Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , третя особа Скороходівська селищна рада Чутівського району Полтавської області (далі - Скороходівська СР) про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права на спільне сумісне майно (справа № 550/849/18), який обґрунтовувала тим, що [INFO] помер її цивільний чоловік [PERSON] . Вони постійно проживали з останнім без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки з 1996 р. по день його смерті. 21.08.2003 за спільні кошти ними була придбана квартира [ADDRESS] ), яка була оформлена на [PERSON] . Позивачка після смерті [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після останнього, але приватний нотаріус Новицька О.В. у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовила у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують її родинні стосунки з спадкодавцем. Просила встановити факт їх спільного проживання з померлим [PERSON] як жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1996 р. по 27.10.2017 та визнати за нею і померлим [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру № 4 , набутої ними під час їх спільного проживання, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири № 4 . [PERSON] звернувся з позовом до Скороходівської СР, [PERSON] , треті особи Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області (далі - ГУДГК), приватний нотаріус Чутівського районного нотаріального округу Полтавської області (далі - приватний нотаріус) Новицька О.В., про визнання права власності в порядку спадкування (справа № 550/927/18), який обґрунтовував тим, що [INFO] помер його брат [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 1, 6167 га, що знаходиться на території Скороходівської СР (далі - земельна ділянка), квартири [ADDRESS] ) та квартири № 4 . Позивач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлого, але приватний нотаріус Новицька О.В. у видачі свідоцтв про право на спадщину на квартиру № 4 та земельну ділянку відмовила у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на дане майно. Просив визнати за ним у порядку спадкування право власності на земельну ділянку та квартири № 12 і № 4 . За клопотанням представника [PERSON] та заявою [PERSON] ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 04.10.2018 справа № 550/849/18 об`єднана в одне провадження зі справою № 550/927/18 та об`єднаній справі наданий № 550/849/18. 20.09.2018 [PERSON] надав відзив на позов [PERSON] , в якому зазначив, що до 2003 р. його брат [PERSON] проживав з їх матір`ю [PERSON] в с. Коханівка Чутівського району Полтавської області. У 2003 р., з метою поліпшення житлових умов матері, за її кошти була придбана квартира № 4 , але покупцем квартири був зазначений [PERSON] . Після цього брат та мати переїхали проживати в [ADDRESS] , де зареєстрували своє місце проживання. З 2004 р. [PERSON] став проживати разом з [PERSON] в її квартирі. Вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню в частині встановлення факту її спільного проживання з [PERSON] як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2004 р. по 27.10.2017, в іншій частині позов задоволенню не підлягає за безпідставністю. 26.10.2018 представник [PERSON] адвокат Новицький В.В. надав відповідь на відзив [PERSON] , в якій зазначив, що останній вводить суд в оману, посилаючись на те, що [PERSON] перебувала в цивільному шлюбі з [PERSON] з 2004 р. після придбання ним квартири № 4 . Вказує, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності. 15.11.2018 представник [PERSON] адвокат Новицький В.В. надав відзив на уточнену позовну заяву [PERSON] , в якому вказує, що [PERSON] проживала з [PERSON] з 1996 р. по день смерті останнього [INFO] . [PERSON] не звертався до [PERSON] по питанню щодо надання правовстановлюючих документів на спадкове майно. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] , а позов [PERSON] задовольнити. 17.12.2018 [PERSON] надав суду уточнену позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив представника [PERSON] , в якому виклав свою позицію стосовно доводів [PERSON] щодо періоду її спільного проживання з [PERSON] та обставин придбання квартири № 4 . В судовому засіданні [PERSON] та її представник адвокат Новицький В.В. позов [PERSON] підтримали та просили його задовольнити, а позов [PERSON] визнали частково - не заперечували проти задоволення позову в частині визнання за ним права власності на квартиру № 12 та земельної ділянки, в частині позовної вимоги щодо визнання за останнім права власності на квартиру № 4 просили відмовити. [PERSON] та його представники адвокати Стороженко С.В. та Костенко В.О. позов [PERSON] підтримали та просили його задовольнити, а позов [PERSON] визнали в частині встановлення факту її спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 2004 р. по 27.11.2017, а в решті позовних вимог просили відмовити. Скороходівська СР надала суду заяву, в якій просила справу розглянути у відсутності їх представника, просили рішення у справі прийняти на розсуд суду. ГУДГК надало пояснення по справі, в якому зазначило, що ГУДГК не розпоряджається землями, які знаходяться у приватній власності, у вирішенні спору покладається на розсуд суду. Приватний нотаріус Новицька О.В. надала суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, рішення по справі прийняти за власним розсудом суду. Суд, заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. Статтею 12 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Ч. 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). [PERSON] є рідним братом [PERSON] , матір`ю яких була [PERSON] . З листопада 1996 р. [PERSON] та [PERSON] стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 21.08.2003, зареєстрованому 11.09.2003 у КП "Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор", [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Відповідно до домової книги з 23.09.2003 в квартирі № 4 зареєстрована [PERSON] , яка з жовтня 2003 р. стала проживати у даній квартирі. З 23.09.2009 у квартирі № 4 зареєстрований [PERSON] [INFO] [PERSON] померла та 08.05.2014 була знята з реєстраційного обліку за місцем проживання в квартирі № 4 . [INFO] [PERSON] помер. 29.03.2018 [PERSON] звернулась із заявою про прийняття всієї спадщини з усіх підстав після померлого [PERSON] до приватного нотаріуса Новицької О.В. Приватний нотаріус Новицька О.В. постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07.06.2018 № 02-31 відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у спільному майні подружжя на квартиру № 4 у зв`язку з відсутністю у останньої документа, що посвідчує право. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 1996 р., але враховуючи те, що інститут фактичних шлюбних відносин - спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, був введений в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України - з 01.01.2004. КпШС УРСР, який діяв до 01.01.2004, таких положень не містив, а тому цей факт має бути встановлений саме з 01.01.2004. Суд дійшов до висновку про встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 по [INFO] . Стосовно позовної вимоги [PERSON] про визнання за нею і померлим [PERSON] права спільної сумісної власності на квартиру № 4 та визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири № 4 суд зазначає наступне. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про власність"). Частиною 2 ст. 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Згідно зі ст. 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення ч. 1 ст. 17 Закону України "Про власність" будуть правильно застосовуватися. Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23.09.2015 у справі № 6-1026цс15 та застосовані Верховним Судом у постанові від 24.01.2020 у справі № 546/912/16-ц (провадження № 61-36178св18). Вищевикладене дає підстави для висновку про те, що спільна сумісна власність на час придбання [PERSON] квартири згідно законодавства, яке діяло у той час, виникала у таких випадках: 1) майно придбане подружжям за час шлюбу; 2) майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї; 3) майно придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що це майно є сумісною власністю. У досліджуваний судом період [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебували. [PERSON] не була членом сім`ї [PERSON] у розумінні приписів ст.ст. 6, 12, 13, 22, 95, 96 КпШС УРСР, оскільки за змістом наведених норм закону поняттям "члени сім`ї" охоплювало коло осіб, які мали кровний зв`язок, або ж їхні взаємовідносини виникали внаслідок встановлення опіки (піклування), усиновлення. Відповідно до ч. 2 ст. 430 ЦК УРСР громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб. За змістом п. 2 ч. 1 ст. 44 ЦК УРСР такий договір укладається у письмовій формі. Доказів існування певної угоди між [PERSON] та [PERSON] щодо придбання квартири № 4 у їх спільну власність суду не надано. [PERSON] стверджує, що [PERSON] придбав квартиру № 4 за власні кошти та кошти, які вона йому надала, але належних і допустимих доказів, які б у сукупності доводили те, що вона та [PERSON] придбали квартиру № 4 саме за спільні кошти та саме у їх спільну власність, [PERSON] суду не надала. [PERSON] не надала доказів у підтвердження розміру свого доходу та наявності у неї заощаджень у період часу їх спільного проживання з [PERSON] та на час придбання останнім квартири № 4 . Пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про те, що квартира № 4 була придбана за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] , суд вважає не достатніми у розумінні положень ст. 80 ЦПК України та не приймає їх до уваги, оскільки пояснення свідків не містять достатньо чітких даних про розмір заробітної плати, інших доходів та грошових заощаджень [PERSON] і [PERSON] , а базуються на припущеннях свідків про те, що раз останні проживали разом та спільно вели домашнє господарство, тому і квартиру № 4 купували разом та на спільні кошти, а не на фактичних доказах, які б підтверджували те, яку саме суму грошових коштів [PERSON] надала [PERSON] для придбання квартири № 4 та на яких саме умовах. Оцінюючи пояснення зазначених свідків про те, що [PERSON] та [PERSON] спільно вели домашнє господарство, суд також враховує те, що у сільській місцевості ведення домашнього господарства є буденним явищем, а показання свідків не містять достатньо чітких даних про обсяги ведення ними домашнього господарства та розміри доходів, які від нього отримували, напрями використання цих доходів. Сам лише факт отримання [PERSON] заробітної плати, інших доходів та наявності у неї грошових заощаджень не може бути доказом участі у придбанні квартири № 4 , а показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у придбанні спірної квартири щодо розміру такої участі. [PERSON] стверджує, що квартира № 4 була придбана [PERSON] фактично за 5 000 грн., а не за 500 грн., як це зазначено в договорі купівлі-продажу квартири від 21.08.2003, але доказів у підтвердження цього суду не надала. Таким чином, позовна вимога [PERSON] про визнання за нею і померлим [PERSON] права спільної сумісної власності на квартиру № 4 та визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири № 4 задоволенню не підлягає. Стосовно позовних вимог [PERSON] суд зазначає наступне. [PERSON] , відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29.05.2018, був власником земельної ділянки площею 1, 6167 га кадастровий № 5325455300:00:002:0013 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Скороходівської (колишня Артемівська) селищної ради Чутівського району Полтавської області (земельна ділянка № 416 ), та, відповідно до договору купівлі-продажу від 21.08.2003, був власником квартири [ADDRESS] . 16.01.2018 [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Новицької О.В. із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого брата [PERSON] , яка складається із земельної ділянки, квартир № 12 та № 4. Приватний нотаріус Новицька О.В. постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27.06.2018 № 02-31/550 відмовила у видачі свідоцтв про право на спадщину на квартиру № 4 та земельну ділянку у зв`язку з відсутністю у [PERSON] правовстановлюючих документів на дане майно. Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини, згідно ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Стаття 1297 ЦК України визначає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Враховуючи, що [PERSON] , який є спадкоємцем за законом після померлого [PERSON] , звернувся до приватного нотаріуса Новицької О.В. по питанню оформлення спадщини після померлого, але нотаріус постановою від 27.06.2018 відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що [PERSON] не може надати оригінал документа, що посвідчує право власності на нерухоме майно, яке належало померлому [PERSON] , суд вважає, що позов в частині визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку та квартиру № 4 підлягає задоволенню. [PERSON] не надав суду доказів у підтвердження того, що приватний нотаріус Новицька О.В. своєю постановою відмовила у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру № 12 , а тому позов в частині визнання за [PERSON] права власності на квартиру № 12 задоволенню не підлягає.

Outcome: partial