Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

31 жовтня 2019 року [PERSON] в особі свого представника адвоката Лиска П.О. звернулася до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ( ФОП) [PERSON] про встановлення факту перебування у трудових відносинах , зобов`язання внести запис до трудової книжки, стягнення заборгованості по сплаті заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки сплати заробітної плати, відшкодування моральної шкоди. Подалі 02.06.2020 року [PERSON] в особі свого представника адвоката Лиска П.О. уточнила свої позовні вимоги, збільшивши розмір стягнення середнього заробітку за весь час затримки сплати заробітної плати (а.с.1-9, 150-157 т.1). Позов мотивований тим, що [PERSON] у липні 2017 року , маючи фах провізора-спеціаліста за спеціальністю «загальна фармація», ознайомившись з оголошенням відповідача з пошуку працівника на посаду «провізор» на сайті пошуку роботи та працівників «Work.ua», вирішила працевлаштуватися до ФОП [PERSON] . В межах проходження співбесіди позивачкою особисто відповідачу було пред`явлено та надано копії паспорту, трудової книжки, диплому спеціаліста та сертифікату провізора-спеціаліста Національного фармацевтичного університету. За результатами співбесіди їй було запропоновано працювати на посаді «провізор» у відповідача в аптеці за адресою: [ADDRESS] , зі стажуванням, яке мало в більшій мірі ознайомлювальний характер. За результатами проходження стажування та після проведеної інвентаризації всіх лікарських та фармацевтичних препаратів відповідачем було оголошено про прийняття її на роботу 17 липня 2017 року, та фактично допущено до роботи, що підтверджується копією наказу від 02.09.2017 року та копією письмових вказівок як розпорядчого документу керівника [PERSON] , які видано в межах правовідносин з виконання трудових функцій. Позивач зазначала, що робота нею здійснювалась суворо за графіком: три робочі дні, відпрацювавши які, наступний день був встановлений вихідним днем, і який подалі був змінений шляхом скорочення робочих днів до двох днів на тиждень. Заробітна плата виплачувалася у готівковий спосіб згідно закріпленого графіку два рази на місяць із розрахунку 250 грн. за відпрацьований день, що сумарно за місяць складало близько 3750 грн. При цьому позивачкою дотримувалися Правила внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до ст. 38 КЗпП України позивачкою було вирішено та затверджено відповідачем припинити трудові відносини 30 вересня 2017 року. Позивач посилалась на порушення відповідачем вимог трудового законодавства, оскільки у день звільнення з роботи їй не була виплачена заробітна плата за період з 01 вересня 2017 року по 01 жовтня 2017 року у розмірі 2 400 грн., у зв`язку із чим вважала, що відповідач повинен сплатити відповідно до ст. 117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки (977 робочих днів) в сумі 244250 грн. Також, посилаючись на те, що відповідач умисно ухилявся від оформлення з нею трудових відносин, і дії роботодавця щодо не проведення з нею розрахунків при звільненні поставили її у скрутне матеріальне становище, унеможливили забезпечення нормального існування її та членів родини, що створювало психотравматичну ситуацію для неї, позивач вважає, що зазначені обставини є підставою для стягнення моральної шкоди з роботодавця у розмірі 10 000 грн. У зв`язку з наведеним [PERSON] просила суд: встановити факт перебування її( [PERSON] ) у фактичних трудових відносинах з ФОП [PERSON] на посаді «провізор» у період з 17 липня 2017 року до 30 вересня 2017 року; зобов`язати ФОП [PERSON] внести запис до трудової книжки [PERSON] про прийняття на роботу на посаду «провізор» та запис про звільнення із займаної посади за власним бажанням; стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] : заборгованість по сплаті заробітної плати у розмірі 2400 грн., середній заробіток за весь час затримки сплати заробітної плати в сумі 244250 грн.; моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Також позивач просила покласти на відповідача судові витрати, врахувавши понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. Ухвалою судді Чугуївського міського суду Харківської області від 01.11.2017 року відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої визначено в порядку загального позовного провадження, призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні. 29.01.2019 року відповідачем ФОП [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що [PERSON] вже зверталася з аналогічним позовом про порушення її трудових прав до Жовтневого районного суду м. Харкова, рішенням якого від 18.02.2019 року у справі №639/7056/17, провадження №2/639/123/19 відмовлено [PERSON] у задоволенні її вимог. Вказане рішення Жовтневого районного суду м. Харкова було залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 27.05.2019 року та постановою Верховного Суду від 04.09.2019 року. Відповідач зазначає, що на підтвердження своїх позовних вимог за цією справою [PERSON] надає ті ж самі докази, які були предметом розгляду судами всіх інстанції при розгляді цивільної справи №639/7056/17, і які визнані безпідставними , оскільки [PERSON] тільки приходила працевлаштовуватись на підприємство ФОП [PERSON] , однак ніколи в ньому не працювала, трудових відносин з ним не мала, заробітну плату не отримувала, позивачем не доведено сам факт працевлаштування, надані лише копії паперів, оригіналів яких ніколи не існувало (а.с. 106-109 т.1). Позивачем [PERSON] в особі представника адвоката Лиска П.О. подано відповідь на відзив з посиланням на те, що позовні вимоги в цій справі не є тотожними в справі №639/7056/17, і акцентування на оцінці доказів в межах іншої справи не може бути належним способом доказування заперечень відповідачем, а сам відзив поданий з порушенням процесуальних строків, і тому не може бути прийнятим судом до уваги (а.с. 118-120 т.1). Під час підготовчого провадження у справі позивачем [PERSON] заявлялися клопотання про витребування та забезпечення доказів, призначення судової почеркознавчої експертизи, які вирішувалися судом(а.с. 166-169,170-172 т.1, а.с. 31-33, 102-104 т.3). Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 14.09.2020 року закінчено підготовче провадження у справі, яка призначена до розгляду рл суті за правилами загального позовного провадження (а.с.110 т.4). В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала за заявленими підставами. Відповідач ФОП [PERSON] проти задоволення уточненого позову заперечувала, посилаючись на відсутність достовірних доказів підтвердження факту працевлаштування і виконання трудових обов`язків [PERSON] . Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Відповідно до ч.2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантуються заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Відповіднодо п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 р., укладання трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладанням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органом. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи (частини друга - четверта статті 24 КЗпП України). Як зазначено у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 522/4807/15-ц (провадження №61-13454св18) за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою статті 94 КЗпП України встановлено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Згідно з частиною першою статті 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Отже, підставою виплати заробітної плати є наявність трудових відносин між сторонами, які в свою чергу виникають шляхом укладення між сторонами трудового договору. Суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків. Зазначена правова позиція Верховного Суду відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норм права до виниклих правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії свідоцтва серії [NUMBER] про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , місце проживання [ADDRESS] , державна реєстрація проведена 28.12.1998 року виконавчим комітетом Харківської міської ради (а.с.57 т.2). Відповідно до копії диплома [NUMBER] спеціаліста , виданого Національним фармацевтичним університетом18.02.2015 року, [PERSON] отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Фармація» та здобула кваліфікацію провізора. Також [PERSON] отримано сертифікат провізора-спеціаліста за спеціальністю «Загальна фармація», дійсний до 12.02.2021 року (а.с.12-13 т.1). На підтвердження позовних вимог [PERSON] надала до суду копію робочої записки (чернетки) без адресата з записами відповідача , які за своїм змістом не містять прізвища [PERSON] з зазначенням будь-яких трудових відносин з ФОП [PERSON] (а.с.17-18 т.1). Також позивачем надані ксерокопії табелів обліку робочого часу за серпень 2017 року та за вересень 2017 року із зазначенням прізвища [PERSON] , однак ці ксерокопії не містять підпису завідуючої аптекою і, як зазначала у відзиві на позов відповідач, були лише чернетками для з`ясування можливого графіку роботи позивача, яка бажала працевлаштуватись. Ніяких оригіналів графіку виходу позивачки на роботу в її підприємстві ніколи не існувало і не могло існувати. Надана позивачем копія наказу №4 від 02.10.2017 року про проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей в аптеці №1 станом на 2-3 жовтня 2017 року не стосуються періоду, на який посилається [PERSON] як період її роботи у відповідача (а.с. 16 т.1). Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В процесі розгляду справи судом не встановлено, що позивач [PERSON] у визначеному законом порядку подавала відповідачу заяву про прийняття її на роботу саме з 17 липня 2017 року та цього ж дня надавала відповідачу трудову книжку, а відповідач як роботодавець до початку роботи ознайомив працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 29 КЗпП України. Відповідно до висновків, викладених в постанові Верховуного Суду від 23.01.2018 року у справі № 761/2846/16-ц , в постанові Верховуного Суду від 13 квітня 2020 року у справі № 344/2293/19, провадження № 61-1121св20, фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу. Оскільки відсутня заява про прийняття на роботу та трудова книжка, не доведено факту роботи за правилами внутрішнього трудового розпорядку з визначенням робочого місця та відсутні докази виплати заробітної плати за трудовим договором . Зазначені правові позиції Верховного Суду відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України також враховуються судом при виборі і застосуванні норм права до виниклих правовідносин. Виходячи з вищенаведеного, судом не береться до уваги заява [PERSON] про визнання недостовірним та виключення з числа доказів примірник оригіналу видаткової накладної ТОВ «Фіто-Лек» № 100342658/1 від 18.09.2017 й клопотання [PERSON] про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи щодо наявності її підпису на видатковій накладній із зазначенням прізвища [PERSON] . Таким чином, судом не встановлено факту прийняття позивача [PERSON] на роботу до ФОП [PERSON] за конкретною посадою; не встановив факту роз`яснення позивачеві її прав і обов`язків та про інформування під розписку про умови праці, виконання працівником вимоги внутрішнього трудового розпорядку, встановлених адміністрацією, дотримання трудової дисципліни (ст. ст. 139-152 КЗпП України). У зв`язку із вищезазначеним у задоволенні позову [PERSON] про встановлення факту її перебування у фактичних трудових відносинах з ФОП [PERSON] слід відмовити. Вимоги [PERSON] про стягнення заробітної плати, компенсації за затримку розрахунку, відшкодування моральної шкоди, які є похідними від факту укладення трудового договору і виконання трудових обов`язків позивачем, є безпідставними і задоволенню не підлягають. Відповідно до приписів ст. 137 ЦПК України витрати, понесені [PERSON] на професійну правничу допомогу покладаються на позивача. Згідно приписів ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed