Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, у якому просили стягнути з держави Російська Федерація на користь кожного з них на відшкодування моральної шкоди 1 069 017 грн. 04 коп., що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 35 000 євро та на відшкодування майнової шкоди 24 799 грн. 92 коп., що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 811 євро 96 центів. Відповідач до суду заперечень, клопотань і відзивів не подавав та, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи до суду повторно не прибув. Позивачі та їх представник в суді підтримали позов в повному обсязі та просили про його задоволення з викладених у ньому підстав. При цьому [PERSON] в суді ствердив, що з 1989 року він разом з дружиною проживав у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , яка в 1994 році приватизована на чотирьох осіб, а саме на нього з дружиною [PERSON] та їх двох дітей. З 1989 року вони сім`єю весь час проживали у цій квартирі, вважали її постійним житлом та іншого житла не мали. До початку збройної агресії Російської Федерації проти України вони були повноцінними громадянами незалежної держави України, де людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи в м. Алчевськ Луганської області мали налагоджений побут та вели повноцінне життя. У травні 2014 року озброєні особи у військовій формі захопили адміністративні будівлі Алчевська. Через присутність озброєних осіб, поведінка яких була непередбачуваною і зухвалою, вони почувалися в небезпеці. Проросійські окупанти спорудили так звані «блокпости» на яких представники збройних формувань РФ цілодобово перевіряли документи та обшукували місцевих жителів. По місту пересувалася військова техніка. З початком російської агресії, озброєні особи зневажали будь-які права та моральні цінності громадян, систематично здійснювали фізичні розправи над місцевим населенням. Через встановлення «нових правил життя», вони були позбавлені можливості вільно пересуватися, вільно висловлювати свої думки тощо. З появою у місті військової техніки почалися обстріли, які стали реальною загрозою для життя та здоров`я місцевих мешканців. Алчевськ поступово перетворився на непридатне для проживання місто. Сталося погіршення соціально-побутового та економічного життя, оскільки полиці в магазинах спорожніли, ціни на товари стрімко зросли в рази, призупинили функціонування фінансові установи, відчувалися проблеми з медичним обслуговуванням та спостерігався дефіцит медикаментів. Фактично ті, хто потребував допомоги був позбавлений можливості її отримати. У 2014 році у [PERSON] помер батько, однак через військові дії, вони були позбавлені можливості його поховати. За таких умов не можливо було безпечно та повноцінно жити в м. Алчевськ, оскільки він із сім`єю постійно переживали сильні душевні страждання пов`язані з військовими діями та побоюваннями за життя та здоров`я себе і членів своєї сім`ї. Відтак у липні 2014 року він разом з дружиною вимушені були переселитися з тимчасово окупованої території до підконтрольної Україні території, а саме до м. Вишгород Київської області, де проживають про теперішній час. Через переселення їм довелося повністю змінити своє життя, втративши все, що в них було. Вони були позбавлені звичного ритму життя, можливості проживати в рідному місті, підтримувати нормальні життєві зв`язки з батьками похилого віку, які залишилися на тимчасово окупованій території та допомагати їм. В результаті вони змушені були обживатися на новому місці та прилаштовуватися до нових життєвих умов. Відтак усталений спосіб життя та житло фактично втрачено, на теперішній час не мають свого кута та постійної роботи. На сьогодні статус їх майна не відомий, в якому стані перебуває квартира також не відомо, на тимчасово окуповану територію не повертались. Отже позивачі в суді наполягали на тому, що збройною агресією РФ їм заподіяно також і майнову шкоду, оскільки фактично їх позбавлено можливості користуватися належною їм квартирою або отримувати корисні властивості належного їм майна для задоволення власних потреб, шляхом передачі квартиру в оренду. На підставі викладеного просив позов задовольнити з викладених ним підстав. [PERSON] в суді ствердила, що спогади про збройну агресію РФ, невизначеність та тривалість негативних змін суттєво сплинули на неї, оскільки вона постійно перебуває в стані сильного душевного хвилювання та не знає, чи зможе колись повернутися до рідного міста. Їй не відомо, що з їхнім майном. Не має змоги підтримувати нормальні життєві зв`язки з батьками. Вимушена влаштовувати життя на новому місці, не маючи житла та постійної роботи. Зазначене завдало і продовжує завдавати їй чималих моральних страждань. З метою захисту своїх порушених прав, свобод та інтересів у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, вони з чоловіком звернувся до суду із даною позовною заявою. Разом з тим, позивачі подали до суду заяву у якій заперечили проти винесення заочного рішення у справі, при цьому наполягали на її розгляді в загальному порядку на підставі наявних доказів у справі, оскільки відповідач жодного разу не з`явився за викликом суду та про причини своєї неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення позивачів, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 09.01.1982 року. У шлюбі у них народилися діти [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва № [NUMBER] від 13.07.1994 року про право власності на житло, позивачам та їх донькам [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Згідно паспортних даних [PERSON] та [PERSON] мають єдине зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Позивачі стверджують, що в березні 2014 року після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, вони були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS] . Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, та прояви насильства на тимчасово окупованій території України, порушення прав людини, призвели до неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території м. Алчевськ (Україна) та їх вимушеного переселення у липні 2014 року до підконтрольної Україні території - м. Вишгород. Позивачі доводили, що Збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області України їм було завдано істотної моральної шкоди. До початку збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації частини території Луганської області позивачі були повноправними громадянами держави України в якій людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території міста Алчевськ (Україна), позивачі мали налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. На початку березня 2014 року в Алчевську (Україна) почали масово з`являтися агресивно налаштовані особи з числа приїжджих з Російської Федерації, а також місцевих проросійськи налаштованих мешканців. В травні 2014 року, позивач побачив озброєних осіб, до міста прибували ешелони військової техніки. Почалися штурмові захоплення будівель органів державної влади та місцевого самоврядування. Скасувавши від імені окупаційної адміністрації РФ (у Луганській області) позачергові вибори Президента України 25.05.2014 року, усіх виборців було позбавлено законного права голосу, гарантованого національним законодавством та міжнародно-правовими нормами. Фактичне проживання в умовах регулярних бойових дії з боку РФ та складно економічної, соціальної, політичної ситуації, що склалася в Луганському регіоні (Україна) відчуття реальної загрози для життя та здоров`я, змусило позивачів у липні 2014 року залишите тимчасово окуповане місто Алчевськ та переміститися на підконтрольну Україні територію. Зазначене завдало і продовжує завдавати позивачу чималих моральних страждань. З метою захисту своїх порушених прав, свобод та інтересів у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, позивачі звернулися до суду із даною позовною заявою. Постановою Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі № 363/2981/16-ц, встановлено факт, що вимушене переселення [PERSON] та [PERSON] у липні 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області України. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку міст, які визнані цією постановою окупованими входить також і м. Алчевськ. Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. З матеріалів справи вбачається, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України позивачі фактично позбавлені можливості володіти, користуватись та розпоряджатись належним майном, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] , мирно нею володіти і проживати в ній. Відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Відповідно до основного змісту преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» Верховна Рада України, беручи до уваги, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України, відзначаючи, що дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; продовження практики протиправного затримання і утримання громадян України на тимчасово окупованих територіях, їх незаконного вивезення та утримання на території Російської Федерації; намагань поширити російське законодавство, у тому числі податкове, на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, висування незаконних вимог щодо перереєстрації підприємств та стягнення коштів на користь окупаційної адміністрації Російської Федерації в окремих районах Донецької та Луганської областей, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі; запровадження російського рубля як єдиної валюти на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя; свавільного застосування російських освітніх стандартів у навчальних закладах, запровадження на підприємствах в окремих районах Донецької та Луганської областей, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі "зовнішнього управління" та визнання незаконних ідентифікаційних документів та реєстраційних знаків транспортних засобів на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя; організації та здійснення насильницьких зникнень, катувань, нелюдського поводження або покарання, позасудових страт стосовно цивільного населення, українських військовослужбовців та заручників, залишаючись відданою курсу політико-дипломатичного врегулювання конфліктів на основі принципів і норм міжнародного права та Статуту Організації Об`єднаних Націй, підтверджуючи невіддільне суверенне право України на самооборону відповідно до статті 51 Статуту Організації Об`єднаних Націй, підтверджуючи Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав і основоположних свобод", схвалену Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року № 462-VIII, враховуючи те, що особливості правового режиму на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя визначаються Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", прийняла цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях. Згідно ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: 1) сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей; 2) внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території, визначеної пунктом 1 цієї частини; 3) надра під територіями, визначеними пунктами 1 і 2 цієї частини, та повітряний простір над цими територіями. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України. Указом Президента України № 32 від 07.02.2019 року визначено перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях до яких входить і м. Алчевськ Луганської області. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. У межах тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях діє особливий порядок забезпечення прав і свобод цивільного населення, визначений цим Законом, іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. За фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. За державою Україна, територіальними громадами сіл, селищ, міст, розташованих на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, органами державної влади, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях. Відповідно до другого абзацу ст. 7 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Згідно п. 17 ст. 28 ЦПК України, позови про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб (в тому числі про відшкодування шкоди, завданої внаслідок обмеження у здійсненні права власності на нерухоме майно або його знищення, пошкодження) у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру можуть пред`являтися також за місцем проживання чи перебування позивача. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Також у п. 7 ст. 13 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» зобов`язано Кабінет Міністрів України, у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Беручи до уваги викладені норми Закону в системному зв`язку та враховуючи правовий висновок Верховного Суду у справі № 363/2981/16-ц згідно постанови від 14.03.2018 року, слід дійти висновку, що держава Російська Федерація має бути відповідачем у цій справі щодо якої судовий імунітет в цьому випадку не діє. Так Верховний Суд у згаданій постанові дійшов висновку про те, що як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Частина четверта статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування вказаних приписів закону наголошується у пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При вирішенні вимог позивачів про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Туреччини (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Туреччина зобов`язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами. В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того, суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами. Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності. Враховуючи тривалість порушень прав та законних інтересів позивачів, а саме більше чотирьох років, та з врахуванням практики Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану матеріальну та моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені відповідачем відносно них. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральної шкоди, суд виходить із тривалості порушення, яке продовжує існувати і на даний час, його наслідків для позивачів, які змушені докладати зусиль для влаштування свого побуту внаслідок втрати житла (не мають свого власного житла, сталого місця проживання, постійної роботи тощо), вік позивачів, для яких такі кардинальні зміни їх життя є складними та обтяжливими. Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачам моральних страждань, які полягають у порушенні налагодженого способу життя та змушення їх докладати зусиль для досягнення звичного життя, суд вважає справедливим і доведеним розмір компенсації за заподіяну моральну шкоду у розмірі, який визначили позивачі у своїй заяві - 1 069 017 грн. 04 коп., що на день подання позову за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 35 000 євро. У відповідності з Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Разом з тим судом встановлено, що позивачам на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Однак, на сьогодні у зв`язку із збройною агресією РФ позивачам статус цієї квартири не відомий, фактично вони позбавлені можливості користуватися або отримувати корисні властивості належного їм майна для задоволення власних потреб, шляхом передачі квартиру в оренду. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див. серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 року. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. З урахуванням викладених норм права, суд доходить висновку, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України позивачі фактично втратили можливість володіти, користуватись та розпоряджатись належною їм квартирою за адресою: [ADDRESS] , а відтак порушено їх право на мирне володіння майном, яке підлягає захисту. Вирішуючи питання про визначення розміру стягнення майнової шкоди, суд виходить зі змісту позовних вимог та наданих суду обґрунтувань щодо розмірів середньомісячної вартості оренди трикімнатної квартири у місті Алчевськ Луганської області (2066,66 грн.), з урахуванням періоду, в яких позивачі зазнали збитків, а відтак збитки у вигляді упущеної вигоди за 48 місяців (за період часу з липня 2014 року по липень 2018 року) для кожного з позивачів обґрунтовано складає 24 799 грн. 92 коп., що еквівалентно 811 євро 96 центів та сумнівів у суду не викликає. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази в межах заявлених вимог, з урахуванням того, що вимушене переселення позивачів з постійного місця проживання відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації й призвело до порушення їх прав та нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження попереднього способу життя, порушення стосунків з оточуючими, потягло довготривалі негативні наслідки, втрату власності та усталеного житла, внаслідок чого їм завдана моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню з винної у цьому держави Російська Федерація, крім того, враховуючи судову практику, в тому числі Європейського суду з прав людини в аналогічних справах, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави України підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 409 грн. 60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved