Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В позові посилалась на те, що в період з 16 вересня 2005 року по 27 лютого 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Від шлюбу подружжя має одну малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу проживає з нею. В період шлюбу з [PERSON] ними за спільні кошти подружжя з травня 2009 року по осінь 2011 року, згідно дозволу на виконання будівельних робіт №12 від 16.02.2009 року отриманого бувшим чоловіком, як замовником будівництва, побудовано повністю по [ADDRESS], яке складається з житлового будинку з мансардою, погрібу під частиною будівлі, сараю, гаражу, хозблоку, колодязя питного, ями вигрібної, убиральні, огорожі ( за виключенням, на час вселення, були відсутні хвіртка з воротами на вході огорожі, ворота в гараж, альтанка тільки була започаткована в будівництві, та які добудувались подружжям ще до осені 2012 року), які згодом бувшим чоловіком було введено в експлуатацію, та проведено на них державну реєстрацію прав власності. По закінченню будівництва житлового будинку - з осені 2011 року, сім»єю у складі трьох чоловік: чоловіка - [PERSON], дружини - [PERSON] та їх малолітнього сина [PERSON], [INFO], вселились та почали проживати в ньому; з 06 квітня 2012 року є зареєстрованими за місцем проживання. Будівництво спірного нерухомого майна здійснювалось [PERSON] та [PERSON] на земельній ділянці, яка в період їх шлюбу, згідно рішення 19 сесії 5 скликання Рокитненської сільської ради від 19 червня 2008 року є передана [PERSON] у приватну власність, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 09.01.2009 року. Загальна площа землі на якій розташоване спірне нерухоме майно: 0,1500 га; цільове призначення землі: «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)»; місце розташування земельної ділянки: [ADDRESS]. Виходячи з всього вище викладеного, вважає, що вказане майно є спільним майном подружжя, і поскільки з бувшим чоловіком вони не можуть добровільно домовитись про його поділ, була вимушеною звернутись до суду за захистом порушених прав з вказаною позовною заявою. Просила також суд, визнати об»єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] придбані за кошти подружжя меблі загальною вартістю 68 300 грн. 00 коп., та поділити їх між нею та її колишнім чоловіком [PERSON], просила про стягнення з відповідача на свою користь компенсації різниці вартості меблів, та про стягнення судових витрат, які позивач понесла при подачі позову до суду. У подальшому з врахуванням обставин викладених у заяві про збільшення позовних вимог, позивач-відповідач [PERSON] позовні вимоги збільшила та остаточно просила суд: 1). визнати недійсним рішення реєстраційної служби Кременчуцького районного управління юстиції Полтавської області за №8046999 від 18 листопада 2013 року «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], форма власності: приватна, розмір частки: 1, за суб»єктом: [PERSON], податковий номер: [NUMBER]. 2). визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] видане 18 листопада 2013 року на ім»я [PERSON]. 3). визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] 03 серпня 2015 року, засвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом Денисом Олександровичем, зареєстрованого в реєстрі за №1029. 4). скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами місце розташування: [ADDRESS], проведену приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом Денисом Олександровичем 03 серпня 2015 року на підставі договору дарування засвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом Денисом Олександровичем, реєстровий №1029. 5). визнати недійсним договір дарування земельної ділянки кадастровий номер: [NUMBER], площею 0,15га, цільове призначення землі «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» місце розташування землі: [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] 03 серпня 2015 року, засвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом Денисом Олександровичем, зареєстрованого в реєстрі за № 1030. 6). скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нерухоме майно - земельну ділянку кадастровий номер: [NUMBER], площею 0,15га, цільове призначення землі «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» місце розташування землі: [ADDRESS], проведену приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом Денисом Олександровичем 03 серпня 2015 року на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом Денисом Олександровичем, реєстровий №1030. 7). визнати об»єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] збудований за спільні кошти подружжя житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,15 га, кадастровий номер: [NUMBER], цільове призначення землі «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)». 8). визнати об»єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] придбані за кошти подружжя меблі загальною вартістю 68 300 грн. 00 коп., що складаються з: кутового дивану «Корадо» коричневого кольору вартістю з урахуванням зносу - 15 600 грн. 00 коп. та набір корпусних меблів для дитячої кімнати, що складається з шафи 2х дверної 1 шт., шафи-пеналу 1 шт., стелажу з шухлядками - 1 шт. вартістю з урахуванням зносу - 5 950 грн. 00 коп., шафи-купе вартістю з урахуванням зносу - 4800 грн. 00 коп.; набору корпусних меблів для кухні, який складається з шафів навісних 4 шт., шафи-мийки 1 шт., шаф господарчих 5 шт., шафи для посуду 1 шт. загальною варістю з урахуванням зносу - 20 000 грн. 00 коп., холодильник побутовий 2х камерний марки «Samsung RL-39WBMS» вартістю з урахуванням зносу - 6500 грн. 00 коп., варильню поверхню (газова) марки «Hotpoint-Ariston 9YTDR 645T» вартістю з урахуванням зносу - 4000 грн. 00 коп., духову шафу (електрична) «Hotpoint-Ariston AP5380 (BK)/HAS» вартістю з урахуванням зносу - 4 800 грн. 00 коп.; набору корпусних меблів для спальні, які складаються з ліжка 2-х спального з матрацом 1 шт., камоду на 4-х шухлядки 1 шт., шафи 3х дверна з дзеркалом 1 шт.,тумба при ліжкова 1 шт., туалетний стіл з дзеркалом 1 шт. вартістю з урахуванням зносу - 6650 грн. 00 коп. 9). у порядку поділу спільного майна подружжя просила: -визнати за [PERSON] право власності на ? частину збудованого за спільні кошти подружжя житлового будинку з господарськими будівлями, місце розташування: [ADDRESS]. -залишити за [PERSON], [INFO], право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями розташованих по [ADDRESS]. -виділити [PERSON] у користування меблі на загальну суму - 21 550 грн. 00 коп., що складаються з: кутового дивану «Корадо» коричневого кольору вартістю з урахуванням зносу - 15 600 грн. 00 коп. та набір корпусних меблів для дитячої кімнати, що складається з шафи 2х дверної 1 шт., шафи-пеналу 1 шт., стелажу з шухлядками - 1 шт. вартістю з урахуванням зносу - 5 950 грн. 00 коп.. -залишити в користуванні [PERSON] меблі на загальну суму - 46750 грн. 00 коп., що складаються з: шафи-купе вартістю з урахуванням зносу - 4800 грн. 00 коп.; набору корпусних меблів для кухні, який складається з шафів навісних 4 шт., шафи-мийки 1 шт., шаф господарчих 5 шт., шафи для посуду 1 шт. загальною варістю з урахуванням зносу - 20 000 грн. 00 коп., холодильник побутовий 2х камерний марки «Samsung RL-39WBMS» вартістю з урахуванням зносу - 6500 грн. 00 коп., варильню поверхню (газова) марки «Hotpoint-Ariston 9YTDR 645T» вартістю з урахуванням зносу - 4000 грн. 00 коп., духову шафу (електрична) «Hotpoint-Ariston AP5380 (BK)/HAS» вартістю з урахуванням зносу - 4 800 грн. 00 коп.; набору корпусних меблів для спальні, які складаються з ліжка 2-х спального з матрацом 1 шт., камоду на 4-х шухлядки 1 шт., шафи 3х дверна з дзеркалом 1 шт.,тумба при ліжкова 1 шт., туалетний стіл з дзеркалом 1 шт. вартістю з урахуванням зносу - 6650 грн. 00 коп. 10). стягнути з [PERSON] на свою користь 12 600 грн. 00 коп. компенсації різниці вартості меблів. 11). просила також суд, визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки кадастровий номер: [NUMBER], цільове призначення землі «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» місце розташування землі: [ADDRESS], яка знаходиться під об»єктами нерухомого майна. 12). залишивши за [PERSON] право власності на ? частину вказаної земельної ділянки кадастровий номер: [NUMBER], цільове призначення землі «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» по [ADDRESS] посилаючись на підставі викладені в позовній заяві та заявах про збільшення та уточнення позовних вимог. 13). стягнути з [PERSON], [PERSON] в рівних частках, з кожного, на відшкодування понесених нею витрат у вигляді сплаченого судового збору, та вартості послуг адвоката. Не погодившись з позовом [PERSON], 20 жовтня 2015 року [PERSON] подав зустрічний позов про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна та про поділ майна подружжя. В судовому засіданні позовну вимогу щодо визнання за ним особистої приватної власності на житловий будинок та господарські споруди по [ADDRESS] залишив без розгляду, інші заявлені зустрічні позовні вимоги уточнив, підтримав, та просив задовольнити. Просив визнати за ним особистої приватної власності легковий автомобіль "Subaru Forester" 2006 року випуску, сірого кольору, державний номер [NUMBER] вартістю 151 332 грн. 36 коп. Вважав що вказаний автомобіль належить лише йому та не є майном подружжя, так як є придбаним за особисті його кошти виручені від продажу попереднього автомобіля у 2006 році. Що стосується поділу між подружжям автомобіля «Daewoo Matiz», 2009 року випуску, зеленого кольору, державний номер [NUMBER] вартістю 89 951 грн. 58 коп., вважав що такий автомобіль підлягає поділу, та просив стягнути на свою користь компенсацію половини його вартості. Залишити вказаний автомобіль у власності колишньої дружини. Вважав, що хоча шлюб між подружжям [PERSON] і був розірваним 27 лютого 2013 року, але фактично шлюбні відносини між ним та його бувшою дружиною припинилися ще 25 травня 2012 року, коли відповідачка виїхала до своїх батьків і більше спільно вони не проживали, спільне господарство не вели та спільних придбань не здійснювали. Разом з тим на підтвердження вказаним обставинам на які посилався, - належних доказів суду не надав. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON], та її представник адвокат Кондрик Н.Г., остаточно заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд задовольнити, посилаючись на підстави та обставини викладені в позові, заявах про збільшення та уточнення позовних вимог. Щодо заявлених [PERSON] зустрічних позовних вимог вказували, що обидва автомобілі про які вказується позивачем за зустрічною позовною заявою, були придбані в період шлюбу та за спільні сумісні кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] належних та беззаперечних доказів [PERSON] щодо купівлі автомобіля "Subaru Forester", який був придбаний подружжям на ім'я [PERSON] 06.10.2006 року, за особисті кошти [PERSON], в ході судового розгляду не надано. Вказане спірне майно підлягає поділу між подружжям. Звернули увагу суду на те, що автомобіль Toyota Carina 1996 року випуску був проданий [PERSON] в жовтні 2006 року, легковий автомобіль "Subaru Forester" придбаний подружжям значно пізніше, в січні 2007 року. Вважали що задля приведення рівності часток у спільному майні подружжя на користь [PERSON] має бути стягнута компенсація різниці вартості вказаних спірних автомобілів. До суду надали письмові заперечення проти зустрічних позовних вимог, та просили суд врахувати їх під час прийняття судового рішення у справі. Позивач-відповідач у справі наполягала на тому, що шлюбні відносини між нею та її колишнім чоловіком припинилися на весні 2013 року коли бувший чоловік побив її та вигнав із дому, а не так як зазначає [PERSON], та що є встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили по іншій цивільній справі за участі тих самих сторін, а тому в силу приписів частини 3 статі 61 ЦПК України вказана обставина доказуванню не підлягає. Відповідач-позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнав частково. Вказував, що хоча житловий будинок [ADDRESS] і будувався в період зареєстрованого шлюбу з позивачем-відповідачем [PERSON], але більша частина вказаного спірного нерухомого майна є збудованою за його особисті кошти, які ним були виручені зокрема від продажу у 2006 році його власного автомобіля та від продажу 07 вересня 2011 року подарованої квартири. З приводу укладених [PERSON] 03 серпня 2015 року з його дочкою [PERSON] договорів дарування житлового будинку з господарськими спорудами та земельною ділянкою по [ADDRESS] відповідач-позивач в суді пояснив, що вважає, що вказане домоволодіння належало йому, а тому мав право на його дарування. Не заперечив в суді, що згоди бувшої дружини на таке відчуження не отримував. Щодо поділу меблів, що придбавались подружжям в період шлюбу у спосіб про який просить позивач-відповідач [PERSON] не заперечував. Співвідповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилась, до суду направила свого представника, яка в суді позов [PERSON] в частині визнання договорів дарування спірного майна та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] не визнала, вважала його таким, що не підлягає задоволенню судом, та пояснила, що [PERSON] подарував своїй дочці [PERSON], домоволодіння [ADDRESS] оскільки воно належало йому на праві власності, яке той набув вже після розірвання шлюбу з [PERSON]. Не заперечувала, що спірне будівництво здійснювалось подружжям, та за період зареєстрованого шлюбу [PERSON] та [PERSON] про що [PERSON] знала, бо жила у сім»ї [PERSON]. Разом з тим, вважала, що договори дарування як житлового будинку так і земельної ділянки укладені у відповідності до положень чинного законодавства. Суду надала письмові заперечення на позов, та просила врахувати їх під час прийняття судом рішення у справі. Також просила справу в подальшому слухати у їх відсутності. Третя особа приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Прокоп Д.О. в судовому засіданні проти позову [PERSON] в частині визнання договорів дарування спірного майна та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] заперечив, вважав його таким, що не підлягає задоволенню з підстав викладених в письмовому запереченні. Надав до суду клопотання в якому просив в подальшому справу слухати за його відсутності. Представник третьої особи - сектору з питань державної реєстрації Кременчуцької держадміністрації у Полтавській області до суду не з»явився, про час та день слухання справи повідомлявся належним чином. До суду направив листа в якому просив справу слухати за відсутності його представника, під час прийняття судового рішення покладався на розсуд суду. Допитані в судових засіданнях свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що будівництво спірного домоволодіння [ADDRESS] велось подружжям [PERSON] в період їх зареєстрованого шлюбу та за спільні кошти подружжя. Особисто кожна зі вказаних свідків була запрошена подружжям [PERSON] на новосілля, перед новорічними святами 2011 року. Станом на час вселення подружжя на території домоволодіння [ADDRESS] були побудованими на 100% двоповерховий житловий будинок, сарай, гараж, хозблок, погріб, колодязь, вказане домоволодіння по периметру було огороджене збудованим парканом, за виключенням хвіртки з воротами на вході паркану, були відсутні ворота в гараж, альтанка тільки була започаткована в будівництві, та які ще були добувані подружжям перебуваючи в шлюбі. В середині житлового будинку на новосілля всі два поверхи були повністю збудовані, та оздоблені, частково кімнати були мебльовані, у всіх кімнатах були люстри, штори, поклеєні шпалери, на підлозі був ламінат, в коридорі, кухні, ванних кімнатах покладена плитка. В одній кімнаті на першому поверсі були зачинені двері, бо була пуста, кімната була жилою з підлогою та поклеєними шпалерами. Свідок [PERSON] також вказала в суді, що вона є рідною сестрою [PERSON], тому часто бувала в спірному домоволодінні, як під час будівництва так і після вселення в нього подружжя. Особисто вона за проханням [PERSON] забирала на весні 2013 року сестру, яку побив [PERSON] з спірного будинку, це було майже відразу після того, як судом було розірвано шлюб між ними. З цього часу сестра проживає вимушено у їх батьків в м.Кременчуці, так як більше доступу до спірного будинку з-за протиправної поведінки [PERSON] не має, з даного часу вони більше як подружжя не проживають. Повідомила також суду, про те, що в будівництво спірного будинку також вкладались частково гроші виручені від продажу земельної ділянки розташованої в с. Піщане Кременчуцького району власником якої була [PERSON], та земельної ділянки розташованої в «Петренках» власником якої була їх з [PERSON] матір, продавалась в 2011 році подружжям також квартира, власником якої був [PERSON], що конкретно за ці гроші придбавалось точно сказати не може. Про позику грошей на будівництво спірного домоволодіння [PERSON] їй нічого не відомо, якби такі позики були, то сестра їй би обов»язково про таке сказала б. Також вважала, що у сім»ї було достатньо грошей на будівництво, тому позик не потребували. Свідок [PERSON] в судовому засіданні факт продажу йому автомобіля Toyota Carina [PERSON] у жовтні 2006 році підтвердив. В суді вказав, що вказаний автомобіль ним був придбаний у [PERSON] за довіреністю за 8000 дол. США та про що надавав [PERSON] розписку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що допомагав на прохання [PERSON] у продажі його подарованої квартири [ADDRESS] у 2011 році, яку той продав за 35000 чи то за 36 000 дол. США точно не пам»ятає, та про що покупець давала [PERSON] розписку. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що [PERSON] є братом її чоловіка з яким у неї склались дуже добрі відносини. З позивачкою [PERSON] відносини неприязні оскільки та звернулась до суду з позовом про поділ майна. Свідок в суді пояснила, що спірне домоволодіння бувшого подружжя будувався в період їх зареєстрованого шлюбу [PERSON], 15.05.2012 року вона була запрошена на день народження до [PERSON] і була у спірному будинку особисто. В будинку на першому поверсі було зроблено: в залі на стінах поклеєні шпалери, на підлозі був застелений ламінат, кухня була повністю зроблена у спальній кімнаті була зроблена лише стяжка, у ванній кімнаті була повністю покладена плитка із сантехніки тільки ванна, на другому поверсі всі кімнати були повністю збудовані. На території спірного домоволодіння не було ні забору ні воріт, гараж був збудований, але воріт в гаражі не було, повністю були збудовані баня, альтанка, викладена у дворі бруківка. Свідок [PERSON] в суді пояснив, що його земельна ділянка знаходиться по сусідству з земельною ділянкою [PERSON] та [PERSON]. Приходив до [PERSON] в червні 2012 року додому та бачив, що весь перший поверх спірного житлового будинку був недобудованим: з кімнат збудованою була тільки кухня, у всіх інших кімнатах була тільки стяжка, у ванній кімнаті на першому поверсі нічого не було зроблено відсутні були кахлі на стінах та підлозі? відсутня повністю вся сантехніка. Другий поверх будинку повністю був збудованим та мебльованим. На території спірного домоволодіння забору майже не було збудовано, бані не було збудовано, брущатка на подвір»ї покладеною не була. Суд, заслухавши пояснення всіх учасників судового засідання, свідчення свідків, дослідивши письмові докази по справі і давши їм належну оцінку, приходить до наступних висновків, Згідно вимог статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у праві мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи. Згідно статт1 61 ЦПК України обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, або встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, зокрема, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, а також ним можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до правил ст. 57, 62 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно роз'яснень, викладених у п. 30 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно зі ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог пунктів 2,4 ст. 65 СК під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права презюмують факт спільної сумісної власності подружжя , доки не доказано інше кимось із подружжя. Отже обов'язок спростувати презумпцію спільності майна лежить на відповідачеві, який жодних достовірних та допустимих доказів щодо наявності інших обставин, передбачених ст. 57 Сімейного кодексу України суду не надав. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р., «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», п. 22 - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. Відповідно до положень ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини і чоловіка є рівними, за рішенням суду частка майна може бути збільшена, якщо з дружиною або чоловіком проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, є недостатнім для їх розвитку. Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України та роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділу підлягає лише наявне в натурі спільне майно подружжя на час такого розподілу. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК ( 2947-14 ). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Судом достовірно встановлено, та не спростовано сторонами в суді, що з 16 вересня 2005 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 27 лютого 2013 року їх шлюб було розірвано відповідно до рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області, яке набрало чинності 10 березня 2013 року. Від шлюбу сторони мають одну малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу постійно проживає з [PERSON] - матір»ю дитини. Судом також встановлено, та не заперечується сторонами по справі, що [PERSON] та [PERSON] під час перебування у шлюбі, та за спільні кошти подружжя, придбали майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: меблі загальною ринковою вартість згідно висновку судово-товарознавчої експертизи №П-127/2 складеного 28 грудня 2015 року судовим експертом Колодочка О.М. з урахуванням зносу, станом на момент огляду 15.12.2015 року - 68300 грн. 00 коп., які складаються з: кутового дивану «Корадо» коричневого кольору вартістю з урахуванням зносу - 15 600 грн. 00 коп., набір корпусних меблів для дитячої кімнати, що складається з шафи 2х дверної 1 шт., шафи-пеналу 1 шт., стелажу з шухлядками - 1 шт. вартістю з урахуванням зносу - 5 950 грн. 00 коп., шафу-купе вартістю з урахуванням зносу - 4800 грн. 00 коп.; набір корпусних меблів для кухні, який складається з шафів навісних 4 шт., шафи-мийки 1 шт., шаф господарчих 5 шт., шафи для посуду 1 шт. загальною варістю з урахуванням зносу - 20 000 грн. 00 коп., холодильник побутовий 2х камерний марки «Samsung RL-39WBMS» вартістю з урахуванням зносу - 6500 грн. 00 коп., варильню поверхню (газова) марки «Hotpoint-Ariston 9YTDR 645T» вартістю з урахуванням зносу - 4000 грн. 00 коп., духову шафу (електрична) «Hotpoint-Ariston AP5380 (BK)/HAS» вартістю з урахуванням зносу - 4 800 грн. 00 коп.; набору корпусних меблів для спальні, які складаються з ліжка 2-х спального з матрацом 1 шт., камоду на 4-х шухлядки 1 шт., шафи 3х дверна з дзеркалом 1 шт.,тумба при ліжкова 1 шт., туалетний стіл з дзеркалом 1 шт. вартістю з урахуванням зносу - 6650 грн. 00 коп. Також, [PERSON] та [PERSON] під час перебування у шлюбі, та за спільні кошти подружжя придбано майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя два легкових автомобіля: 1). легковий автомобіль "Subaru Forester" 2006 року випуску, сірого кольору, державний номер [NUMBER] № кузова [NUMBER], двигун V=1994см3 бензиновий, ринкова вартість якого складає згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи №165 складеного 10.12.2015 року експертом Сумцовим С.С. на день проведення такої експертизи 151 332 грн. 36 коп., право власності на який зареєстроване за [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію [NUMBER] видане м. Кременчук ВРЕР ДАІ. 2). легковий автомобіль «Daewoo Matiz», 2007 року випуску, зеленого кольору, державний номер [NUMBER], № кузова [NUMBER], двигун V=796 см3 бензиновий, ринкова вартість якого складає згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи №165 складеного 10.12.2015 року експертом Сумцовим С.С. на день проведення такої експертизи 89951 грн. 58 коп., право власності на який зареєстроване за [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію [NUMBER] видане м. Кременчук ВРЕР ДАІ. При вирішенні спору щодо поділу вказаного спільного майна подружжя, про яке заявлено подружжям, суд виходить з того, що заявляючи вимогу щодо визнання за [PERSON] особистої приватної власності на автомобіль "Subaru Forester" та його не поділу між подружжям, так як вказаний автомобіль є придбаним за його особисті кошти, суду належних та достовірних доказів у підтвердження вказаних обставин [PERSON] не надано. Продаж автомобіля Toyota Carina здійснено 06.10.2006 року. Придбання автомобіля на ім'я [PERSON] здійснено в період шлюбу значно пізніше, 09.01.2007 року, тому суд приходить до висновку, що вказане майно є придбано за кошти подружжя, та не може бути майном [PERSON], а тому підлягає поділу. Суду договорів, будь-яких належних, допустимих доказів щодо встановлення у майні подружжя режиму роздільності майна сторонами не надавалось. А тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON], які стосуються способу поділу рухомого майна подружжя меблів, та про часткове задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] щодо поділу рухомого майна подружжя - автомобілів. При цьому суд, виходячи із рівності часток у майні подружжя, вважає за необхідне з урахуванням згоди другого із подружжя на отримання грошової компенсації різниці вартості вищевказаного рухомого майна стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 30 690 грн. 39 коп. з розрахунку (151 332 грн. 36 коп. - 89951 грн. 58 коп. = 61 380 грн. 78 коп. : 2 = 30 690 грн. 39 коп.) компенсації різниці вартості автомобілів, та 12 600 грн. 00 коп. - компенсації різниці вартості меблів. Суд, розглядаючи заявлені [PERSON] позовні вимоги в частині визнання спільним майном подружжя нерухомого майна розташованого в с. Рокитне Кременчуцького району та його поділу; визнання недійсними договорів дарування житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки кадастровий номер: [NUMBER], площею 0,15га, цільове призначення землі «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», які розташовані за адресою: [ADDRESS] укладених між [PERSON] та [PERSON] 03 серпня 2015 року, засвідчених приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом Денисом Олександровичем, зареєстрованих в реєстрі за №1029 та №1030, та скасування відповідно проведеної приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом Денисом Олександровичем 03 серпня 2015 року державної реєстрації права власності [PERSON] на вищевказане нерухоме майно виходить з того що, як встановлено судом, та не спростовано сторонами в суді, з травня 2009 року по осінь 2011 року [PERSON] та [PERSON], перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, та за спільні кошти подружжя збудували згідно дозволу на виконання будівельних робіт №12 від 16.02.2009 року отриманого [PERSON], як замовником будівництва, на земельній ділянці кадастровий номер: [NUMBER], загальною площею 0,1500 га, цільове призначення землі «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» яка передана [PERSON] на підставі рішення 19 сесії 5 скликання Рокитненської сільської ради від 19 червня 2008 року у приватну власність, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 09.01.2009 року житловий будинок з мансардою, сарай, хозблок, гараж, погріб під частиною будівлі, колодязь питний, яму вигрібну, убиральню, альтанку, огорожу з ворітьми та хвірткою в домоволодінні [ADDRESS]. Станом на час розірвання шлюбу (припинення шлюбних відносин) сторін таке домоволодіння було збудованим повністю і згодом [PERSON] введене в експлуатацію та зареєстровано право власності. З декларації про готовність об»єкта до експлуатації від 23.09.2013 року №ПТ 142132660948 вбачається, що початок спірного будівництва був травень 2009 року, закінчення - 2011 рік. В листопаді 2011 року, сім»єю у складі трьох чоловік: чоловіка - [PERSON], дружини - [PERSON] та їх малолітнього сина [PERSON], [INFO], вселились в домоволодіння [ADDRESS], та почали проживати в ньому, що визнано в суді сторонами у справі у тому числі; з 06 квітня 2012 року є зареєстрованими за місцем проживання, що підтверджується зокрема відмітками в паспортах кожного із сторін. З 03 серпня 2015 року власником спірного домоволодіння згідно укладених між [PERSON] та [PERSON] договорів дарування від 03 серпня 2015 року є дочка відповідача-позивача [PERSON] - [PERSON]. Отже між колишнім власником нерухомого майна [PERSON] та [PERSON] було укладено договори дарування житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки на якій такі будівлі нерухомого майна розташовані. Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України та статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, доходу. Відповідно до вимог статті 61 СК України об»єктом спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Та відповідно до статті 70 СК України в разі поділу спільного майна подружжя частки чоловіки та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 65 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого із подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути надана письмово. Статтею 68 Сімейного кодексу України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. За змістом приписів частин 2- 4 статті 369 Цивільного кодексу України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою співвласників, якщо інше не встановлено законом. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Презумпція згоди щодо розпорядження одним із співвласників спільним майном, визначена ч. 2 статті 369 Цивільного кодексу України, встановлює необхідну суттєву умову її виникнення - відсутність безпосередньої іншої (спеціальної) норми закону щодо обов'язковості наявності згоди інших співвласників на розпорядження спільним майном, зокрема вказаною спеціальною нормою є вимоги приписів ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України щодо обов'язковості письмової згоди другого з подружжя при укладанні договорів стосовно цінного майна. При розгляді вказаних заявлених позовних вимог [PERSON], суд, виходить також із роз»ясень наданих Верховним Судом України зокрема у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 07.10.2015 р. по цивільній справі № 6-1622цс15 в якій зазначається: «….3 аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди іншого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.» З тексту договору дарування житлового будинку з господарськими спорудами від 03 серпня 2015 року вбачається, що його вартість на момент відчудження становила 297700 грн. З договору дарування земельної ділянки від 03 серпня 2015 року вбачається, що її вартість на момент відчудження становила 1931,99 грн. Згідно зі статтею 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Отже договір дарування житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки не є дрібним побутовим правочином, а тому відчуження даного майна мало відбутися обов»язково за згодою другого з подружжя, при цьому з урахуванням вартості цього майна, така згода обов»язково мала бути надана в письмовій формі. Під час слухання справи в суді встановлено, що [PERSON] не могла не знати про те, що відчуджуване майно належить подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, так як постійно з ними проживала, а після вступу у вищий навчальний заклад постійно з ними спілкувалась та приїздила на вихідні дні, також достовірно знала, що [PERSON], який укладає договори дарування, не отримав згоди на це своєї бувшої дружини [PERSON], що прямо вказує на те, що [PERSON] та [PERSON] діяли під час укладення договорів щодо спільного майна - недобросовісно. Крім того, судом достовірно встановлено, та не спростовано сторонами у справі, що [PERSON] не надавала ані усної, ані письмової згоди на відчуження нерухомого майна по [ADDRESS]. Жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] надавала таку згоду особами, які беруть участь у справі суду надано не було, а тому суд приходить до висновків, що [PERSON] не мав необхідних повноважень на укладення відповідних договорів на відчудження спільного майна подружжя. Договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] укладений 03 серпня 2015 року року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокоп Д.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1029 та договір дарування земельної ділянки кадастровий номер: [NUMBER], площею 0,15га, цільове призначення землі «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» місце розташування землі: [ADDRESS] укладений 03 серпня 2015 року року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокоп Д.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1030, є недійсними. Судом також взято до уваги, те що з тексту договору дарування житлового будинку та господарських споруд зокрема вбачається ( п. 4. Договору), що дарувальник стверджував, що дане майно належить йому на праві особистої приватної власності, і на момент його будівництва він у шлюбі не перебував, майно не є спільним майном подружжя, що не відповідає дійсності та є спростовано долученими до справи письмовими доказами а саме, дозволом на виконання будівельних робіт виданого Державним архітектурно-будівельною інспекцією ДАБК у Полтавській області №12 від 10.02.2009 року виданого на ім»я [PERSON], декларацією про готовність об»єкта до експлуатації в якій вказано початок здійснення будівництва травень 2009 року та закінчення 2011 рік, технічного паспорту на будинок зазначені роки здійснення побудов з 2010 року по 2013 рік з яких прямо видно, що таке будівництво здійснювалось [PERSON] в період його зареєстрованого шлюбу з [PERSON] Суд, також відкидає твердження відповідача-позивача [PERSON] про те, що шлюбні відносини між подружжям припинені в травні 2012 року, так як належним, допустимих доказів вказаній обставині [PERSON] в суді не надано. Позивач-відповідач [PERSON] в суді категорично заперечувала, та наполягала, що їх шлюбні відносини припинені відразу після розірвання шлюбу, коли [PERSON] її побив та вигнав з спірного домоволодіння, до якого вона й на сьогоднішній день з-за протиправної поведінки колишнього чоловіка доступу немає. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до правил ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя закріплене у ч. 1 ст. 69 СК України. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу. Визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз»яснено, що при розгляді спорів про поділ майна подружжя, судові слід керуватися статями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. [PERSON] та [PERSON] визнали та не заперечували в суді, що між ними шлюбний договір, або будь-які інші договори які б встановлювали режим роздільності майна, збільшення частки одного із подружжя у майні, тощо, не укладались; ніким із подружжя позов до суду про відступ ідеальної частки у майні подружжя та збільшення другого із подружжя частки, - не заявлявся. Тому з врахування всього вище викладеного, суд приходить до висновку, що заявлене сторонами у справі спірне нерухоме майно: житловий будинок та господарські споруди по [ADDRESS] є об»єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], та вважає за необхідне розділити майно у порядку визначеному ст.ст. 69-72 Сімейного кодексу України та статею 372 Цивільного кодексу України, виділивши у власність позивача [PERSON] ? ідеальної частки житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS]. Оцінюючи докази надані [PERSON] в суді щодо продажу у жовтні 2006 році його особистого автомобіля Toyota Carina та 07 вересня 2011 року подарованої квартири [ADDRESS] за виручені гроші від продажу яких нібито [PERSON] придбавались будівельні матеріали для будівництва спірного домоволодіння, суд, виходить з того, що відповідачем-позивачем [PERSON] жодного належного доказу на підтвердження вкладення виручених грошей в спірне будівництво суду не надано. Назвати в суді які саме конкретно будівельні матеріали купував не зміг. Ціна за якою здійснено продаж вищевказаної квартири №54 є зазначеною в договорі купівлі-продажу квартири та становить 91282 грн. 00 коп. Договір дійсний, ніким із сторін недійсним не визнавався. Суд не бере до уваги посилання свідка [PERSON] та [PERSON] що ціна продажу квартири складала 35000 дол. США, та є зазначеною в розписці. Судом також береться до уваги, що продаж автомобіля здійснювався [PERSON] у жовтні 2006 році, право власності на земельну ділянку кадастровий номер землі: [NUMBER] в с.Рокитне [PERSON] набув 09.01.2009 року, що підтверджується державний актом на право власності на земельну ділянку, початок спірного будівництва є травень 2009 року, що підтверджується декларацією про готовність об»єкта до експлуатації. Виходячи з вище викладеного, та задля повного відновлення порушених прав позивача-відповідача по справі [PERSON], суд приходе до висновку про недійсність також рішення реєстраційної служби Кременчуцького районного управління юстиції Полтавської області від 18.11.2013 року №8046999 «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER], форма власності: приватна, цілої частки, за [PERSON], та частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS], що видане на ім»я [PERSON], так як у відповідності до частини 2 статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Сторонами суду не надано жодних договорів/угод які б встановлювали режим роздільності майна подружжя, збільшення частки одного із подружжя у майні, тощо. Вирішуючи заявлені [PERSON] позовні вимоги в частині визнання за нею права власності ? частки земельної ділянки [NUMBER] площею 0,15га, цільове призначення землі «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» місце розташування землі: [ADDRESS], що передавалась у власність [PERSON] згідно рішення 19 сесії 5 скликання Рокитненської сільської ради від 19 червня 2008 року, та що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 09.01.2009 року суд виходить з наступного, Частиною 1 статті 120 Земельного кодексу України встановлено , що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 цієї норми встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщенні, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Пунктом 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 олку №7 (із змінами внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року №2) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам дані роз»яснення, які в силу вимог статті 360-7 ЦПК України є обов»язковими при застосуванні норм права: відповідно до положень статей 81, 116 ЗК зокрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Аналогічні висновки Верховного Суду України містяться у прийнятій Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16.12.2015 року по цивільній справі № 6-2710цс15 в якій зазначається «…..Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Разом з тим, виходячи зі ст. 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться….». Тому суд, приходить до висновку, що вказана позовна вимога [PERSON] також підлягає задоволенню. Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягнення в рівних частках з кожного, судовий збір у розмірі 2378 грн. 21 коп., та витрати за послуги адвоката у розмірі по 9782 грн. 60 коп.

Outcome: partial