Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" (далі - ТОВ "ЛК "АвтоФінанс") про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів в сумі 24 000 гривень, посилаючись на те, що договір фінансового лізінгу № 009695 від 03 вересня 2014 року є нікчемним на підставі норми частини 1 статті 220 ЦК України та статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Укладений договір не містить всіх істотних умов, а саме предмета договору. На час укладання договору ТОВ "ЛК "АвтоФінанс" не мала довідки про взяття на облік юридичної особи та ліцензії на право здійснення фінасових послуг. Тобто ТОВ "ЛК "АвтоФінанс" ввела позивача в оману з приводу того, що має право надання послуг фінансового лізінгу та фактично не мала права укладати договір. При укладенні договору не було додержано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення. Крім цього, представник відповідача ввела позивача в оману щодо призначення платежу в сумі 24 000 гривень, зокрема як предплата за трактор. Однак, як випливало з укладеного договору сума в розмірі 24 000 гривень виявлилась комісійною винагородою. В судовому засіданні позивач обставини та вимоги позову підтримав, позовні вимоги просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, подав заяву про розгляд справи у відсутності представника, у задоволенні позову просив відмовити з підстав наведених у запереченні. Заперечення обґрунтовується тим, що відповідач здійснєю свою діяльність відповідно до норм чинного законодавства України. ТОВ "ЛК "АвтоФінанс" займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізінгу. У відповідача наявна довідка з Нацкомфінпослуг на здійснення такого виду діяльності. Сторони при укладенні осопрюваного позивачем договору погодили відповідні лізінгові платежі, що прямо предбачено ст. 16 ЗУ "Про фінансовий лізінг". ЗУ "Про захист прав споживачів" не регулює відносини які склалися між сторонами догвору фінансового лізінгу. Представник відповідача позов вважає безпідставиним та необґрунтвоаним, а викладені у позові підстави визнання договору недійсним є недоведеними та спростованими. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. У відповідності з ч. 3 ст. 10, ч. 1ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями статті 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Судом встановлено, що 03 вересня 2014 року ТОВ «ЛК «Автофінанс» уклало з [PERSON] договір фінансового лізингу № 009695, за яким предметом лізингу був транспортний засіб МТЗ КИЙ 14102. У той же день [PERSON] сплатив на користь ТОВ «ЛК «Автофінанс» 24 000 грн. комісійної винагороди за організаційні заходи, відповідно до п. 8.2.1 договору (а.с. 18-27, 28, 29). Звертаючись до суду з позовом про повернення 24 000 грн., [PERSON] вважав договір фінансового лізингу нікчемним, так як не було додержано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, ТОВ «ЛК «Автофінанс» не має ліцензії на право здійснення фінансових послуг і займається нечесною підприємницькою практикою. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Згідно з частинами 2, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Суд виходить з того, що ТОВ «ЛК «Автофінанс» має право на надання послуг фінансового лізингу, так як Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, її було взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу (а.с. 64, 65, 66). Також згідно з частинами 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина 1 статті 220 ЦК України). Суд зазначає на те, що ЦК України та Закон України «Про фінансовий лізинг» не передбачають обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу. Посилання позивача на норми частини 2 статті 806, частини 2 статті 799 ЦК України є безпідставними, адже до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), які містяться у параграфі 1 Загальні положення про найм (оренду) глави 58 ЦК України, з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Положення про найм (оренду) транспортного засобу згідно з параграфом 5 глави 58 ЦК України до договору фінансового лізингу не застосовуються. Доводи позивача про те, що ТОВ «ЛК «Автофінанс» займається нечесною підприємницькою практикою є необґрунтованими, так як судом при розгляді справи не встановлено конкретні дії відповідача, які б підпадали під встановлені статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборони. Умови спірного договору фінансового лізингу містять 14 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача. Слід звернути увагу на те, що кожен аркуш договору разом з додатками підписано сторонами, що підтверджує досягнення ними всіх викладених в договорі умов та доводить вільне волевиявлення сторін при його укладенні. Таким чином, суд, врахувавши в системному зв'язку норми чинного законодавства, які регулюються відносини в сфері фінансового лізингу, та обставини справи, зокрема те, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбачених чинним законодавством вимог, вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження тих обставин, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить несправедливі умови, а тому відсутні підстави для визнання умов договору несправедливими в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів». За встановлених обставин позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed