Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом, у якому просить визначити, що частка [PERSON] , яка народилась [INFO] , померла [INFO] , в праві спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку, на якій він розміщений, становила 1/2, визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та 1/2 частку у земельної ділянки, на якій він розміщений. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] заповіла [PERSON] , яка є її рідною онукою, частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте їй було відмовлено у видачі такого свідоцтва у зв`язку з неможливістю встановити розмір частки [PERSON] у житловому будинку. Право власності на будинок зареєстровано за [PERSON] , який є дідом [PERSON] , та був чоловіком [PERSON] до дня смерті останньої, та який, на думку нотаріуса, претендує на обов`язкову частку у спадщині [PERSON] на підставі статті 1241 Цивільного кодексу України. Між тим, [PERSON] та [PERSON] не проживали разом двадцять п`ять років, [PERSON] цей час проживав в іншому місці у цивільному шлюбі, а відтак не має права на спадкування обов`язкової частки у спадщині [PERSON] . [PERSON] проти позову заперечив та просить відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю з [PERSON] , він не припиняв шлюбно-сімейних відносин з [PERSON] . [PERSON] проти позову заперечила та просить відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що [PERSON] ухилялась від надання допомоги [PERSON] , за виключенням поодиноких випадків, не здійснювала витрат на поховання [PERSON] , з дня смерті [PERSON] [PERSON] не приймала участі в утриманні частини будинку, яка стосується предмета спору. Судом з`ясовано, що [INFO] померла [PERSON] , яка народилась [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 27.02.2018\~р. (т.\~1, а.\~с.\~12, 195). Відповідно до заповіту від 23.01.2017\~р. [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: на належну їй частину будинку [ADDRESS] призначила спадкоємцем [PERSON] (т.\~1, а.\~с.\~10, 198). [PERSON] 02.06.2017\~р. зареєструвала шлюб з [PERSON] , після чого їй було присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 02.06.2017\~р. (т.\~1, а.\~с.\~18, 194). Таким чином, зважаючи на зміст статей 1216 1218, 1222 та 1223 Цивільного кодексу України, [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] за заповітом. [PERSON] прийняла спадщину [PERSON] у відповідності до статті 1269 Цивільного кодексу України шляхом подання 15.03.2018\~р. до приватного нотаріуса Бердичівського міського нотаріального округу Оленюка\~Д.Я. заяви про прийняття спадщини (т.\~1, а.\~с.\~193). 29.09.2018\~р. [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Бердичівського міського нотаріального округу Оленюка\~Д.Я. з проханням видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , проте постановою від 29.09.2018\~р. цього нотаріуса їй було відмовлено у видачі зазначеного свідоцтва у зв`язку з неможливістю встановити частку житлового будинку (часка у праві спільної сумісної власності подружжя не виділена), що належала [PERSON] (т.\~1, а.\~с.\~9, 219). Суд вважає безпідставним твердження [PERSON] про те, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю з [PERSON] , з таких підстав. Згідно з реєстраційним посвідченням, виданим Бердичівським міжміським бюро технічної інвентаризації, житловий будинок (домоволодіння) за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] на праві особистої власності, що записано у реєстрову книгу № 48 стр.\~68 за реєстровим №\~9539 24.12.1990\~р. (т.\~1, а.\~с.\~45). Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , було прийнято (в експлуатацію) у лютому 1990\~р., що підтверджується актом прийняття індивідуального домоволодіння, затвердженим рішенням Виконавчого комітету Бердичівської міської Ради народних депутатів від 21.02.1990\~р. №\~97 (т.\~1, а.\~с. 43 44). Суд зазначає, що право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1990\~р. питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948\~р. "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" та прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948\~р. "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948\~р."Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", в яких, зокрема, було визначено умови та правові наслідки будівництва. За вказаними Указом і постановою підставою виникнення в громадянина права власності на житловий будинок був факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Таким чином право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , виникло після прийняття цього будинку в експлуатацію, тобто у лютому 1990\~р. [PERSON] та [PERSON] одружились 27.12.1969\~р., після реєстрації одруження [PERSON] було присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження від 27.12.1669\~р. (т.\~1, а.\~с.\~203). Тобто станом на лютий 1990\~р., коли виникло право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на момент виникнення права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. [PERSON] не подав будь-яких доказів, які б вказували, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , є у відповідності до статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України його роздільною власністю, а відтак Суд вважає, що за загальним правилом статті 22 вказаного Кодексу цей будинок як такий, що був нажитий подружжям [PERSON] та [PERSON] , є спільною сумісною власністю цього подружжя. Частиною першою статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на момент виникнення права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , встановлювалось, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Частинами першою та другою статті 370 Цивільного кодексу України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Суд не вбачає підстав для відступлення від начала рівності часток [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , при цьому у матеріалах справи відсутні докази того, що розмір цих часток був різним. Беручи до уваги зазначене, Суд вважає, що наявні законні підстави для задоволення позову [PERSON] в частині вимоги про визначення, що частка [PERSON] , яка народилась [INFO] , померла [INFO] , в праві спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , та становила 1/2. Щодо позову [PERSON] в частині вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , Суд зазначає наступне. [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується його паспортом (т.\~1, а.\~с.\~52), після смерті дружини [PERSON] , став та продовжує бути вдівцем. Відповідно до\~частини першої\~статті 1241\~Цивільного кодексу\~України малолітні,\~неповнолітні,\~повнолітні непрацездатні\~діти спадкодавця,\~непрацездатна вдова\~(вдівець)\~та непрацездатні\~батьки спадкують,\~незалежно від\~змісту заповіту,\~половину частки,\~яка належала\~б кожному\~з них\~у разі\~спадкування за\~законом (обов`язкова\~частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Згідно з абзацом сімнадцятим статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове\~державне пенсійне\~страхування" непрацездатні громадяни особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Стаття 26\~Закону України\~"Про\~загальнообов`язкове\~державне пенсійне\~страхування" передбачає, що за загальним правилом пенсійним віком для чоловіків є 60 років. Таким чином [PERSON] має право успадкувати, незалежно від змісту заповіту від 23.01.2017\~р. [PERSON] , половину частку, яка б належала йому у разі спадкування за законом (обов`язкову частку). [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] у відповідності до статті 1269 Цивільного кодексу України шляхом подання 18.04.2018\~р. до приватного нотаріуса Бердичівського міського нотаріального округу Оленюка\~Д.Я. заяви про прийняття спадщини (т.\~1, а.\~с.\~205). З позовною вимогою про усунення [PERSON] від права на спадкування [PERSON] не зверталась. За таких обставин [PERSON] не є такою, що успадкувала за заповітом від [PERSON] 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , ця частка підлягає зменшенню на обов`язкову частку [PERSON] у вказаному майні, при цьому [PERSON] не позбавлена можливості оформити право власності на цю частку у майні у загальному порядку. З цих підстав Суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] в частині вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Суд також відмовляє у задоволенні позову [PERSON] в частині вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частку у земельної ділянки, на якій розміщений житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , оскільки ця частка земельної ділянки не заповідалась [PERSON] [PERSON] . Більше того, ця земельна ділянка не перебувала та не перебуває у власності [PERSON] та/або [PERSON] , її було надано [PERSON] у безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку, що підтверджується відповідним договором від 26.08.1974\~р. (т.\~2, а.\~с.\~41 42), тобто вона на даний час перебуває у безстроковому користуванні [PERSON] , будучи при цьому комунальною власністю територіальної громади м.\~Бердичева Житомирської області, а відтак підстави для визнання права власності на цю земельну ділянку або на її частину за іншою особою, зокрема, за [PERSON] , відсутні. На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 385,00\~грн. (т.\~1, а.\~с.\~1, 2).

Outcome: partial