Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача в порядку\~Закону України «Про захист прав споживачів», в якому просив встановити що договір фінансового лізінгу, укладений між позивачем та ТОВ «Соул-Україна» за №00080 від 09.04.2016 року є нікчемним та стягнути з відповідача на його користь 95000 грн., сплачених ним по договору фінансового лізінгу за №00080 від 09.04.2016 року. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 09.04.2016 року між сторонами було укладено зазначений договір лізінгу за умовами якого відповідач взяв на себе зобов*язання придбати у власність предмет лізінгу - комбайн ACROS 530 ROSTELMASH ЯМЗ 236 БК та передати його в користування позивачу на умовах цього договору і згідно з чинним законодавством . В цей же день позивачем було сплачено авансом, що є платежом за складання договору, 95000 грн., що складає 10% від ціни транспортного засобу. Після здійснення платежу йому було надано на підпис договір, в якому предметом лізінгу був комбайн ACROS 530 ROSTELMASH ЯМЗ 236 БК АКПП, який, відповідно до усіх платежів, з»ясувалось коштує значно більше, а саме 95000 грн. (п.8.1 договору) та плюс інші платежі. Після укладення договору представник відповідача пояснив, що на день укладення договору предмет договору комбайн, відсутній, але ж на другий день позивач може його отримати. Не отримавши у зазначений договором строк транспортний засіб, 27.04.2016 року позивач письмово звернувся до відповідача з вимогою про передачу предмету договору, але ж йому з надійшла відповідь від відповідача , в якій з посиланням на п. 4.1. ст4 укладеного договору йому було рекомендовано для отримання предмету договору сплатити аванс в розмірі 50% вартості предмету договору, що становить 475000 грн. і інші платежі та укласти договір. Після цього позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача, з вимогою про відмову від договору, та повернення сплаченого авансу. Але ж представник відповідача повідомила, що зазначений договір лізінгу розірваний за заявою позивача, але сплачені кошти не підлягають поверненню відповідно до п.12.1 договору, т.щ. є коштами за оформлення договору. До теперішнього часу свої кошти він не отримав. Вважає що укладений договір є нікчемним, тому що не відповідає вимогам законодавства України та укладений із порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». На думку позивача умови договору є несправедливими, тому що всупереч принципу добросовісності встановлений істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків сторін договору на шкоду споживачу. Так п.12.1 договору не відповідає ст.18 ч.3 п.п.4 Закону України «Про захист прав споживачів», тому що в порушення прав споживача надає відповідачу право не повертати авансовий платіж при укладенні договору, який в договорі він визначений як послуга за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору лізінгу. Зазначені дії відповідача як договірної сторони не можуть вважатись послугою, а тому не можуть бути включені в ціну договору та не мають покладати на споживача обв»язок їх сплатити. Виконання зобов»язання відповідачем за зазначеним договором поставлено в залежність від факту внесення адміністративного платежу, а тому договір в цілому не відповідає ст.18 п.6 п.п.2 Закону України «Про захист прав споживачів». Окрім того п.12.1 договору надає лізінгоодержувачу, який частково або повністю сплатив авансовий внесок, але ж не отримав транспортний засіб, має право розірвати договір за власним бажанням, про що має повідомити лізінгодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору шляхом направлення рекомендованого листа на адресу лізінгодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У встановлений законом строк лізінгодавець розглядає заяву та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки розірвання. В такому випадку підлягають поверненню лише 20% від сплаченого авансового платежу за складання договору. Якщо заява подана з порушенням строку, вказаного в п.12.1 договору адміністративний платіж не повертається. Зазначені положення, з урахуванням також положень п.3.4.6 договору вважає несправедливими, тому що умови розірвання договору ставляться в залежнісить від отримання транспортного засобу, при тому, що неотримання транспортного засобу може статись і з вини лізінгодавця. Але ж незважаючи на це відповідальність лізінгодавця не передбачена, а споживач в будь-якому випадку зазначє негативних наслідків к виді неповернення адміністративного платежу та неповної частки авансового платежу, що є несправедливими умовами, що обмежуть права споживача відповідно до умов п.п.4,7 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» Також вважає несправедливими щодо нього положення п.п.8.2,8.3,10.13 договору №00080, як такі що не відповідають нормам ст.18 ч.3 п.13 Закону України «Про захист прав споживачів», тому що зазначені умови договору дають право лізінгодавцю можливість збільшувати ціну без надання споживачеві права на розірвання договору в разі збільшення ціни порівняно з тою, що була погоджена н моменнт укладення договору. В порушення ч.3 п.12 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.6 Закону України «Про фінансовий лізінг» в договорі не визначено предмет договору лізінгу, оскільке договірне визначення не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі не містіть індивідуально визначені ознаки транспортного засобу (рік випуску, № кузову, комплектація). В порушення ст.ст.6,12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відповідачем не було подано доствірної інформації про порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи, результаті отримання фінансової послуги та реквізити органу, який здійснює регулювання ринків фінансових послуг, а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів. На думку позивача, неузгодження з позивачем графіку лізінгових платежів, неузгодження строків внесення та умови взаєморозрахунків порушує право позивача на отримання повної та достовірної інформації про фінансову послугу, в порушення п.15 зкону «Про захист прав споживачів» та ст.ст. 6,12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Також, в порушення ст.808 ЦК України в договорі, при умовах усунення лізінгодавця від відповідальності в частині якості, комплектності продукції, при тому що вибір продавця предмету лізінгу здійснює відповідач, відсутні будь-які відомості про продавця товару та його повну назву та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Зазначений договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, але в порушення ст.799 ЦК України не був нотаріально посвідчений. Виходячи із правової позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 16.12.2015 року №6-2766цс15 на цих підставах договір фінансового лізінгу є нікчемним. Також зазначена постанова ВСУ містить правову позицію, відповідно до ст.806 ЦК України до договору лізінгу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей , встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов*язаних з лізінгом застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи із викладеного, відповідно до ст.215 ЦК України судам необхідно розмежовувати види недійсних правочинів: нікчемні правочини (якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст219,ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 тощо). Відповідно до ст.215 та 2016 ЦК України, просить встановитит, що укладений правочин між сторонами є нікчемним та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Сторони в судове засідання не з»явились повторно, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового розгляду справи. Позивач залишив суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач про причини неявки суд не повідомив свої заперечення на позов не надіслав. Зазначені обставини надають суду право розглядати справу у відсутність сторін на підставі наявних в справі доказів. Суд, дослідивши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України\~передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені\~статтею 16 ЦК України. Ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року № 723/97- ВР (далі Закон 723/97- ВР\~)визначено фінансовий лізинг як вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Згідно до положень цієї статті зазначеного закону за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до\~ст. 2 Закону 723/97- ВР\~ \~відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~Цивільного кодексу України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Предметом договору лізінгу, згідно ст.3 цього ж Закону може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Ст.6 Закону 723/97- ВР\~ встановлені вимоги до договору фінансового лізінгу, за якими договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу визначені: - предмет лізингу; -строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; -інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено на підставі договору за №00080 від 09.04.2016 року що між позивачем [PERSON] та ТОВ «Соул-Україна» був укладений 09.04.2016 року договор фінансового лізінгу за умовами якого, згідно з п.1.1 Договору лізінгодавець ТОВ «Соул-Україна» взяв на себе зобов»язання придбати у продавця визначений лізінгоодержувачем [PERSON] у додатку №1 до договору предмет лізінгу за вартістю предмету лізінгу, яка визначається продавцем, та передати даний предмет лізінгу у користування лізінгоодержувачу на умовах, визначених Договором, а лізінгоодержувач повинен сплачувати відповідні платежі, які передбачені договором Лізінгоодержувач користується предметом лізінгу на умовах договору та згідно з положеннями чинного законодавства України. Згідно з п.1.2 договору предметом фінансового лізінгу є транспортний засіб зазначений в даній статті та у додатку №1 до договору, а саме ACROS 530 ROSTELMASH ЯМЗ 236 БК АКПП. В установчій частині договору платіж за оформлення договору визначений першочерговий одноразовий платіж розмір якого погоджений між сторонами та який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізігноодержувачем на розрахунковий рахунок лізингшодавця за організаційні заходи пов*язані з підготовкою, перевіркою,розглядом документів та укладенням договору, а також за здійснення необхідних дій лізингодавця, які пов»язані передачею предмету лізінгу лізингоодержувачу, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір платежу за оформлення договору становить 10% від погодженої вартості предмету лізингу. Ст.8.1 договору встановила вартість предмету лізингу на момент укладення Договору- 950000 грн. На підставі наданих позивачем розрахункових документів про оплату встановлено, що в день укладення договору 09.04.2016 року позивачем на виконання умов договору на рахунок відповідача був сплачений перший платіж згідно умов договору фінансового лізингу в сумі 95000 грн. На виконання умов договору позивачем отримано примірник договору разом з додатком № 1, в яких зазначено марку/модель, комплектацію, обєм/тип двигуна, тип КПП, привід, бажаний колір та вартість предмету лізингу. \~\~\~ З копії листа ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА" до [PERSON] вбачається, що заява [PERSON] від 27.04.2016 року про розірвання договору фінансового лізингу №00080 задоволена, договір розірвано, однак у поверненні платежу за оформлення договору відмовлено з повідомленням, що це був платіж за оформлення договору. На відносини, які виникли між позивачем та відповідачем у звязку з укладенням договору фінансового лізингу, окрім положень\~Цивільного кодексу України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, поширюється дія\~Закону України «Про захист прав споживачів», так як вказаний Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживача, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно дост. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При тому що відносини що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставки, до цих правовідносин зстосовуються наслідки недійсності правочину, передбачені ст.215 ЦК України. Згідно ч. 1ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6ст. 203 ЦК України. Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 3ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ч. 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. За змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Аналізуючи положення укладеного договору на їх відповідність чинному законодавству суд вважає, що сплата платежу за оформлення договору 95000 грн., тобто 10% від вартості предмету лізингу відповідно до лізингового договору, відповідно до параграфу «Визначення термінів» договору за організаційні заходи, повявзані з підготовкою, перевіркою, розглядом документів для укладення Договору, а також за здійснення необхідних дій Лізингодавця, які повязані з передачею Предмета лізингу Лізингоодержувачу, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату, а також положення, передбачені п.12.1 ст.12 договору, де встановлено, що при розірванні договору в будь-якому випадку, навіть за невиконання зобовязання відповідачем, цей платіж не повертається, є несправедливими тому що встановлена вартість послуг за оформлення договору в розмірі 10% від погодженої вартості предмета лізингу, що становить 95000 грн., які позивач оплатив відповідачеві, не відповідає обсягу робіт, які отримав споживач. Суд вважає, що ця сума є значно завищеною, оскільки відповідач фактично не поніс інших витрат на організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням даного договору, крім витрат на роздруківку тексту договору та заповнення декількох рядків та реквізитів лізингоодержувача у тексті договору рукописним текстом. Доказів понесення затрат на такі витрати на суму 95000 грн. відповідачем суду не надано. Відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію, підготовку та укладення даного договору виконаній послузі, яка не є лізинговим платежем. Такі умови договору є несправедливими. Також цим положенням договору фактично забезпечено захист інтересів лише лізингодавця і вказане свідчить про очевидну дисбаланс між правами та обовязками сторін. Частиною 2ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг»визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого Договору фінансового лізингу. Відповідно до пп.2 п.6ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому. Оскільки за умовами спірного Договору лізингу, виконання зобов'язання відповідача за ним ставиться в залежність від факту внесення позивачем «платежу за оформлення договору» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому. Суд погоджується з доводами позивача, що умови укладеного з відповідачем договору фінансового лізингу є несправедливими по відношенню до позивача, як споживача послуг, і по іншим пунктам договору. Так, положення п.8.2,8.3,10.13 договору №00080, також не відповідають нормам ст.18 ч.3 п.13 Закону України «Про захист прав споживачів», тому що зазначені умови договору дають право лізінгодавцю можливість збільшувати ціну без надання споживачеві права на розірвання договору в разі збільшення ціни порівняно з тою, що була погоджена н моменнт укладення договору. В порушення ч.3 п.12 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.6 Закону України «Про фінансовий лізінг» в договорі не визначено предмет договору лізінгу, оскільке договірне визначення не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі не містіть індивідуально визначені ознаки транспортного засобу ( рік випуску,№ кузову, комплектація). В порушення ст.ст.6,12 Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відповідачем не було подано доствірної інформації про порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи, результаті отримання фінансової послуги та реквізити органу, який здійснює регулювання ринків фінансових послуг, а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів. Неузгодження з позивачем графіку лізінгових платежів, неузгодження строків внесення та умови взаєморозрахунків порушує право позивача на отримання повної та достовірної інформації про фінансову послугу, в порушення п.15 зкону «Про захист прав споживачів», а ст.ст. 6,12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Також, в порушення ст.808 ЦК України в договорі, при умовах усунення лізінгодавця від відповідальності в частині якості,комплектності продукції, при тому що вибір продавця предмету лізінгу здійснює відповідач, відсутні будь-які відомості про продавця товару та його повну назву та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Відповідно до положень ч 2 ст.628 ЦК України Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору Укладений між сторонами договор фінансового лізінгу предметом якого визначений транспортний засіб, є змішаним договором, тому що містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, але в порушення ст.799 ЦК України не був нотаріально посвідчений. Виходячи із положень, виладених в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Така ж правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 15.12.2015 року у справі № 6-766цс15, а саме, що згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, на підставі досліджених доказів, судом встановлено, що укладений між сторонами договір фінансового лізінгу №00080 є нікчемним. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1\~ст. 236 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2, 5\~ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Таким чином , підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення з відповідача всіх сплаченим ним сум за договором №00080. Судові витрати складаються із судового збору із вимог немайного характеру про визнання договору нікчемним 551.20 грн. та 950 грн. із вимог майнового характеру, а всього 1501.20 грн, які відповідно, до вимог ст.88 ЦПК України слід покласти на відповідача та стягнути на користь держави.

Outcome: approved