Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

22 січня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , в якому просив стягнути з них солідарно заборгованість станом на 10.06.2014 року за кредитним договором № 2007/13-2.06/116 від 05 березня 2007 року в загальному розмірі 1691695,99 гривень, з яких: сума заборгованості за кредитом - 82994, 94 доларів США, що еквівалентно 979632,52 гривні (по курсу НБУ станом на 10.06.2014 року 1 долар США=11,8035 гривень); сума заборгованості за відсотками - 52589,65 доларів США, що еквівалентно 620743,10 гривень; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 1896, 34 доларів США, що еквівалентно 22383,51 гривня; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 5840,36 доларів США, що еквівалентно 68936,86 гривень. Просив також стягнути з відповідачів солідарно судовий збір в розмірі 3654,00 гривень. Позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідач [PERSON] не виконує умови кредитного договору № 2007/13-2.06/116, укладеного 05 березня 2007 року між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк"), про надання у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів в сумі 88600 доларів США, з графіком повернення кредиту, передбаченим п.1.1.1 Договору кредиту, та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за договором кредиту до 04 березня 2032 року, зі сплатою 12,45 процентів річних. 05 березня 2007 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки № 07-15/198, за умовами якого вона зобов`язалась у повному обсязі солідарно відповідати за виконання відповідачем [PERSON] зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за Кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту. Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 20 лютого 2015 року відкрито провадження у справі ( т.1 а.с.33). Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 12 серпня 2016 року провадження у справі було зупинено до розгляду Приморським районним судом м. Одеси цивільної справи № 522/12419/16-ц за позовом [PERSON] до Публічного акціоненого товариства "Укрсоцбанк" про визнання припиненим договору поруки № 07-15/198 від 05 березня 2007 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та [PERSON] (т.2 а.с. 6-7). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2017 року визнано поруку [PERSON] , встановлену договором поруки № 07-15/198 від 05 березня 2007 року, укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», позичальником [PERSON] і поручителем [PERSON] такою, що припинена (т. 2 а.с. 30-32). Рішення набрало законної сили 12 грудня 2017 року. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2017 року залишено без змін (т. 2 а.с. 33-36) Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 24 січня 2019 року провадження у цивільній справі було поновлено та справу призначено до судового розгляду (т.2 а.с.38). Представник позивача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, від нього надійшла заява, в якій він підтримав позов, просив справу розглядати за його відсутності (т. 1 а.с.45, 60, 194, 209, т.2 а.с. 39-40, 74-75). Відповідачу [PERSON] судові повістки надсилались за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак повертались з відміткою, що він за вказаною адресою відсутній (т. 2 а.с. 60-62, 76-78). Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що він належним чином повідомлений про розгляд справи. Окрім того, за правилами ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач [PERSON] викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади (т. 2 а.с. 82). Відповідач [PERSON] позов не визнав, надав заяву про застосування позовної давності, просив відмовити в повному обсязі в задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності (т. 2 а.с. 51-53). Послався на те, що останньою датою повернення ним грошових коштів є 13 жовтня 2008 року. Враховуючи умови п.п. 1.1, 2.4.1, 4.2, 3.3.8, 3.3.9 Договору кредиту, згідно яких Позичальник зобов`язаний сплачувати Кредит та проценти за користування кредитом не пізніше 10 числа місяця наступного за тим, в якому отримано кредит, можливо зробити висновок, що Кредитор - ПАТ "Укрсоцбанк" довідався про порушення свого права з боку [PERSON] 11 листопада 2008 року, що також підтверджується початком нарахуванням Кредитором з цієї дати простроченої заборгованості. Відповідно до п. 4.5. Договору кредиту № 2007/13-2.06/116 від 5 березня 2007 року, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.8., 3.3.9. Договору кредиту, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно Позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції. Тому відповідач вважає, що з 11 листопада 2008 року починає відлік 90 календарних днів, після завершення яких строк користування Кредитом вважається таким, що сплив. Оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено на 10 лютого 2009 року, то саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише у січні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Відповідачці [PERSON] судові повістки надсилались за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак повертались з відміткою за закінченням терміну зберігання (т. 2 а.с. 65-67, 79-81). За правилами ч.11 ст.128 ЦПК України відповідачка викликалась до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади (т. 2 а.с.64, 83). Відповідачка [PERSON] позов не визнала, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, надала заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, просила відмовити в задоволенні позову. Послалась на те, що ПАТ «Укрсоцбанк», звернувшись до суду з позовом до відповідачів у січні 2015 року пропустив як загальний строк позовної давності (три роки), так і спеціальний строк позовної давності (один рік) про стягнення неустойки (штрафу, пені) до Позичальника - [PERSON] , а також допустив припинення поруки в зв`язку з тим, що протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (т.1 а.с. 215-220). Представник позивача у письмових поясненнях заперечував проти задоволення клопотання про застосування строків позовної давності. Послався на те, що оскільки останній платіж за кредитним договором № 2007/613-2.06/116 від 05.03.2007 року припадає на 04 березня 2032 року, то строк позовної давності по стягненню всієї суми заборгованості за кредитом починає відраховуватися саме від цієї дати, а не від дати сплати чергового платежу згідно з графіком оплати. Окрім того, вимога про термінове повернення заборгованості за простроченими платежами була надіслана 02.12.2011 року. На думку представника позивача, позовну заяву про стягнення заборгованості було подано до суду не у січні 2015 року, як зазначає у своїй заяві [PERSON] , а 23.12.2013 р. тобто в межах трирічного строку позовної давності ( т.1 а.с. 242-244). Дослідивши та оцінивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За положеннями ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). Судом встановлено, що 05 березня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладений договір кредиту № 2007/13-2.06/116, відповідно до якого останній отримав кредит в сумі 88600 доларів США зі сплатою 12,45 процентів річних та наступним порядком погашенням суми основної заборгованості за кредитом та процентів за його використання: з квітня 2007 року по лютий 2032 року щомісячно рівними часками по 295 доларів США, у березні 2032 року - 395 доларів США з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту 04 березня 2032 року на умовах, визначених договором (а.с. 6-8). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 05 березня 2007 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] було укладено договір поруки № 07-15/198. Відповідно до п. 5.2. цього договору поруки, цей договір набирає чинності з дати його укладання та діє до виконання всіх вимог забезпечених порукою, визначених п. 2.1. цього договору. Позивач належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу [PERSON] кредитні кошти в сумі 88600 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки № 4-12 (т. 1 а.с. 12). Відповідач [PERSON] належним чином зобов`язання не виконував, у зв`язку з чим відповідно до розрахунку заборгованості станом на 10 червня 2014 року утворилась заборгованість в загальній сумі 143321, 30 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10 червня 2014 року (1 долар США=11,8035 гривень) складає 1691695,99 гривень (т. 1 а.с. 4-5). Відповідно до пунктів 2.4.1, 2.4.2 договору кредиту сплата процентів та кредиту здійснюється не пізніше 10 числа місяця наступного за тим, в якому отримано кредит та нараховані відсотки. Відповідно до розрахунку вимог банку у зв`язку з неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості, відповідач [PERSON] починаючи з 10 квітня 2007 року щомісячно сплачував кредитні кошти. Останній платіж був здійснений ним 13 жовтня 2008 року. Починаючи з листопада 2008 року відповідачем не сплачуються чергові платежі за кредитом та відсотки за користування кредитом, що підтверджується розрахунком, наданим позивачем (т. 1 а.с. 4-5) За положеннями пункту 4.5 договору кредиту, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальника обов`язків, визначених п.п. 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Отже, з 11 листопада 2008 року починається перебіг 90 календарних днів після завершення яких строк користування Кредитом вважається таким, що сплив 10 лютого 2009 року. Таким чином, з 10 лютого 2009 року у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав. 08 грудня 2010 року за вих. № 13.1.1-12/96-4774 від 08.12.2010 та 02 грудня 2011 року за вих. № 501.7-08/96-8594 ПАТ "Укрсоцбанк" надсилав відповідачу [PERSON] вимоги про погашення заборгованості за договором кредиту, в яких просив погасити заборгованість та повідомив, що у випадку невиконання вимог банку у тридцятиденний строк з моменту одержання вимоги буде звернуто стягнення на предмет іпотеки та застосовані інші заходи для повного погашення заборгованості, в тому числі шляхом звернення до суду (т.1 а.с.13-14, 16, 19). За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Зазначені висновки про правильне застосування норм права містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" практика Європейського суду з прав людини є джерелом права. Згідно з частинами 1, 4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В пункті 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. За змістом ч.3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Ч.2 ст. 258 ЦК України передбачає, що спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, перебіг строку позовної давності почався з наступного дня після настання строку погашення чергового платежу за договором, тобто з 10 лютого 2009 року. Трирічний строк позовної давності щодо звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості закінчився 10 лютого 2012 року. З вищевказаних підстав суд відкидає ствердження представника позивача про те, що строк позовної давності належить відраховувати з 04 березня 2032 року. Згідно штемпелю на конверті, позивач звернувся до Саратського районного суду Одеської області з позовом до відповідачів 22 січня 2015 року (т.1 а.с.27), тобто з пропуском як загального (трирічного) строку позовної давності щодо повернення кредиту та нарахованих відсотків, так і спеціального (однорічного) строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені. За положеннями ч.4 ст.257 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на вказані норми закону та встановлені судом обставини справи суд приходить до висновку про відмову задоволенні позову до відповідача [PERSON] . Посилання представника позивача на те, що позовну заяву про стягнення заборгованості було подано до суду 23 грудня 2013 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, суд вважає безпідставними. Так, ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 08 січня 2014 року позовна заява ПАТ "Укрсоцбанк" до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості була повернута позивачу для подачі до належного суду. Копія ухвали направлена позивачу 10.01.2014 року та отримана ним 22 січня 2014 року (т.1 а.с. 25, 245). Проте, згідно штемпелю на конверті, позивач звернувся до Саратського районного суду Одеської області з позовом до відповідачів 22 січня 2015 року (т.1 а.с. 27). Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК України). Частиною 1 статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткові (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. За змістом ст.ст. 559, 598 ЦК припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і кореспондуючий йому обов`язок перестають існувати. Уживаний законодавцем у ч.1 ст.559 ЦК термін "порука" використовується в розумінні зобов`язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Порука - це строкове зобов`язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Такий висновок зроблений Верховним Судом у справі №6-6цс14-1 (постанова від 17.09.2014). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2017 року, яке набрало законної сили 12 грудня 2017 року, визнано поруку [PERSON] , встановлену договором поруки № 07-15/198 від 05 березня 2007 року, укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», позичальником [PERSON] і поручителем [PERSON] такою, що припинена (т. 2 а.с. 30-32). Отже як право кредитора, так і обов`язок поручителя [PERSON] є припиненими, а тому в задоволенні позову до [PERSON] належить відмовити за безпідставністю вимог.

Outcome: dismissed