Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

23 липня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх вимог вона посилалась на те, що 23.06.2014р. нею було подано заяву про звільнення за власним бажанням з 07.07.2014р. Потім, вона передумала і 04.07.2014р. на ім»я директора КСП «Інженерні мережі» направила заяву про відкликання заяви про звільнення та довідку про знаходження на обліку по вагітності та на лікарняному, видану їй 03.07.2014р. Відповідач своєчасно отримав вищезазначену заяву, однак, наказ про її звільнення від 23.06.2014р. не скасував і тим самим неправомірно звільнив її з займаної посади. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Також, зазначив, що рішенням суду раніше їм було відмовлено у задоволенні позовних вимог, оскільки у них не було доказів на підтвердження того, що відповідач отримав заяву про відкликання заяви про звільнення своєчасно, оскільки [PERSON] було направлено 04.07.2014р. дві однакові заяві, одну заяву направлено простою кореспонденцією, і цю заяву відповідач отримав 09.07.2014р., а іншу - кур»єрською службою ТОВ «Delivery-auto», і документів на підтвердження направлення та дати отримання відповідачем даної заяви на час винесення судом рішення у неї не було. На даний час 29.04.2015р. нею отримано від ТОВ «Delivery-auto» документи, які підтверджують, що підтверджують той факт, що її заява була отримана КСП «Інженерні мережі» 07.07.2014р., тобто в останній день її роботи. Представник відповідача проти позову заперечувала, просила суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. При цьому посилалась на те, що рішення по даній справі раніше було прийнято законне та обґрунтоване, що стосується документів, направлених позивачем через кур»єрську службу ТОВ «Delivery-auto», то з акту отримання вантажу, наданого позивачем взагалі не вбачається що саме за документ було направлено позивачем на адресу підприємства і даного документа відповідач взагалі не отримував, будь-яких зазначень в журналі реєстрації вхідної кореспонденції щодо отримання даного документу у них не має. Треті особи в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача не обґрунтовані та в їх задоволенні слід відмовити з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що 23 червня 2014 року позивачка написала та особисто подала на ім'я директора КСП "Інженерні мережі" заяву про звільнення її за власним бажанням з 07 липня 2014 року. Наказом № 3-0000000017 від 23 червня 2014 року КСП "Інженерні мережі" вона була звільнена 07 липня 2014 року (а.с. 3). 04 липня 2014 року позивачка написала заяву на ім'я директора КСП "Інженерні мережі" про відзив своєї попередньої заяви про звільнення, яку надіслала до керівництва підприємства поштою, вказана заява роботодавцем отримана лише 09.07.2014р, тобто за межами двотижневого терміну (а.с. 5). Суд, не приймає до уваги посилання позивачки на те, що 04 липня 2014 року вона також направила заяву на ім»я директора КСП Інженерні мережі" про відзив своєї попередньої заяви про звільнення, яку надіслала до керівництва підприємства кур»єрською службою ТОВ «Delivery-auto», про що є акт отримання вантажу від ТОВ «Delivery-auto» 07.07.2014р. співробітником КСП «Інженерні мережі» [PERSON], оскільки з ксерокопії даного акту не можливо зробити будь-які висновки щодо багажу, який був відправлений на адресу підприємства, оригіналу даного акту до суду не надано, крім того, в даному акті дата отримання зазначена як 07 липня 2014 року, тоді як в квитанції про отримання багажу, що знаходиться також в даному акті зазначена дата видачі співробітником ТОВ «Delivery-auto» [PERSON] багажу - 10 липня 2014 року. До того ж дата отримання багажу, зазначена у ксерокопії даного акту викликає сумніви, оскільки вона наведена і вочевидь виправлена. Заява позивачки [PERSON] про звільнення з 07 липня 2014 року була прийнята підприємством без заперечень, з необхідним наданням передбаченого ст. 38 КЗпП України 2-тижневого строку, тому порушення права позивачки на продовження роботи згідно відкликаної заяви відсутнє. За змістом ст. 38 КЗпП України сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. Так, згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Згідно ч. 2 ст. 38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Згідно ч. 5 ст. 24 КЗпП України особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Таким чином, підприємство-відповідач не має змоги продовжувати з позивачкою трудові відносини через зобов'язання, які взяло на себе перед іншим працівником, якому відповідно ч. 5 ст. 24 КЗпП України не може бути відмовлено в укладанні трудового договору, та листом № 1544 від 11 липня 2014 року сповістило позивачку про те, що їй відмовлено у задоволені заяви про відкликання заяви про звільнення, через неможливість продовження з нею трудових відносин, що підтверджується відповідними письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи та досліджені у судовому засіданні (а.с. 41-42). Позивачкою на підтвердження доводів щодо повідомлення відповідача про намір продовження працювати та про перебування позивача на лікарняному в порушення ч.3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, належних та допустимих доказів надано не було. Пояснення позивачки, відповідно до ст. 57 ЦПК України не є доказом. Відповідно до ст. 40 ч. 3 КЗпП України, не допускається звільнення працівника за ініціативою власника в період його тимчасової непрацездатності. Проте, звільнення відбулось на підставі заяви позивачки, тобто за ініціативою працівника, а не підприємства, в зв'язку з чим посилання на цю норму є необґрунтованим. Перешкод для звільнення працівника під час тимчасової непрацездатності за власним бажанням норми КЗпП не містять. Аналогічна правова позиція викладена у постанов Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року по справі № 6-156цс12. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed