Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

До Червонозаводського районного суду м. Харкова звернувся позивач з позовними вимогами про стягнення грошових сум переданих у позику, процентів за користування позикою, 3% річних, інфляційних витрат, а також відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 24.10.2012 року позивач передав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 30 700,00 грн., які в еквіваленті на день передачі складали 3 840,86 доларів США, що підтверджується розпискою. У строк визначений договором позики відповідач позику не повернув, відсотки не сплатив, а тому, з урахуванням уточнюючих позивних вимог, просив стягнути з відповідача суму, передану у позику з урахуванням курсу гривні до долара США, визначеному станом на 08.07.2014 року - 45 898,28 грн., процентів за користування позикою з 21.10.2012 року до 08.07.2014 року у розмірі - 5 738,54 грн., 3 % річних за період з 01.02.2013 року до 08.07.2014 року, що складає 2 210,19 грн., інфляційні втрати за період з жовтня 2012 року до червня 2014 року у розмірі 5 616,44 грн. та 20 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Крім того, оскільки відповідач не був зареєстрований на території Харківської області, позивач вимушений був сплатити 184,30 грн. за публікацію оголошення про виклик відповідача у судове засідання засобу масової інформації. У судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач у судове засідання не з'явився, заперечень до суду не надав, враховуючи, що за даними адресно-довідкового бюро відповідач не зареєстрований на території Харківської області, його виклик у судове засідання було проведено через оголошення у пресі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, вважає, що позов необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 24.10.2012 року уклали між собою договір позики, за яким останній отримав грошові кошти у розмірі 30 700,00 грн. зі строком повернення - 01.02.2013 року, що підтверджується розпискою виданою відповідачем (а.с. 14). При цьому суд зазначає, що доказів отримання у позику відповідачем саме доларів США позивачем до суду не надано. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За таких обставин, відповідач зобов'язаний був повернути позику у сумі 30 700,00 грн. 01.02.2013 року, а позивач має право на отримання процентів від суми неповернутої позики. Оскільки у договорі позики від 14.01.2009 року не визначений розмір процентів, розмір процентів, що підлягає стягненню з відповідача визначається судом на рівні облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення. Судом перевірено розрахунок процентів наданих позивачем (а.с. 28) і встановлено, що ним правильно обрано періоди за яким проводиться розрахунок, облікова ставка НБУ, що діяла у період прострочення сплати позики та правильно розраховано кількість днів, однак під час підрахунку позивачем зазначено суму боргу з якого нараховуються проценти не у 30 700,00 грн., а 45 898,28 грн., що не відповідає встановленій у судовому засіданні сумі позики, а тому з відповідача підлягає проценти за користування позикою у розмірі 3 838,35 грн. Частиною 2 статті 625 ЦК України, передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що ст. 625 ЦК України встановлює відповідальність боржника за порушення грошового зобов'язання, а відповідач по справі зобов'язаний був повернути грошові кошти 01.02.2013 року, то розраховувати сукупний індекс інфляції позивач мав з місяця у якому відбулося порушення договірних відносин, тобто з лютого 2013 року, який є першим місяцем прострочення, а не з жовтня 2012 року, як зазначено позивачем у розрахунку, тому стягненню з відповідача підлягає інфляційні втрати у розмірі 2056,90 грн. Так само підлягає стягненню з відповідача на користь позивача три проценти річних за 522 дні прострочення, що становить 1317,16, які мають вираховуватись із суми позики у розмірі 30 700,00 грн., а не з суми у 45 898,28 грн. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача заподіяної моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" за №4 від 31.03.1995р. спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону "Про інформацію" ст. 44 Закону "Про авторське право і суміжні права"; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У пункті 5 вказаної постанови зазначається про необхідність у кожному конкретному випадку з'ясовувати характер правовідносин і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються та чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами, належать до договірних. Стаття 611 ЦК України визначає правовим наслідком порушення зобов'язання відшкодування моральної шкоди, але якщо це встановлено законом чи договором. Чинним законодавством відшкодування моральної шкоди за невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань за договором позики не передбачено. З огляду на наведені обставини, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом 1-ої групи, однак поніс витрати на публікацію в пресі оголошення про виклик відповідача, що відповідно до п. 6 ч. 3 статті 79 ЦПК України відноситься до судових витрат, приймаючи до уваги, що позивачем заявлені позовні вимоги на загальну суму 78 463,45 грн., з яких задоволено 37 912,41 грн., що становить 48,32%, з відповідача підлягає стягнення судові витрати у розмірі 89,05 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial