Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, в якому просять визнати за ними право власності на земельну ділянку, посилаючись на слідуючі обставини. 21 листопада 2013 року в селі Білолісся Татарбунарського району Одеської області померла бабуся позивачів [PERSON]. За життя, а саме 23.04.2012 року спадкодавець вчинила заповіт на ім'я позивачів, яким заповіла їм земельну ділянку площею 7,11 га, розташовану на території Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, засвідчену Державним актом серії ОД №027511 від 16.06.2004 року. Вказану земельну ділянку позивачі мають право успадкувати як спадкоємці за заповітом згідно ст.ст. 1232, 1233 ЦК України. Однак, звернувшись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, отримали відмову у видачі їм свідоцтва про право на спадщину по заповіту у звязку з тим, що у свідоцтві про смерть бабусі її по батькові вказано «Матвіївна», а у Державному акті на право приватної власності на землю по батькові зазначено «Матвієвна». Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 30 листопада 2015 року встановлено факт належності правовстановлюючого документу спадкодавцю. При повторному зверненні до нотаріуса з наданням зазначеного рішення суду, знову отримали відмову, мотивовану відсутністю правовстановлюючого документу на спадкову земельну ділянку. Правовстановлюючий документ, а саме Державний акт серії ОД № 027511 на ім'я спадкодавця був втрачений ще за життя останньої, тому позивачами про вказану обставину була опублікована об'ява в газеті Татарбунарський вісник. Зазначені обставини стали причиною звернення позивачів до суду з вказаним позовом про визнання за ними права власності на земельну ділянку. Представник позивача в судове засідання не з'явився, але направив до суду заяву про слухання справи у його відсутність, повністю підтримуючи позовні вимоги. Представник Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області направив до суду заяву з проханням заслухати справу у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує, вважаючи їх обґрунтованими та законними (а.с.23). Згідно з частиною 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. З огляду на належне сповіщення позивачів, їх представника та представника відповідача про дату, час та місце розгляду справи, надходження від них заяв про розгляд справи без їх участі, суд вважає можливим розглянути зазначену цивільну справу без участі представників позивача та відповідача. Тому, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності з вимогами частини 2 статті 197 ЦПК України не здійснюється. При цьому, суд керується вимогами статті 55 Конституції України, згідно якої права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Дослідивши в сукупності матеріали справи, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із копії вищезазначеного заповіту (а.с.7) вбачається, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями по заповіту на земельну ділянку площею 7,11 га, розташовану на території Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області згідно Державного акту серії ОД №027511, належну на праві приватної власності [PERSON] Матвієвні. Копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД №361108 від 26.11.2013 року (а.с.8) підтверджується, що [PERSON] померла 26 листопада 2013 року. Із копії рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 30.11.2015 року (а.с.10) видно, що був встановлений факт належності [PERSON] Державного акту серії ОД №027511 на право приватної власності на земельну ділянку площею 7,11 га, розташовану на території Білоліської сільської ради Татарбунарського району, виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією Одеської області 16.06.2004 року на імя [PERSON] Матвієвни, яка померла 21.11.2013 року. Копією Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ОД за № 027511 від 16.06.2004 року (а.с.9) підтверджується, що [PERSON] Матвієвна ( з урахуванням вищенаведеного рішення суду - "Матвіївна» - а.с.10) є власником земельної ділянки площею 7,11 га, розташованої на території Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, виділеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Як вбачається з витягу з технічної документації про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки № Г-277/0-108/19-15 від 31.12.2015 року (а.с.11), вартість земельної ділянки площею 7,1147 га, що належить [PERSON], згідно Державного акту серії ОД за № 027511, складає 197289 грн. 54 коп. З відмови нотаріуса за № 07/01-16 від 12.01.2016 року( а.с.12 ) видно, що позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину по заповіту, у звязку з тим, що вони не надали правовстановлюючий документ на спадкову земельну ділянку. Із інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 28.01.2016 року (а.с.25) вбачається, що після смерті спадкодавця [PERSON], померлої 21.11.2013 року, приватним нотаріусом [PERSON] відкрита спадкова справа за номером у спадковому реєстрі 55592957, зареєстрована у нотаріуса за №07/2014 від 14.01.2014 року по заяві [PERSON], поданої 14 січня 2014 року за №12 (а.с.27). Із об'яви, опублікованої в газеті Татарбунарський вісник за №7 від 20.02.2016 року (а.с.35) слідує, що в графі втрачені значиться вважати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії ОД №027511 на ім'я [PERSON]. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків /спадщини/ від фізичної особи, яка померла /спадкодавця/, до інших осіб /спадкоємців/. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, як передбачено ст.1217 ЦК України. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частино першою ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно до ч.1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. В силу ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її. Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року " Про судову практику у справах про спадкування " відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування ( зі збереженням її цільового призначення ) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень", від 01.07.2004 року передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, в тому числі й право власності на нерухоме майно. В ст.331 ЦК України зазначено, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до п. 4.15 Розділу 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року "видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, нотаріусом проводиться після подання до нотаріальної контори правовстановлюючих документів, щодо належності цього майна спадкодавцеві". Таким чином, між сторонами виникли спадкові правовідносини, які неможливо вирішити в позасудовому порядку. В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями за заповітом (а.с.7) після смерті бабусі [PERSON] на земельну ділянку, площею 7.11 га, розташовану на території Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ОД №027511 від 16.06.2004 року, виданого на імя [PERSON] Матвієвни ( з урахуванням вищенаведеного рішення Татарбунарського районного суду від 30.11.2015 року щодо встановлення факту належності правовстановлюючого документу - "Матвіївної» - а.с.10). Вказана обставина не підлягає доказування згідно ч.3 ст.61 ЦПК України. В звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкову земельну ділянку, приватним нотаріусом [PERSON] відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказане спадкове майно (а.с.12). Також встановлено, що за заявами останніх від 14.01.2014 року та 05.05.2014 року (а.с.27-28) відкрита спадкова справа за № 07/2014. Відсутність правовстановлюючого документу на земельну ділянку та належність її спадкодавцю [PERSON] підтверджується матеріалами справи, дослідженими судом (а.с.9). Відновити вказаний документ після смерті спадкодавця законом не передбачено, що позбавляє позивачів можливості отримати свідоцтво про право на спадщину по заповіту після смерті спадкодавця [PERSON], в установленому законом порядку. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Зазначені обставини свідчать про неможливість захисту порушеного права позивачки в позасудовому порядку, а тому обраний нею спосіб захисту цього порушеного права відповідає положенням ст.16 ЦК України. За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами у їх сукупності, які узгоджуються між собою, позивачі не відмовилися від спадку в установлений законом строк, а відповідач не заперечує проти вимог позову, про що надав суду належно завірену заяву (а.с.23), суд вважає, що за позивачами [PERSON] та [PERSON], як спадкоємцями за заповітом, повинно бути визнано право спільної часткової власності по 1/2 ідеальної частки земельної ділянки розміром 7,11 га, розташованої на території Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ОД № 027511, що належала на праві приватної власності [PERSON], померлої 21.11.2013 року.

Outcome: approved