Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що 06 грудня 2006 року між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк», філія у м. Хмельницькому та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 06/0609, у відповідності до якого Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 199000 (сто дев'яносто дев'ять тисяч) доларів США із сплатою 13,5% річних з кінцевим терміном погашення 01 грудня 2009 року. У відповідності до Додаткового договору від 25.01.2008 р. до Кредитного договору встановлено графік платежів рівними частинами щомісячно. У відповідності до Додаткового договору № 2 від 20.01.2009 р. до Кредитного договору встановлено кінцевий термін погашення кредиту - 01.12.2011 р. та встановлено графік платежів. У відповідності до Додаткового договору від 27.11.2009 р. Кредитний договір викладено у новій редакції, в якому встановлено термін погашення заборгованості за кредитним договором 01.12.2016 року, процентна ставка встановлена на рівні 15.5 % річних за користування кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 06 грудня 2006 року між Банком та [PERSON] укладено іпотечний договір, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу за р.№ 5452 від 07.12.2006 року, у відповідності до якого в іпотеку Банку передано: - земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий № 6825082200, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку площею 0,11 га, кадастровий № 6825082200.005.0270, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку площею 0,24 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0309, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0291, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0426, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0422, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0308, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0416, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0284, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0293, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0283, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0302, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0430, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0403, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0404, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0310, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.2471, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.2472, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0423, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором між Банком та [PERSON] укладено договір поруки від 06.12.2006 р, договір поруки від 25.01.2008 р., договір поруки від 27.11.2009 р. Позивач, посилаючись на порушення ч. 1 ст. 215 ЦК та ч.1 ст. 203 ЦК України просить визнати кредитний договір недійсним. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що кредитний договір укладено з порушенням норм Закону України "Про захист прав споживачів», а саме відсутні суттєві умови, передбачені п.п. 2 та 4 ст. 11. Крім того, як посилається позивач, необхідно застосувати принципи щодо несправедливості умов, викладених у кредитному договорі. Крім того, сторони при його укладанні не досягли згоди щодо його всіх істотних умов. Зокрема, в кредитному договорі відсутні основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу, що повинні оприлюднюватися до укладання договору про іпотечний борг, що передбачено ч. 1 ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». У якості правової підстави недійсності правочину позивач зазначив ч. 1 ст. 203 ЦК України, якою визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Крім того, у своїй позовній заяві позивач посилається на те, що в зв'язку з відсутністю у сторін договору на момент його укладення індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка передбачена пп. «г» п. 4 ст. 5 п. 4 ст. Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», і яка б дозволяла використовувати Банку іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за кредитним договором. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Представник ПАТ "Кредобанк" проти позову заперечила та подала до суду письмову заяву про застосування строку позовної давності до даних позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з'явився з поважних причин, надавши до суду заяву про визнання позову в повному обсязі та розгляд справи у його відсутність. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. 06 грудня 2006 року між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк», філія у м. Хмельницькому та [PERSON] підписано Кредитний договір № 06/0609, у відповідності до якого Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 199000 (сто дев'яносто дев'ять тисяч) доларів США з кінцевим терміном погашення 01 грудня 2009 року. Процентна ставка за користування кредитними коштами встановлена на рівні 13,5 % річних. У відповідності до Додаткового договору від 25.01.2008 р. до Кредитного договору встановлено графік платежів рівними частинами щомісячно. У відповідності до Додаткового договору № 2 від 20.01.2009 р. до Кредитного договору встановлено кінцевий термін погашення кредиту - 01.12.2011 р. та встановлено графік платежів. У відповідності до Додаткового договору від 27.11.2009 р. Кредитний договір викладено у новій редакції, в якому встановлено термін погашення заборгованості за кредитним договором 01.12.2016 року, процентна ставка встановлена на рівні 15.5 % річних за користування кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 06 грудня 2006 року між Банком та [PERSON] укладено іпотечний договір, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу за р.№ 5452 від 07.12.2006 року, у відповідності до якого в іпотеку Банку передано земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий № 6825082200, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,11 га, кадастровий № 6825082200.005.0270, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,24 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0309, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0291, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0426, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0422, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0308, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0416, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0284, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0293, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0283, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0302, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0430, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0403, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0404, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0310, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.2471, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.2472, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 6825082200.05.005.0423, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором між Банком та [PERSON] укладено договір поруки від 06.12.2006 р, договір поруки від 25.01.2008 р., договір поруки від 27.11.2009 р. Причиною спору між сторонами, на думку позивача, стало незаконне укладення Кредитного договору, що має бути визнаний судом недійсним, оскільки наслідки його невиконання впливають на законні інтереси позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом «Про банки і банківську діяльність». Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституція України не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ). Відповідно до ст. 5 цього Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ . Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету КМУ. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5. 3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями , що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що Банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті . Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, повязані з іноземною валютою. Тобто, надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Така ж позиція викладена в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у відповідності до якої передбачено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року N 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року N 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» іпотечне кредитування - правовідносини, що виникають з приводу набуття права вимоги іпотечного боргу за правочинами та іншими документами. Іпотечний борг - основне зобов'язання за будь - якими правочинами, виконання якого забезпечено іпотекою. При цьому ст. 2 цього ж Закону встановлює, що іпотечний борг виникає з цивільно - правових відносин між сторонами договору про іпотечний борг за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформація має бути оприлюднена кредитодавцем у письмовій формі і містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов'язаних з установленням іпотеки, принцип визначення плати за договором про іпотечний борг, положення про інфляційне застереження, порядок дострокового виконання основного зобов'язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання, право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання, реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків, інші умови за рішенням кредитодавця. Як встановлено в судовому засіданні, інформація, зазначена в ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» не була письмово оприлюднена. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Зазначене свідчить, що інформація, яка повинна бути надана до моменту укладання кредитного договору однією із сторін є частиною пропозиції та істотною умовою договору, оскільки обов'язковість її оприлюднення прямо передбачена Законом. Не здійснення Банком письмового оприлюднення всіх суттєвих умов, передбачених п. 2 ст. 2 Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» не може бути підставами для визнання Кредитного договору, який оспорюється, недійсним, оскільки на думку суду це свідчить про недотримання сторонами вимог щодо істотних умов договору, які є необхідними при його укладанні, а отже Кредитний договір № 06/0609 від 06 грудня 2006 року, який оспорюється, не є укладеним, а тому не підлягає судовому захисту. Зазначена правова позиція викладена в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.09 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. У відповідності до ст. 1 Закону України „Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У відповідності до ст. 3 Закону України „Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У відповідності до ст. 5 Закону України „Про іпотеку" предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. У відповідності до ст. 574 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До застави, яка виникає на підставі закону, застосовуються положення цього Кодексу щодо застави, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до ст. 584 ЦК України у договорі застави визначаються суть, розмір і строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору. Опис предмета застави у договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо). У відповідності до ст. 585 ЦК України право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення. Якщо предмет застави відповідно до договору або закону повинен перебувати у володінні заставодержателя, право застави виникає в момент передання йому предмета застави. Якщо таке передання було здійснене до укладення договору застави, право застави виникає з моменту його укладення. У відповідності до ст. 587 ЦК України особа, яка володіє предметом застави, зобов'язана, якщо інше не встановлено договором: 1) вживати заходів, необхідних для збереження предмета застави; 2) утримувати предмет застави належним чином; 3) негайно повідомляти другу сторону договору застави про виникнення загрози знищення або пошкодження предмета застави. Заставодавець, який володіє предметом застави, у разі втрати, псування, пошкодження або знищення заставленого майна з його вини зобов'язаний замінити або відновити це майно, якщо інше не встановлено договором. Заставодержатель, який володіє предметом застави, у разі втрати, псування, пошкодження або знищення заставленого майна з його вини зобов'язаний відшкодувати заставодавцю завдані збитки. Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Об'єктивних доказів, які б дали можливість суду зробити висновок про те, що зміст Кредитного договору суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства позивачем не надано, а тому судом не вбачається законних підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 203 ЦК України. Беручи до уваги зазначені вище обставини справи, суд вважає, що позов [PERSON] не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на чинному законодавстві, а тому задоволенню не підлягає. Щодо дотримання позивачем строку позовної давності, то суд враховує наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні "Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. По справі встановлено, що про порушення свого права, яке [PERSON] просить захистити остання дізналася 06 грудня 2006 року, в день укладення кредитного договору № 06/0609. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 29.05.2014 р., а строк позовної давності збіг 05 грудня 2009 року, суд погоджується з твердженням відповідача щодо пропуску позивачем строків позовної давності. Враховуючи те, що відмова в задоволенні позову через пропуск строків позовної давності має місце бути лише в разі, якщо судом встановлено, що права позивача порушені, однак сплили строки позовної давності, а в даному випадку такі порушення прав позивача не встановлені, тому суд лише констатує факт пропуску позивачем строків позовної давності та відмовляє в позові саме через безпідставність позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed