Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

Позивач 24.09.2018 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, у якій просив стягнути з відповідача ДП «Первомайсьвугілля» на його користь відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя, в сумі 200 000 грн. На обґрунтування позову послався на те, що працював у ВП шахта «Тошківська» ДП «Первомайськвугілля» з 09.07.1982 по 03.06.2016, звільнений у звязку з виходом на пенсію. Висновком Центральної лікарсько-експертної комісії про встановлення (невстановлення) професійного характеру захворювання від 27.02.2018р. № 7/181 позивачу вперше встановлено професійне захворювання: «Хронічний бронхіт ІІ ст. в фазі затихаючого загострення. Дифузний пневмофіброз. ЛН І-ІІ ст.( перша-друга). Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легким (ІІ) ступенем зниження слуху за класифікацією [PERSON] та [PERSON] Хронічна попереково-крижова радикулопатія L5, S1 двобічна , більше праворуч, в стадії затихаючого загострення з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом». Згідно висновку МСЕК № 781103 від 11.04.2018 позивачу встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 65% у зв'язку з професійним захворюванням. Захворювання виникло у звязку з тривалим впливом шкідливих виробничих факторів у період роботи, у звязку з чим позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких позивач зазнав у звязку з професійним захворюванням, порушенні нормальних соціальних звязків, необхідності вживання додаткових зусиль для організації життя, необхідності постійно лікуватися. 26.09.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі. 22.10.2018, в межах визначеного судом строку, на позовну заяву представником відповідача було надано відзив, у якому зазначено, що позивач дійсно з 09.07.1982 по 03.06.2016 працював на шахті «Тошківська» ДП «Первомайськвугілля». Професії, на яких працював позивач є небезпечними зі шкідливими факторами, тому він мав розуміти про негативні наслідки, які можуть виникнути у результаті його роботи, проте від працевлаштування не відмовився та свідомо обрав професію зі шкідливими умовами праці. За роботу у шкідливих умовах позивач отримував додаткові дні щорічні відпустки відповідно до чинного законодавства та колективного договору. Позивач міг у всякий час змінити роботу. За результатами МСЕК позивачу встановлена ступінь втрати професійної працездатності у відсотках 60%, група інвалідності не встановлена. Позивач не навів доказів, що йому спричинена моральна шкода та не обґрунтував чому сума його моральних страждань оцінюється ним у 200 000грн. Просили суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог. 24.10.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 21.11.2018. Позивач в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву в якій просив справу розглянути у його відсутність, у звязку з неможливістю прибути у судове засідання за станом здоровя, свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, у вступному слові навела аргументи проти позову, які викладено у відзиві, уточнивши, що у відзиві помилково вказано про ступінь втрати позивачем працездатності та відсутність інвалідності. Визнає, що позивачу встановлено 65% втрати професійної працездатності та визначено ІІІ групу інвалідності. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. У судовому засіданні з копії трудової книжки позивача (а.с.19-21) встановлено, що 09.07.1982 позивач був прийнятий на ВП шахта «Тошківська» ДП «Первомайськвугілля» учнем електрослюсаря чергового ремонту та обладнання 3 розряду. Наказом №4п від 07.01.1983 був переведений електрослюсарем чергового з ремонту та обладнання 3 розряду. Наказом №23 від 10.10.1983 був переведений підземним електрослюсарем 3 розряду дільниці ВШТ з повним робочим днем під землею. Наказом №5 від 06.03.1987 був переведений підземним електрослюсарем з повним робочим днем в шахті на добувну дільницю 3 розряду. Наказом №81/п від 30.05.1988 був переведений підземним електрослюсарем з повним робочим днем під землею 4 розряду. Наказом №78-к від 07.06.2001 звільнений за власним бажанням. Наказом №13/п від 29.07.2002 прийнятий на ВП ш. «Тошківська» підземним електрослюсарем 3 розряду з повним робочим днем під землею. Наказом № 114к від 20.03.2008 присвоєно 5 розряд електрослюсаря підземного з повним робочим днем під землею. Наказом № 231п від 03.06.2016 звільнено за власним бажанням в звязку з виходом на пенсію. Період роботи на ВП шахта «Тошківська» ДП «Первомайськвугілля» в умовах впливу шкідливих факторів складає 29 років 4 місяці. Згідно медичного висновку Центральної лікарсько-експертної комісії про встановлення (невстановлення) професійного характеру захворювання від 27.02.2018р. №7/181 (а.с.11) позивачу вперше встановлено професійне захворювання: 1.Хронічний бронхіт ІІ ст. в фазі затихаючого загострення. Дифузний пневмофіброз. ЛН І-ІІ ст.( перша-друга). 2.Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легким (ІІ) ступенем зниження слуху за класифікацією [PERSON] та [PERSON] 3.Хронічна попереково-крижова радикулопатія L5, S1 двобічна , більше праворуч, в стадії затихаючого загострення з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом. Згідно висновку МСЕК № 781103 від 11.04.2018 позивачу встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 65% у зв'язку з професійним захворюванням, визначено ІІІ групу інвалідності (а.с.17, 18). Причинний зв'язок між захворюванням та шкідливими умовами праці визначений також актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 12 березня 2018 року (а.с.12-16). Відповідно до ч.1\~ст.153 КЗпП України\~на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 указаної\~статті цього Кодексу\~покладено на власника або уповноважений ним орган. Згідно\~ст. 237-1 КЗпП України\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Через тривалий час роботи в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача, позивач набув ряд хронічних захворювань. МСЕК встановлений зв'язок хронічних захворювань з виконанням позивачем\~\~професійних обов'язків, позивачу встановлено 65 % втрати професійної працездатності, визначено ІІІ групу інвалідності. Згідно із висновком акту розслідування хронічного професійного захворювання від 12.03.2018 причиною професійного захворювання позивача є тривалий вплив шкідливих виробничих факторів в період роботи в підземних гірничих виробках. Встановлена вина роботодавця в пошкодженні здоров'я працівника, оскільки згідно з п. 18 з метою ліквідації і запобігання професійним захворюванням пропонується директору відокремленого підрозділу шахта «Тошківська» ДП «Первомайськвугілля» провести ряд організаційних, технічних та санітарно - гігієнічних заходів (а.с.12-16). Внаслідок професійного захворювання пошкоджено здоров'я позивача, чим завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров'я, погіршення життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, витрат на лікування. Факт завдання позивачу моральної шкоди підтверджується переліченими вище письмовими доказами. Зазначене є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди відповідачем у відповідності до\~ст. 237-1 КЗпП України. Оскільки професійне захворювання з втратою професійної працездатності позивачем отримано внаслідок не створення відповідачем належних умов праці, тобто з вини відповідача, що підтверджується матеріалами справи, у тому числі актом розслідування професійного захворювання, і саме внаслідок вказаних дій відповідача позивачеві заподіяно моральну шкоду, тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди саме від ДП «Первомайськвугілля». Доводи представника відповідача у відзиві про добровільну та усвідомлену роботу позивача у шкідливих умовах є безпідставними, оскільки відповідно до частини 2\~статті 153 КЗпП України\~забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або на уповноважений ним орган. За частиною 4 цієї ж статті власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Відповідно до\~статті 237-1 КЗпП України\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У рішенні Конституційного Суду України від 8 жовтня 2008 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності\~Конституції України (конституційності) положень підпункту "б" підпункту 4 пункту 3\~статті 7 Закону України "Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзаців другого, третього пункту 10, пункту 11\~розділу І Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (справа про страхові виплати), зазначено, що хоча і скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції\~Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки\~статтею 1167 Цивільного кодексу України\~та\~статтею 237-1 Кодексу законів про працю України\~їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам\~статті 22 Конституції України. В пункті 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"\~зазначено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України\~(набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової шкоди) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пп. 1-1.4\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"\~(зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності",\~Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII "Про охорону праці"\~у редакції\~Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV,\~КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.\~Законом України від 23 лютого 2007 року N 717-V "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" внесені зміни до абзацу 4 статті 1, підпункту "е" пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28, а також виключено частину третю статті 34\~вказаного Закону, скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Отже, припинення дії\~Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"\~в частині відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку не звільняє роботодавця від відшкодування зазначеної моральної шкоди відповідно до вимог\~ст.237-1 КЗпП України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з отриманим професійним захворюванням і ця шкода повинна бути відшкодована відповідачем як роботодавцем. Разом з тим, виходячи з характеру шкоди, завданої здоровю позивача, розміру втрати працездатності (65%), що потягло визначення ІІІ групи інвалідності, та характеру повязаних із цим моральних страждань, суд вважає обґрунтованим розмір відшкодування у сумі 50\~000 грн., що відповідає вимогам розумності та справедливості. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у сумі 50\~000 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі ставки з немайнових вимог у сумі 704,80 грн. На підставі викладеного, ст. 153, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial