Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з наведеним позовом, мотивуючи тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з громадянином [PERSON] , [INFO] . За час спільного сімейного проживання в них народився син - [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя не склалося. За рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 04.10.2010 року шлюб між сторонами розірвано. Неповнолітній син [PERSON] , [INFO] залишився проживати з позивачкою. Згодом, після розлучення, 26.07.2014 р. позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] , [INFO] . З перших днів їхнього сімейного життя він займається вихованням її сина та замінив йому батька. Разом з чоловіком [PERSON] 18.05.2018 р. заснували ТОВ «МоbіІ Fun», зареєстроване в Польщі у місті Гостинь, Велькопольського воєводства, на якому на даний час працює та виконує роботи в якості косметолога на 1/3 ставки. Дитина забезпечена всім необхідним для її нормального розвитку та життєдіяльності. [PERSON] наділений правом на тимчасове проживання на території Польщі та прийнятий до Початкової школи №1 з інтегрованими класами ім.Чарнего Легіону в м.Гостинь де буде навчатися до 21.06.2024 року. В Україні разом з дитиною зареєстровані в [ADDRESS] ., але постійно проживають (перебувають) у чоловіка на квартирі за адресою [ADDRESS] . Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не спілкується із сином та не цікавиться його життям, ніяким чином не виявляє бажання взяти на себе його виховання, коштів на потреби дитини не надає. Весь цей час дитина перебуває на повному утриманні позивачки. [PERSON] не знає свого батька, оскільки він його не відвідує, що говорить про його особисте ставлення до дитини. Батько не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя. Не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та духовних цінностей; не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти. Після розлучення з відповідачем спілкувались декілька разів, 05.03.2015р. коли надав нотаріально завірену заяву про надання згоди на тимчасове вивезення дитини за кордон до країн Шенгенської угоди та в кінці 2019 р. коли під час телефонної розмови повідомила [PERSON] про намір позбавити його батьківських прав. Однак, це не спонукало його зважити на зазначені обставини, проаналізувати та змінити своє ставлення до дитини. Відповідач і надалі не цікавиться вихованням сина, хоч ніхто не чинить йому перешкод у виконанні ним свого батьківського обов`язку. [PERSON] не дбав і не дбає про матеріальне забезпечення сина. Йому абсолютно байдуже, яке матеріальне становище у позивачки, яке безпосередньо впливає на забезпечення сина усім необхідним та зовсім не переймається грошовим забезпеченням своєї дитини. Відповідач не надає жодної фінансової підтримки щодо утримання їхнього сина. [PERSON] цілеспрямовано ухиляється від свого батьківського обов`язку утримувати дитину, хоч знаходиться у працездатному віці, не цікавиться вихованням сина, не проявляє щодо нього батьківської уваги і турботи, не дарує подарунків, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не відвідує, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення. Тому з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини, вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав. Утримання дітей, надання їм матеріальної допомоги є обов`язком батьків. Дитина повинна бути забезпечена належним рівнем життя, необхідним для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, який не може бути меншим від прожиткового мінімуму. Ці потреби мають забезпечити обоє батьків. Вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини, оскільки, є особою працездатного віку та може працювати та сплачувати аліменти на малолітнього сина хоч і ухиляється від їх сплати. Просила позбавити [PERSON] [INFO] , батьківських прав стосовно сина - [PERSON] , [INFO] . Стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання, сина [PERSON] [INFO] в розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% від встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи із дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. 16.11.2021 року позивачка подала заяву про уточнення позовних вимог, просила стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання, сина [PERSON] , у розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% від встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 05.03.2015 року і до досягнення дитиною повноліття(а.с.65). 17.11.2021 року представник третьої особи: Служби у справах дітей Долинської міської ради надав рішення виконавчого комітету Долинської міської ради Івано-Франківської області(а.с.67-69). Представник позивачки позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, з не відомих суду причин, хоча належним чином був повідомлений про день та час слухання справи. Представник третьої особи: Службиа у справах дітей Долинської міської ради просила прийняти рішення, що буде відповідати інтересам дитини. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, судом встановлено наступне. Як вбачається із копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого 08.09.2009 року сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.12). 04.10.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 19.06.2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області, актовий запис№110 - розірвано(а.с.14). Відповідно до копії договору позички квартири [ADDRESS] від 16.04.2020 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] про передачу в безоплатне користування кквартирою №80 по [ADDRESS] (а.с. 26,29). Відповідно до довідки №5199 від 26.08.2020 року про місце реєстрації та склад сім"ї встановлено, що по [ADDRESS] до складу сім"ї (зареєстрованих )входять [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.30). Згідно вимог ст.ст. 141, 180 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо своїх неповнолітніх дітей, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Вирішуючи спір, суд враховує зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України і з`ясовує які безсумнівні докази свідчать про ухилення відповідачем від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також досліджує соціально-побутові умови життя та матеріальне становище відповідача. Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до п.5 ст. 19 СК України передбачено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. Відповідно до Рішення №240 від 29.10.2021 року «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, відповідно до якого встановлено, що шлюб між батьками дитини, розірвано на підставі рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 04.10.2010 року. [PERSON] , [INFO] , залишився проживати з матір`ю. Згодом, у 2014 році, жінка зареєструвала шлюб з [PERSON] та на даний час, спільно проживають на території Польщі. В Україні [PERSON] та її син [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS] . Проте, при поверненні до України постійно проживають у квартирі матері чоловіка [PERSON] за адресою [ADDRESS] . У своїй позовній заяві [PERSON] зауважує, що її син [PERSON] повністю перебуває на її утриманні, а батько дитини [PERSON] вже тривалий час не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не спілкується з сином та не цікавиться його життям, успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням та підготовкою до самостійного життя. Згідно висновку класного керівника від 09.06.2020 р. [PERSON] є учнем Початкової школи №1 з інтегрованими класами ім. Чарнего Легіону в м. Гостині, Республіка Польща. Згідно даного висновку батько хлопця [PERSON] зі школою ніколи не був у контакті. Згідно листа служби у справах дітей, сім`ї, молоді та спорту Золотоніської міської ради Черкаської області від 22.09.2021 №354/01-11 за адресою заявленою у матеріалах справи: [ADDRESS] [PERSON] не проживає. Зі слів сусідів він проживає в м. Черкаси, адреса проживання їм не відома. 13.09.2021 року працівниками Служби у справах дітей Долинської міської ради проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою проживає [PERSON] , 1948 р.н. - мати [PERSON] , яка повідомила, що під час проживання дитини у даному помешканні батько хлопця не приймав участі у його вихованні та утриманні, а також не підтримував зв`язку з ним. Питання про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , по відношенню до його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] було розглянуто комісією з захисту прав дитини Долиської міської ради. Члени комісії заслухали [PERSON], а також малолітнього [PERSON] за допомогою відеозв`язку, які повідомили членам комісії, що батько дитини зовсім не підтримує зв`язку з сином та не бере участі у його вихованні та утриманні з кінця 2019 року. Виходячи з вищенаведеного, з метою захисту прав та інтересів дитини, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування Долинської міської ради, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] по відношенню до його сина [PERSON] , [INFO] (а.с.67-69). Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч.2,3 ст.ст. 150, 164,180 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей та несуть відповідальність за невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків. Згідно ст. 166 СК України, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. Таким чином, враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, а також усі обставини даної справи у їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для застосування крайнього заходу впливу на відповідача - позбавлення його батьківських прав щодо його сина [PERSON] , [INFO] , а тому дана позовна вимоги підлягає до задоволення. Згідно ст. 242 ЦК України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Конституцією України визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч. 2 ст. 51 Основного Закону - батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до положень Конвеції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною 27 лютого 1991р.) дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Відповідно до положень ч.8 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 1 ст. 184 СК України і роз`яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів", якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Позивачка просить про стягнення аліментів з відповідача у розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% від встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 05.03.2015 року і до досягнення дитиною повноліття За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про державний бюджет на 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2189 гривень, з 1 липня - 2294 гривні, з 1 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Відповідно до вимог чч. 1,2 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Враховуючи вищевикладене, оскільки, двоє батьків зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття, проте, доказів щодо місця праці та розміру заробітної плати відповідача суду не надано, як і не надано доказів вжиття позивачкою заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати, а тому суд приходить до висновку, що про часткове задоволення позовної вимоги про стягнення аліментів, а саме, розмір аліментів, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини слід визначити в твердій грошовій сумі, а саме по 2500 грн. щомісяця, починаючи з 01.07.2021 року. Обов"язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина передбачений ст. 198, 199 СК України. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. А тому слід стягнути з відповідача на користь позивачки витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн. Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. А тому з відповідача слід стягнути в дохід держави 908,00 судового збору. На підставі наведеного, відповідно до ст. 19, 141, 164, 180-183, 191 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 81, 141 ЦПК України,

Outcome: approved