Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Зносицької сільської ради про визнання права власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в порядку спадкування за заповітом. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 17.05.2014 року померла її матір [PERSON], яка за свого життя 17.02.2000 року склала заповіт, яким заповіла [PERSON] сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РВ №0202641, виданий їй як члену колективного сільськогосподарського підприємства "Маяк" с. Зносичі, Сарненського району Рівненської області, який був посвідчений Зносицькою сільською радою та зареєстрований в книзі нотаріальних дій за номером 33. 25.05.2006 року на основі сертифікату [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №378327, загальною площею 2,11 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. З метою прийняття спадщини позивач у встановлені законодавством строки звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщина та надала всі необхідні документи. 27.12.2016 року державним нотаріусом Сарненської районної державної нотаріальної контори Рівненської області [PERSON] було винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, в звязку з тим, що у заповіті значиться розпорядження щодо Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РВ №0202641, а позивачем було надано нотаріусу Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №378327, іншим шляхом визнати за собою право власності на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом , позивач немає можливості. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, дали пояснення згідно позову. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, письмовою заявою позов визнав, справу просив розглянути без їх участі. Представник третьої особи Управління Держгеокадастру у Сарненському районі Рівненської області у судове засідання не з'явився, справу просив розглянути без їх участі. Представник третьої особи Сарненської районної державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, справу просив розглянути без їх участі. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Як вбачається з свідоцтва про смерть серії І-ГЮ №155941 від 20.05.2014 року виданого виконавчим комітетом Зносицької сільської ради, [PERSON] померла 17.05.2014 року, про що був зроблений актовий запис №7 (а.с.10). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з земельної ділянки площею 2,11га у межах Зносицької сільської ради Сарненського району Рівненської області для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №378327 виданим 25.05.2006 року (а.с.9). Заповітом посвідченим посадовою особою Зносицької сільської ради Сарненського району Рівненської області 17.02.2000 року за реєстровим № 33, який не змінений та не скасований, [PERSON] заповіла сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РВ №0202641, виданий як члену колективного сільськогосподарського підприємства "Маяк" с. Зносичі Сарненського району Рівненської області [PERSON] (а.с.8). Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 15.11.2014року було заведено спадкову справу після смерті [PERSON] (а.с.13). Постановою державного нотаріуса Сарненської районної державної нотаріальної контори [PERSON] від 27.12.2016 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в звязку з тим, що [PERSON] був наданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №378327, виданий Сарненською райдержадміністрацією 25.05.2006 року на ім'я [PERSON], а заповіт містить розпорядження щодо Сертифікату на праву на земельну частку (пай) (а.с.14). Згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РВ №0202641 [PERSON] належить право на земельну частку (пай) на земельну ділянку розміром 2,42 га. (а.с.41). Відповідно до ст. 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до п.17 Перехідних положень Земельного Кодексу України Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування " при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, коли обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, обставини, визнані судом загальновідомими, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно заповіту [PERSON] заповіла [PERSON] саме сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РВ №0202641, виданий як члену колективного сільськогосподарського підприємства "Маяк" с. Зносичі Сарненського району Рівненської області. Позивач в судовому засіданні не підтвердив та не надав жодного належного та допустимого доказу про те, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №378327 від 25.05.2006 року був виданий [PERSON] на підставі або замість Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РВ №0202641. Крім того, згідно вищевказаного сертифікату [PERSON] належало право на земельну частку (пай) розміром 2,42 га, а згідно Державного акту серії ЯГ №378327 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,11га. Відповідно до ст.1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. Відповідно до ст.ст. 212 та 213 ЦПК України, рішення ґрунтується на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вище наведене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі ст.ст. 1216, 1217, 1225, 1245ЦК України, п.17 Перехідних положень ЗК України,

Outcome: dismissed