Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

Акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний Банк" звернулося до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача на користь товариства заборгованість в сумі 32651,52 грн. та 1921 грн. судового збору. Позовні вимоги мотивовані тим, що між Публічним акціонерним товариством "Банк Ренесанс Капітал" та [PERSON] на підставі кредитного договору №GР-6480325 видано кредит у сумі 11588,75 грн. 19 липня 2016 року Публічне акціонерне товариство "Банк Ренесанс Капітал" припинилося шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк", на баланс якого була передана заборгованість за кредитним договором. Відповідач не виконує свої кредитні зобов"язання належним чином довготривалий строк, внаслідок чого має заборгованість, яка станом на 22 квітня 2019 року складає 32651,52 грн., з яких: 8450,48 грн. - заборгованість за кредитом; 696,39 грн. - заборгованість процентами; 2441,88 грн. - заборгованість за комісією; 21062,77 грн - штрафні санкції. Ухвалою суду від 12.06.2019 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Представник позивача в судове засідання не з"явився, в заявах по суті спору просив справу розглянути у відсутність представника позивача, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вдповідач в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, з підстав та мотивів наведених у відзиві. Свої заперечення відповідач виклала в письмовому відзиві від 09.08.2019 року, згідно яких просила відмовити Акціонерному товариству "Перший Український Міжнародний Банк" в позові у повному обсязі за безпідставністю позовних вимог. Зазначає, що жодної заяви про відкриття рахунку в ПАТ «Пумб» не подавала і жодного рахунку в цьому банку не має, коштів не отримувала, зобов`язання перед банком відповідно відсутні. Як вбачається з Виписки з рахунку, яка була долучена до позовної заяви, у ній відсутні обов`язкові реквізити, які вимагаються законом. Так, у виписці відсутні: номер рахунку, дати здійснення операцій, код банку, в якому відкритий рахунок, код валюти, суму вхідного залишку, код банку-респондента, суму вихідного залишку та інші реквізити, які є обов`язковими згідно приписів законодавства. Також зазначила, що кошти, в сумі 1198,80грн., були примусово стягнуті з [PERSON] в межах виконавчого провадження ВП№5 74203 67, яке було відкрите приватним виконавцем Вольф Т.Л. при виконанні виконавчого напису нотаріуса №8829 виданого 27.09.2018р. Ухвалою Рівненського міського суду від 23.11.2018р. забезпечено позов шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису №8829 від 27.09.2018р.. в свою чергу Рішенням Рівненського міського суду від 03.04.2019р., яке набрало законної сили 06.05.2019р. позов [PERSON] задоволено, виконавчий напис скасовано. Таким чином, за період з 30.10.2018р. по 03.12.2018р. грошові кошти були примусово стягнуті в межах ВП №57420367. Відповідач зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності у відповідача заборгованості та наявності у відповідача обов`язку щодо сплати грошових коштів. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Позивач зазначає, що між Публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» та Нечепорук 18.06.2014р. на підставі кредитного договору №GP -6480325, видано кредит у сумі 11588,75 грн. 19.07.2016 р. Публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк». Зазначена обставина підтверджується випискою з Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» є правонаступником усіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Банк «Ренесанс Капітал» Позивачем на адресу відповідача направлено письмову вимогу від 31.07.2018 року №486, відповідно до якої просить виконати зобов`язання та погасити заборгованість в розмірі 12787,55 грн. в строк до 07.08.2018 р. Позивач стверджує, що відповідач, не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 22.04.2019 р. складає 32651,52 грн., з яких: 8450,48 грн. - заборгованість за кредитом; 696,39 грн. - заборгованість процентами; 2441,88 грн. - заборгованість за комісією; 21062,77 грн - штрафні санкції. Про що надає виписку з рахунка [PERSON] (а.с.11) та довідку про стан та історію заборгованості за кредитним договором №GP - 6480325 від 19.06.2019 р. (а.с.10) Однак відповідачем [PERSON] вимогу банку отримано не було, що підтверджується роздруківкою з офіційного сайту «Укрпошта», щодо поштового відправлення №0534000584082, наданою відповідачем до письмового відзиву. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У ч.ч.1,3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку. Зобов"язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобов"язання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг (ч.1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів"). Згідно з п.22 ч.1 статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів", споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов"язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов"язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді Пропозиції укласти договори (оферта), оскільки Пропозиція укласти договори (оферта) це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] , АТ "Банк ренесанс капітал" дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з"ясування змісту кредитного договору. Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов"язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов"язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1,2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. У Пропозиції укласти договори (оферта) від 18.06.2014 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов"язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред"являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за кредитом, стягнути комісію та штрафні санкції. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, посилався на п. 6.2 Загальних Умов кредитування, на які йдеться посилання у Пропозиції укласти договори (оферта), проте не надав їх до позовної заяви. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Загальні Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи кредитний договір, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати комісії та штрафних санкцій. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови кредитування, відсутність у кредитному договорі домовленості сторін про сплату штрафних санкцій за користування кредитними коштами, надані банком Пропозиції укласти договори (оферта) від 18.06.2014 року не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Позивачем не надано доказів на підтвердження укладення кредитного договору, а саме видачі Банком коштів (виписки з особового рахунку, копії квитанції, меморіального ордеру тощо), оскільки за нормами п. 2 ч. 1 ст. 1046, ч. 2 ст. 1054 ЦК України кредитний договір є укладений з моменту передання грошей. У зв"язку з наведеним, суд доходить висновку про недоведеність порушення прав позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду, й відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Крім того, відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила застосувати строк позовної давності до позовних вимог Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк". Частинами 2-4 ст. 267 ЦК України, визначено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за №14 від 18.12.2009 зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача. Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Оскільки суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то судові витрати понесені позивачем покладаються на нього та поверненню не підлягають.

Outcome: dismissed