступними доказами: довідкою Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №3053 від 22.09.2020 року; будинковою книгою обліку прописки громадян, що проживають за адресою: [ADDRESS] , з відміткою про реєстрацію місця проживання (прописки) за цією адресою; особовим рахунком №1274 погосподарської книги Нерубайської сільської ради №14 за 1983-1985 р.р. щодо складу членів домогосподарства за адресою: [ADDRESS] . 11.02.2021 року ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку окремого провадження на 25.02.2021 року. 22.02.2021 року представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській област подав до суду відзив на заяву. В відзиві зазначено, що ГУ ДМС України в Одеській області не погоджується з заявою з огляду на те що, в розумінні законодавства існує чіткий порядок щодо встановлення проживання та набуття громадянства України. З аналізу норм законодавства вбачається, що без встановлення особи та статусу заявника неможливо здійснити розгляд питання щодо набуття ним громадянства України, а тому звернення до суду є передчасним. Також, представник ГУ ДМС України в Одеській області зазначає, що встановлення факту проживання станом на 1991 рік не стосується особистих прав заявника, та ніяк не впливає на них. Заперечуючи проти задоволення заяви [PERSON] заінтересована особа ГУ ДМС України стверджує, що у даному випадку наявний спір про право, а тому зазначений спір повинен розглядатись в порядку позовного провадження, просять заяву [PERSON] залишити без розгляду. Заявник та його представник в судове засідання не з`явились, в заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, представник заявника просила розглянути справу без її участі та участі заявника. Представник заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, просить врахувати поданий до суду відзив та залишити заяву [PERSON] без розгляду. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов до висновку про наступне. Згідно з частиною третьою статті 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК України, за винятком положень щодо і змагальності та меж судового розгляду з урахуванням особливостей, встановлених розділом IV ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений у ст. 315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України, встановлюють суди. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, який має юридичне значення. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (03 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано Законом України "Про громадянство України", Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (надалі - Порядок). Підпунктами а, б п. 7 Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті "а" цього пункту. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Згідно зі ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що заявник [PERSON] народився [INFO] у м.Кіровакан Республіки Вірменія, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Кіроваканським міським відділом РАЦС від 04.10.1976 року. Його матір`ю є [PERSON] . Згідно довідки Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 22.09.2020 року №3053 [PERSON] , [INFO] , уродженець м.Кіровакан Вірменської РСР, був зареєстрований та постійно проживав з матір`ю [PERSON] , [INFO] , уродженка м.Кіровакан Вірменської РСР, в [ADDRESS] , з 15.10.1980 року по 30.07.1984 року, відбув у Вірменську РСР. Даний факт також підтверджує копія будинкової книги обліку прописки громадян, що проживають за адресою: [ADDRESS] , з відміткою про реєстрацію місця проживання (прописки) за цією адресою [PERSON] , [INFO] , та його матері [PERSON] , [INFO] , з 15.10.1980 року по 30.07.1984 року, які прибули на постійне місце проживання до України з м. Кіровакан, Вірменія. З поданої представником заявника копії особистого рахунку №1274 погосподарської книги Нерубайської сільської ради №14 за 1983-1985 р.р. щодо складу членів домогосподарства за адресою: [ADDRESS] , з 1983 року, неможливо достовірно встановити відомості щодо належності [PERSON] , [INFO] , та її сина [PERSON] , [INFO] , до членів домогосподарства, що мешкають в будинку [ADDRESS] . Таким чином, з поданих представником заявника належних та допустимих письмових доказів, підтверджено факт, що заявник [PERSON] постійно проживав на території України разом зі своєю матір`ю [PERSON] з 15.10.1980 року по 30.07.1984 року. Отже, заява в цій частині підлягає задоволенню. Інших доказів, які б підтверджували факт постійного проживання заявника [PERSON] на території України за період з 31.07.1984 року по 01.07.1992 року, в тому числі і станом на 24 серпня 1991 року, матеріали справи не містять, а тому даний факт нічим не підтверджено, в зв`язку з чим в цій частині заяви слід відмовити. Стосовно поданого відзиву представника ГУ ДМС України в Одеській області, суд вважає за необхідне зауважити наступне. Спір про право наявний у позовному провадженні та є його суттю. Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Отже, наявність спору про право не може бути доведена лише фактом незгоди заінтересованої особи з позицією заявника заінтересована особа має обґрунтувати, що встановлення певного факту зачіпає (зачіпатиме після винесення відповідного рішення) її права. У кожному конкретному випадку заінтересована особа має довести, що потенціальне винесення рішення про встановлення факту постійного проживання на території України може порушувати будь-яке її право, і надати відповідне обґрунтування до суду. Більше того, за наявності спору про право в окремому провадженні суд має з`ясувати яке саме суб`єктивне право якої особи порушується і чому. Верховний суд у постанові від 15 квітня 2020 року № 302/991/19, що стосувалося спадкових прав, надав роз`яснення питанню спору про право в окремому провадженні. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права: спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний та процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. У поряду окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб: встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Враховуючи, що встановлення належності до громадянства України є не правом, а повноваженням ДМС України та її територіальних підрозділів, неможливо уявити, що будь-яке суб`єктивне право ДМС України потенційно буде порушено при винесенні рішення про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Щодо відсутності спору про право у провадженні щодо встановлення факту проживання на території України висловився Верховний Суд у постанові від 6 серпня 2020 року по справі №522/12832/18. Належність до громадянства України встановлюється на підставі Закону України «про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Представником заявника зазначено, що від встановлення саме факту проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року залежить виникнення в нього права на набуття громадянства України, тобто спору про право між заявником та заінтересованою особою немає. Отже позиція Верховного суду полягає у тому, що за загальним правилом не може існувати спору про право в окремому провадженні щодо встановлення юридичного факту постійного проживання на території України між заявником та заінтересованою особою територіальним органом ДМС України. Таким чином, заінтересованою особою не доведено, що потенціальне винесення рішення про встановлення факту постійного проживання [PERSON] на території України, може порушувати будь-яке її право. На підставі викладеного,

Outcome: partial