Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

[PERSON], уточнивши позовні вимоги, просить стягнути з ПАТ Конотопський завод по ремонту дизель-потягів 25902,44 грн. компенсації за час затримки розрахунку при звільненні. Вимоги обґрунтовує тим, що 20.10.2014 року була звільнена з ПАТ Конотопський завод по ремонту дизель-потягів за п.1 ст.40 КЗпП України. Проте, розрахунок з нею був проведений лише 08.12.2015 р. Оскільки, на час звільнення не було проведено остаточного розрахунку, просить стягнути 25902,44 грн. компенсації за час затримки розрахунку, що змусило звернутися з позовом до суду. [PERSON] в судове засідання не з»явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, згодна на винесення заочного рішення. Відповідачі ПАТ «Конотопський завод по ремонту дизель-потягів, ліквідатор ПАТ Конотопський завод по ремонту дизель-потягів арбітражний керуючий [PERSON] в судове засідання не з»явилися, про день час та місце розгляду спрви належним чином повідомлені. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідачів в порядку заочного розгляду справи на підставі зібраних у справі доказів, згідно ч.4 ст. 169 ЦПК України, та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Так, у статті 11 ЦПК України закріплено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За приписами статей 10, 60 ЦПК України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони. Судом встановлено, що Постановою Господарського суду Сумської області від 05.08.2014 року ПАТ Конотопський завод по ремонту дизель-потягів було визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну прцедуру (а.с.17-23). Із тексту наведеного судового рішення вбачається, що провадження у справі про банкрутство зазначеного підприємства було відкрито ще 06.10.2008 року, тобто до набрання чинності Законом України від 22 грудня 2011 р. № 4212-VI "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" зазначений Закон викладено в новій редакції. Закон набрав чинності 19 січня 2013 р. (за винятком окремих його положень). Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" статтю 12 ГПК доповнено пунктом 7, відповідно до якого до підвідомчості господарських судів віднесено справи у спорах, зокрема про стягнення заробітної плати з боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство (як і поновлення на роботі посадових і службових осіб боржника). Відповідно до Закону України від 2 жовтня 2012 р. № 5405-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань" розділ X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" доповнено пунктом 1-1, яким визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Отже, справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19 січня 2013 р. про стягнення з боржника зарплати слід розглядати в порядку цивільного судочинства. Саме така правова позиція викладена у листі ВССУ від 07.05.2013 № 709/0/4-13 Про визначення юрисдикції спору про стягнення заробітної плати у випадку банкрутства боржника. Слід також зазначити, що у матеріалах справи відсутні дані про те, що ПАТ Конотопський завод по ремонту дизель-потягів, на день розгляду даного спору, виключений із Державного реєстру юридичних осіб. Наказом №6 від 20.10.2014 р. [PERSON] була звільнена з підприємства за п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.3-8). Проте, розрахунок з нею у день звільнення проведений не був. Із представленої довідки вбачається, що розмір заборгованості становив 7174,29 грн.(а.с.57). Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (частина шоста статті 12, частина пята статті 19) дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обовязку сплатити зазначені кошти. Саме така правова позиція наведена у Постанові ВСУ у справі №6-76цс14 від 02.07.2014 р. Суд, перевіривши правильність нарахування, повністю погоджується з наведеним у позові розрахунком щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] за час затримки розрахунку і складає, станом на 15.01.2016 р., 25902,44 грн.

Outcome: approved