Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Чернівецького районного суду із вище вказаним позовом. Представник позивача Поліщук О.В., який діє на підставі довіреності, виданої 25.11.2020 року (термін дії якої дл 25.11.2021 року, а.с. 14) подав через канцелярію Чернівецького районного суду Вінницької області заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність довірителя, вимоги підтримує на умовах, викладених в позовній заяві, просить їх задоволити, не заперечує проти заочного розгляду цивільної справи. Відповідачем [PERSON] по невідомих суду причинах не подано відзиву на позовну заяву, відсутні відомості щодо надіслання відзиву позивачу, відповідачем не пред`явлено зустрічного позову, крім того, в строк для подання відзиву відповідачем не подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Як вбачається із матеріалів справи відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному вебсайті судової влади України. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ухвали Чернівецького районного суду Вінницької області від 29.12.2020 постановлено про проведення заочного розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] являється власником будинку [ADDRESS] , що стверджується копією свідоцтва на право власності на житловий будинок, виданого 05.03.1988 року (а.с. 5). Із копії повідомлення Сокільської сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 25.11.2020 року за №219, вбачається, що відповідно до рішення №81 Сокільської сільської ради 7-ї сесії 7-го скликання від 22.08.2016 року, були перейменовані вулиці в с. Сокіл, зокрема, вулицю Жовтнева перейменовано на вулицю С. Лук`яненка, місце розташування вулиці с. Сокіл Чернівецького району Вінницької області (а.с. 8). [PERSON] зареєстрований в будинку, належному позивачу [PERSON] , розташованому по [ADDRESS] , однак, з 2014 року відповідач на території Сокільської сільської ради Чернівецького району Вінницької області не проживає, про що свідчить довідка, видана виконкомом Сокільської сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 25.11.2020 року за №436 (а.с. 6). Факт реєстрації [PERSON] по [ADDRESS] підтверджено довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою Сокільською сільською радою Чернівецького району Вінницької області від 27.11.2020 року за №439, відповідно до якої у вище вказаному будинку, власником якого являється [PERSON] , зареєстрований онук власника будинку - [PERSON] (а.с. 9). Чернівецьким районним судом від Чернівецької селищної ради Чернівецького району Вінницькій області в порядку, передбаченому ч.7 ст.187 ЦПК України, отримано інформацію про місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] , згідно якої за відомостями вище вказаного органу, відповідач за адресою, вказаною у позовній заяві, тобто в [ADDRESS] зареєстрований, однак, з березня 2014 року не проживає, на даний час проживає в Російській Федерації. [PERSON] в добровільному порядку не має наміру знятися з реєстрації по житловому будинку [ADDRESS] , що створює [PERSON] незручності та перешкоди у використанні належного йому житлового будинку для проживання та отримання відповідних соціальних виплат. Виходячи з положень ст.47 Конституції України,кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.9\~ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі „Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02.12.2010 року визнано, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Відповідно до ст.405\~ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно частин 1 та 2 ст.\~71\~ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Згідно ч.1 ст.163 Житлового кодексу України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення (приватного житлового фонду) у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Статтею 72\~ЖК України передбачено можливість визнання у судовому порядку особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" визначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Частина 3 ст.\~71\~Житлового кодексу\~України встановлює виключення при яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Так, відповідно до п.7 ч.3 ст.71\~ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Частиною 5 ст.71\~ЖК України передбачено, що у випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Пунктом 1 статті 4 Закону України "Про власність" від 07.02.1991 697-XII, а також пунктом 1 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном (в даному випадку житлового будинку) на свій розсуд. Статтею 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. Статтею 391 ЦК України встановлено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пунктом 2 статті 48 Закону України "Про власність" передбачено, що власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. В судовому засіданні матеріалами справи стверджено, що відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованим в належному позивачеві житловому будинку [ADDRESS] , не проживає в ньому з 2016 року. Оскільки, відповідач [PERSON] у житловому будинку, належному [PERSON] не проживає з 2014 року, не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового будинку та не приймає участі у спільному побуті, він вважається таким, що втратив право користування житлом. Відтак, [PERSON] , будучи власником будинку, вправі вимагати усунення будь-яких перешкод у користуванні ним. Оцінивши в сукупності зібрані по справі наведені докази, суд вважає, що позивачем в судовому засіданні належним чином доведено факт відсутності відповідача [PERSON] без поважних причин близько шести років за місцем його проживання (реєстрації) в житловому будинку [ADDRESS] , та втрата у зв`язку з цим відповідачем права на користування цим житлом, на даний час відповідач без поважних причин відсутній за місцем свого проживання, а тому позовні вимоги в частині визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на житло в будинку [ADDRESS] . Що стосується позовних вимог щодо зобов`язання зняття відповідача з реєстраційного обліку, то відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, який набрав чинності з 15 січня 2004 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Незняття [PERSON] з реєстрації місця проживання створює суттєві перешкоди для здійснення [PERSON] своїх прав як власника житлового будинку. З огляду на вище наведене суд дійшов висновку про необхідність зняття відповідача з реєстрації місця проживання та задоволення таким чином позовних вимог [PERSON] і в цій частині. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. При вирішенні питання про стягнення із відповідача на користь [PERSON] судових витрат, судом враховується те, що відповідачем не подано до суду відзиву, що виключає можливість вирішення питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, як те передбачено частиною першою статті 142 ЦПК України. Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 840 гривень 80 копійок, про що свідчить квитанція №0.0.1931994806.1 від 07.12.2020 року (а.с. 1). З врахуванням того, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд в силу ст.141 ЦПК України приходить до висновку про присудження [PERSON] судових витрат, зокрема, судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Вище викладене дає суду підстави для задоволення позовних вимог і в частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] понесених ним при зверненні до суду судових витрат, зокрема, судового збору. На підставі ст.3 Сімейного кодексу України, ст., ст.319, 383, 391 ЦК України, ст., ст.71, 163 Житлового кодексу України, Закону України «Про власність», ст., ст.6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, №1382-IV,

Outcome: approved