Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа - Реєстраційна служба Головного управління юстиції у місті Києві, про визнання право власності на спадкове майно. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] року помер її батько - [PERSON] За свого життя останній залишив на неї заповіт на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] [INFO] року померла мати позивачки - [PERSON], яка також за свого життя залишила заповіт на позивачку на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] Позивачка вказала, що вона фактично прийняла спадщину після смерті своїх батьків, оскільки постійно проживала у будинку [ADDRESS] там зареєстрована та на неї відкрито особовий рахунок по даному будинку. Зазначила, що відповідно до норм діючого законодавства вона звернулася до Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батьків, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на будинок, у зв'язку із тим, що вона не надала правовстановлюючий документ на даний будинок. Посилаючись на те, що були порушені її права на спадкування, просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та за заповітом [PERSON] на 1/2 частину даного житлового будинку. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Пояснив, що позивачка позбавлена можливості отримати свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом після смерті своїх батьків, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на спірний будинок. Представник Київської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направили до суду пояснення по справі, в яких просять слухати справу у відсутність їх представників ( а.с. 51-52). Представники третіх осіб у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника (а.с. 49). Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] року помер батько позивачки - [PERSON] (а.с. 13). За свого життя останній залишив на неї заповіт на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] ( а.с. 15). [INFO] року померла мати позивачки - [PERSON] (а.с. 12), яка також за свого життя залишила заповіт на позивачку на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 14). Позивачка, звернулася до Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батьків (а.с. 67, 76 зворот). Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкові справи після смерті [PERSON] та [PERSON] (а.с. 66-86). 23 червня 2015 року нотаріальна контора відмовила [PERSON] у вчиненні нотаріальних дій - у видачі свідоцтва про право власності на будинок, у зв'язку із тим, що не надано правовстановлюючий документ, який підтверджував би право власності на майно померлих (а.с. 75, 86). Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування", відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. У листі від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" зазначається, що належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року". Згідно ЦК Української РСР 1963 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди, не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Як вбачається з матеріалів справи спірний житловий будинок - [ADDRESS] будо побудовано з додержанням всіх вимог та відповідно до ЦК Української РСР 1963 року, Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що підтверджується наступними документами - рішення про відвід земельної ділянки (а.с. 20-21), генплан індивідуальної забудови дільниці [PERSON] (а.с. 22), договір про право настройки будинку та безстрокове його використання (а.с. 23-24), будинкова книга (25-29), технічний паспорт (а.с. 30-35), дозвіл на здійснення робіт (а.с. 95), акт прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння (а.с. 96-97). Отже, у спадкодавців існувала вся необхідна документація, відповідно до законодавства, яке діяло на той час, що підтверджує право власності на будинок. У ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи позивач належить до спадкоємців за заповітом. Як вбачається з копій спадкових справ [PERSON] звернулася до Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлих [PERSON] та [PERSON] Враховуючи неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок, питання про визнання права власності підлягає вирішенню у судовому порядку. Статтею 392 ЦК України зазначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У роз'ясненнях п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. На час відкриття спадщини позивачка постійно проживала у спірному будинку разом з померлими, там зареєстрована та на неї відкрито особовий рахунок по даному будинку. Згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки позивач в іншій спосіб, крім звернутися з позовом до суду про визнання права власності в порядку спадкування, захистити своє порушене право не може, суд вважає, що позов про визнання за позивачем права власності на будинок у порядку спадкування обґрунтований та підлягає задоволенню. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved