Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

13 грудня 2013 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому, 9 грудня 2013 року відповідач звільнив її згідно наказу № 100-к з посиланням на раніше виданий наказ № 35 від 7 жовтня 2013 року з займаної нею посади диспетчера-касира за п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату. Обидва накази вважає незаконними та такими, що видані із грубим порушенням норм трудового законодавства та мали на меті її незаконне звільнення з посади через її неприязні стосунки з генеральним директором підприємства з причини її постійних зауважень на адресу останнього щодо порушення норм робочого часу та охорони праці на підприємстві. Через її чисельні скарги з 15 липня 2013 року на підприємстві було введено четверту посаду диспетчера-касира, тоді як раніше три працівника на цій посаді працювали за графіком "доба через дві", що є порушенням норм робочому часу та погано впливало на стан працівників, крім того, у нічний час керівництвом не було забезпечено розвезення працівників автобусом по домівках. Вважає, що на підприємстві не було ніяких змін в організації виробництва та праці чи скорочення штату, так як було звільнено лише її, їй не було запропоновано перейти на аналогічну чи будь-яку іншу посаду на підприємстві, що є порушенням норм трудового законодавства, крім того, було порушено її право переважного залишення на роботі, так як вона має 25-річний стаж роботи на даному підприємстві, а інший працівник, яку прийняли на додатково введену посаду диспетчера-касира, пропрацювала лише 5 місяців. Копія наказу про майбутнє звільнення від 7 жовтня 2013 року не була їй видана, що завадило позивачці оскаржити наказ, перед тим, її, як і інших працівників, керівництво змусило написати заяву про вихід з первинної профспілкової організації, щоб отримати можливість безперешкодно звільняти працівників. Діями відповідача, який порушив вимоги трудового законодавства позивачці було завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних переживаннях у зв'язку з незаконним звільненням, погіршення стану її здоров'я, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Просила визнати незаконними накази №35 від 7 жовтня 2013 року "про зміни в організації виробництва", "100-к від 9 грудня 2013 року "про звільнення зі скороченням штату", поновити її на роботі на посаді диспетчера-касира ПАТ "Костянтинівське АТП 11409", а також стягнути з відповідача на її користь завдану моральну шкоду у розмірі 6000 гривень. В судовому засіданні позивач, її представник підтримали заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вказуючи, що позивачка дійсно була звільнена з посади диспетчера-касира ПАТ "Костянтинівське АТП 11409" наказом від 9 грудня 2013 року №100-к у зв'язку зі скороченням штату та змінами в організації виробництва, зі змістом наказу позивачка була ознайомлена згідно її підпису на ньому. 3 вересня 2013 року протоколом засідання комісії відповідача по вивільненню чисельності було постановлено скоротити посаду диспетчера-касира у зв'язку зі змінами в організації виробництва на одну одиницю, ознайомити диспетчера-касира [PERSON], посада якої скорочується, про майбутнє вивільнення не раніше ніж за два місяці, даний протокол підписаний генеральним директором підприємства узгоджений з головою профспілкового комітету. 7 жовтня 2013 року керівником підприємства з погодженням з профспілковим органом видано наказ №35, згідно якого наказано скоротити посаду диспетчера-касира та ознайомити диспетчера-касира [PERSON], посада якої вивільняється про майбутнє звільнення 9 грудня 2013 року, від підпису цього наказу позивачка відмовилася у присутності комісії, але власноруч написала на ньому свої зауваження. На думку представників відповідача, ці документи підтверджують зміни в організації виробництва підприємства, що мало наслідком скорочення посади диспетчера-касира на одну одиницю. Під час звільнення [PERSON] відповідачем було дотримано вимоги діючого законодавства щодо процедури вивільнення працівників при звільненні за п.1ст.40 КЗпП України: про майбутнє звільнення позивачка була повідомлена вчасно - за два місяці, її звільнення погоджене з профспілковим комітетом, хоча позивачка і не являлася членом профспілки, можливості запропонувати їй іншу роботу у відповідача не було через відсутність на підприємстві вакансій, переважного права на залишення на роботі позивачка не мала через застосування до неї у 2008-2009р.р. дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог позивачки [PERSON] в повному обсязі через їх необґрунтованість та надуманість. Заслухавши пояснення позивачки, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо районними (міськими) судами розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміни дати або формулювання причин звільнення, оплати за час вимушеного прогулу чи виконання нижче оплачуваної роботи. Згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч.2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Відповідно до ч.1,2,3, ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в постанові №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові справи, повязані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] в період часу з 1 квітня 1987 року по 18 лютого 2011 року, з 4 червня 2011 року по 9 грудня 2013 року перебувала у трудових відносинах із ПАТ "Костянтинівське АТП 11409", зокрема, з 7 грудня 2004 року працювала на посаді диспетчера-касира, що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с. 5-8). Згідно протоколу засідання комісії з вивільнення чисельності ПАТ "Костянтинівське АТП 11409" від 3 вересня 2013 року (а.с. 61), прийнято рішення про скорочення посади диспетчера-касира у зв'язку зі змінами в організації виробництва - 1 од.; ознайомити диспетчера-касира [PERSON], посада якої скорочується, про майбутнє вивільнення не раніше ніж за два місяці до майбутнього вивільнення. Згідно позначки у протоколі, таке рішення прийняте з врахуванням того, що [PERSON] має найбільше нарікань на роботі, раніше до неї застосовувалися заходи дисциплінарного впливу, з причини того, що чисельність водіїв та відповідно обсяг роботи скоротилися. В той же час, суду представником відповідача надано копію наказу генерального директора ПАТ «Костянтинівське АТП 11409» №30 від 3 вересня 2013 року «про зміни в організації виробництва» (а.с. 100), з якої вбачається, що керівником прийняте рішення про вивільнення чисельності працівників підприємства з огляду на збільшення збитків станом на вересень 2013 року порівняно з вереснем 2012 року, виходячи з результатів аналізу фінансово-економічного стану підприємства, у підтвердження чого надані звіти про фінансові результати (звіт за сукупний дохід) за І півріччя 2013 року та 9 місяців 2013 року (а.с. 102-103). Наказом ПАТ "Костянтинівське АТП 11409" № 35 від 7 жовтня 2013 року (а.с. 59) у зв'язку зі змінами в організації виробництва зі згоди профспілкового комітету скорочено посаду диспетчера-касира 1 одиниця 0,9 ставки ФОП 1526 грн. на місяць; комісії зі скорочення на засіданні 8 жовтня 2013 року доручено ознайомити диспетчера-касира [PERSON], посада якої скорочується, про майбутнє вивільнення під підпис, строк вивільнення - 9 грудня 2013 року. Згідно позначки на наказі [PERSON] від підпису 8 жовтня 2013 року відмовилася у присутності комісії, при цьому зробила письмове зауваження про незгоду з даним наказом, що також вбачається з протоколу засідання комісії з вивільнення чисельності ПАТ "Костянтинівське АТП 11409" від 8 жовтня 2013 року (а.с. 60). Наказом ПАТ "Костянтинівське АТП 11409" №100-к (а.с. 58) [PERSON] звільнено 9 грудня 2013 року з посади диспетчера-касира на підставі п.1 ст.40 КЗпП України за скороченням штату у зв'язку зі змінами в організації виробництва відповідно до наказу №35 від 7 жовтня 2013 року. Доказів у підтвердження того, що позивачці були запропоновані вакантні посади та що працівниця відмовилася від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу відповідачем суду не надано, у вищевказаному протоколі від 8 жовтня 2013 року мається позначка про те, що іншої роботи для [PERSON] на підприємстві немає, що не можна вважати додержанням вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, як і довідку № 1 (а.с. 76), видану 6 січня 2014 року про те, що на момент попередження [PERSON] про її звільнення (8 жовтня 2013 року) та момент звільнення (9 грудня 2013 року) у ПАТ "Костянтинівське АТП 11409" не було вакантних посад. Дослідивши в судовому засіданні штатні розклади ПАТ "Костянтинівське АТП 11409" станом на 01 січня 2013 року, з 15 липня 2013 року та з 10 грудня 2013 року (а.с. 62-64) та на 01 лютого 2013 року (а.с.37), суд приходить до висновку, що станом на 1 січня 2013 року на підприємстві було передбачено три одиниці диспетчера-касира, з 15 липня 2013 року - чотири, та з 10 грудня 2013 року - три. З моменту прийняття рішення про скорочення посади та попередження позивачки про майбутнє вивільнення посаду диспетчера-касира зі штатного розкладу не виведено. Зміни щодо чисельності інших посад, проведення інших скорочень працівників підприємства у наданих штатних розкладах не відображені. В той же час, з наданої представником відповідача довідки за підписом генерального директора ПАТ «Костянтинівське АТП 11409» від 28 січня 2014 року №24 (а.с. 101) вбачається, що у період часу з 1 жовтня 2013 року по 31 грудня 2013 року у зв'язку зі змінами в організації виробництва було звільнено 8 працівників підприємства, що не відображено у протоколі засідання комісії з вивільнення чисельності ПАТ "Костянтинівське АТП 11409". Відповідно до копії диплома ЛТ №826152 від 3 березня 1987 року, копії свідоцтва про одруження (а.с. 78-79), позивачка у період часу з 1984 року по 1987 рік навчалася у Горлівському автотранспортному технікумі за спеціальністю експлуатація автомобільного транспорту. Згідно наданих відповідачем копій наказу №82 від 28 жовтня 2009 року, акту від 26 жовтня 2009 року, акту від 28 жовтня 2009 року, наказу від 15 грудня 2008 року №95, наказу від 18 листопада 2009 року №96 (а.с. 32-66), позивачка [PERSON] на думку відповідача не мала переважного права на залишення на роботі згідно ст.42 КЗпП України, у зв'язку із застосуванням до неї дисциплінарних стягнень. В той же час, відповідачем не надано суду доказів у заперечення доводів позивачки щодо наявності в неї переважного права на залишення на роботі порівняно з іншими працівниками, що працювали на посаді диспетчера-касира ПАТ «Костянтинівське АТП 11409», зокрема, з огляду на кваліфікацію та продуктивність праці, відомості про наявність утриманців чи інших працівників в сім'ї з самостійним заробітком, тривалість стажу роботи позивачки [PERSON] на даному підприємстві, як це передбачено ст. 42 КЗпП України. Відповідно до пункту 3 статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Згідно статуту ПАТ «Костянтинівське АТП 11409», затвердженого в новій редакції загальними зборами акціонерів 31 травня 2013 року, засноване державною в особі Донецького регіонального відділення Фонду Державного майна України, є юридичною особою з дати його державної реєстрації (а.с. 27, 30-53). Пунктом 8.23 статуту відповідача закріплена виключна компетенція генерального директора розробляти штатний розклад та затверджувати посади інструкції та посадові оклади працівників товариства. Таким чином, з врахуванням обставин справи та принципу здійснення ефективності підприємницької діяльності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання незаконним наказу №35 від 7 жовтня 2013 року "про зміни в організації виробництва" задоволенню не підлягають. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт додержання відповідачем при звільненні позивачки [PERSON] норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, що вбачається з наданих відповідачем штатних розкладів, згідно яких скорочено було посаду диспетчера-касира [PERSON], інші працівники, що обіймали цю посаду, не попереджалися про скорочення однієї одиниці за штатним розкладом, зміни до штатного розкладу на момент прийняття рішення про скорочення відповідної одиниці не вносилися, з 15 липня 2013 року на підприємстві введено додаткову одиницю посади диспетчера-касира, що не була запропонована позивачці, про вивільнення якої відповідач не довів до відома державної служби зайнятості. Крім того, відповідачем не надано відомостей щодо дослідження наявності у позивачки [PERSON] переважного права на залишення на роботі з огляду на наявність в неї тривалого стажу роботи на даному підприємстві згідно її трудової книжки та залишення на роботі іншого працівника, прийнятого на введену з 15 липня 2013 року вакансію диспетчера, а також освіту позивачки, здобуту у Горлівському автотранспортному технікумі за спеціальністю експлуатація автомобільного транспорту, що підтверджується копією диплома. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлені у судовому засіданні обставини свідчать про те, що при звільненні [PERSON] відповідачем були порушені законні права позивачки, що призвело до її душевних страждань, вимушених змін образу життя, необхідності звернення до суду та витратою у зв'язку з цим особистого часу, докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Приймаючи до уваги конкретні обставини справи, характер незаконних дій відповідача, ступень негативних наслідків для позивачки, тривалість строку порушення прав позивача на працю та отримання її оплати, враховуючи суть позовних вимог, обсяг завданих моральних страждань [PERSON], дійсний стан вимушених змін у її життєвих стосунках, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд визначає розмір відшкодування компенсації завданої позивачу моральної шкоди у розмірі 3000 гривень. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд не приймає до уваги доводи позивачки та її представника щодо упередженого ставлення до неї з боку керівництва відповідача, оскільки доказів на їх підтвердження [PERSON] не надано. Також, судом не беруться до уваги доводи представника позивачки про неправомірність розгляду профспілковим комітетом підприємства питання про звільнення [PERSON], оскільки судом встановлено, що остання не була членом профспілкової організації на день звільнення, що не спростовували у судовому засідання позивачка та її представник. В силу ст.88 ЦПК України у зв'язку із задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню у дохід держави судові витрати. На підставі п.1 ч.1, ч.2, ст.40, ч.1,3 ст.43, ч.1,2,3 ст.49-2, п.2 ч.1 ст.232, ч.2 статті 235, ст.237-1 КЗпП України, , постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів"

Outcome: partial