Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

28.01.2020 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором № 500959403 від 11.09.2014 року в розмірі 46935,58 гривень.\~ Позовні вимоги мотивовані тим, що 11.09.2014 року [PERSON] уклала кредитний договір № 500959403 з ПАТ «Альфа-Банк». Відповідно до умов кредитного договору відповідач отримала кредит у розмірі 10093,47 грн. зі сплатою 15,99% річних. 21.06.2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким ТОВ «Кредитні ініціативи» наділено правом грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 500959403 від 11.09.2014 р. 26.12.2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «ВЕСТА» було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким ТОВ «ФК ВЕСТА» перейшло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 500959403 від 11.09.2014 р. 16.01.2019 р. між ТОВ «ФК ВЕСТА» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким ТОВ «ФК ВЕСТА» перейшло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 500959403 від 11.09.2014 р. Позивач зазначає, що свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. На протязі строку дії договору кредиту відповідач здійснювала часткові платежі на погашення основної суми боргу, проте, заборгованість Позичальника в повному обсязі не погашена. Відповідач допустила однобічну відмову від виконання зобов`язань, чим істотно порушила умови кредитної угоди, З огляду на те, що Позичальником прострочено грошове зобов`язання по поверненню кредитних коштів, у Позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Тому, станом на 23.12.2019 року заборгованість по кредитному договору становить 46935,58 гривень, яка складається із заборгованості за кредитом 9870,17 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом на дату відступлення права вимоги - 18381, 12 грн., заборгованості за відсотками згідно договору 1497, 96 грн., заборгованість з пені 9995, 63 грн., 3% річних 889, 11 грн., втрати від інфляції 2920, 58 грн., подвійна облікова ставка НБУ 3381, 01 грн.\~ Отже, посилаючись на зазначені обставини, Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 500959403 від 11.09.2014 року в розмірі 46935,58 гривень, витрати на правничу допомогу в розмірі 20\~000,00 грн. та судовий збір у розмірі 1921,00 грн.\~ Відповідач подав відзив на позов, згідно з яким вважає позов безпідставним та необґрунтованим, просив відмовити у його задоволенні. Свої заперечення Відповідач обґрунтовує тим, що по зазначеним вимогам позивача сплив строк позовної давності, передбачений ст. 261 ЦК України, який відповідач просить суд застосувати та у задоволені позову відмовити. Також, вважає, що комісія була стягнута банком неправомірно, а витрати Позивача на правничу допомогу документально належним чином не підтверджені, необґрунтовано завищені з порушенням критерію співмірності,\~ тому такі вимоги не підлягають до задоволення Ухвалою суду від 18 березня 2020 року зазначену справу прийнято в провадження судді Гнатик Г.В., відкрито провадження, вирішеного розглядати справу за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.06.2020 року , вказану справу передано судді Антоненко М.В. 08 липня 2020 року суддя Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Антоненко М.В. прийняв до провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором та ухвалив справу розглядати за правилами загального позовного провадження. 15.02.2021 року ухвалою суду задоволено клопотанням представника відповідача про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» оригіналів таких документів: кредитного договору № 500959403 від 11.09.2014р.; договору факторингу № 1 від 21.06.2016 р. між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» з додатками; договору факторингу № 2019-1КІ від 26.12.2018 р. між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК Веста» з додатками; договору факторингу № 16-01/19/1 від 16.01.2019 р. між ТОВ «Фінансова компанія «Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал». 22 вересня 2021 р. суд виніс ухвалу про призначення справи до судового розгляду по суті. У судове засідання представник позивача не з`явився. Одночасно з поданням позовної заяви звернувся з клопотанням про розгляд справи за його відсутності. Позов підтримав в повному обсязі. Проти заочного рішення не заперечував.\~ Представник Відповідача, адвокат Надворна О. С., заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просила суд застосувати строки позовної давності та відмовити в позовних вимогах повністю. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 11.09.2014 [PERSON] уклала кредитний договір № 500959403 з ПАТ «Альфа-Банк». Відповідно до умов кредитного договору відповідач отримала кредит у розмірі 10093,47 грн. зі сплатою 15,99% річних. 21.06.2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким ТОВ «Кредитні ініціативи» наділено правом грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 500959403 від 11.09.2014 р. 26.12.2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «ВЕСТА» було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким ТОВ «ФК ВЕСТА» перейшло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 500959403 від 11.09.2014 р. 16.01.2019 р. між ТОВ «ФК ВЕСТА» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким ТОВ «ФК ВЕСТА» перейшло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 500959403 від 11.09.2014 р. Станом на день звернення ТОВ «Вердикт Капітал» до суду з позовом заборгованість [PERSON] в повному обсязі не погашена.\~ Станом на 23.12.2019 року заборгованість по кредитному договору становить 46935,58 гривень, яка складається із заборгованості за кредитом 9870,17 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом на дату відступлення права вимоги - 18381, 12 грн., заборгованості за відсотками згідно договору 1497, 96 грн., заборгованість з пені 9995, 63 грн., 3% річних 889, 11 грн., втрати від інфляції 2920, 58 грн., подвійна облікова ставка НБУ 3381, 01 грн.\~ У ч. 2 ст. 509 ЦК України зазначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом. Відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Водночас, суд бере до уваги, до заборгованості по відсоткам за користування кредитом на дату відступлення права вимоги банк включив комісію на користь банку за супутні послуги в розмірі згідно доданого до позову розрахунку 13261, 60 грн. Зазначене підтверджується графіком платежів, що доданий банком до позову та міститься в матеріалах справи. Суд зауважує, що стягнення з фізичних осіб комісії за обслуговування кредиту або за вчинення банком будь-яких інших дій на власну користь є неправомірним. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 20 лютого 2019 року по справі № 666/4957/15-ц (провадження N 61-43940св18) зауважив на особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту, що встановлені Законом України "Про захист прав споживачів», а саме: «За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Зокрема, частина 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначає, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Пункт 17 частини 1 ст. 1 Закону зазначає, що послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Оскільки обслуговування кредиту не направлено на задоволення потреб Відповідача і є дією кредитодавця, спрямованою виключно на задоволення його власних потреб, така діяльність не є послугою і вимога кредитного договору про здійснення будь-яких платежів за обслуговування кредиту є нікчемною. Аналогічного висновку дійшов Верховних суд України в своїй правовій позиції, яка в силу положень ЦПК України є обов`язковою для судів загальної юрисдикції. Правова позиція Верховного суду України в постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16 наступна: «…положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним». Отже, суд констатує, що позикодавець не має права вимагати від позичальника сплачувати комісію з обслуговування кредиту, а відповідні положення кредитних договорів є нікчемними. У зв`язку з чим, вимога ТОВ «Вердикт Капітал» про стягнення з [PERSON] комісії на користь банку за супутні послуги згідно розрахунку в розмірі 13261, 60 грн. є незаконною. Отже, оскільки позивачем заявлено стягнення заборгованості по відсоткам на дату відступлення права вимоги в розмірі 18381,12 грн., в які було включена комісія в розмірі 13261, 60 грн., то стягненню підлягає лише заборгованість по відсоткам за користування кредитом на дату відступлення права вимоги в розмірі 5119,52 грн. Водночас, згідно умов кредитного договору (п.2.3.) датою остаточного повернення кредиту, яка є датою остаточного нарахування відсотків та комісій є 12.09.2019 року. Отже, розрахунок Позивачем відсотків (15,99%) в розмірі 1497,96 грн., що здійснений після 12.09.2019 року є неправомірним. Отже, стягненню підлягає заборгованість за відсотками в розмірі 998, 64 грн. \~Також, суд звернув увагу на те, що кредитний договір № 500959403 було укладено 11.09.2014 р. Цим договором було передбачено погашення заборгованості сплатою щомісячних платежів. В свою чергу банк звернувся з позовом до суду 28.01.2020 року.\~ Водночас, в графіку платежів період виникнення заборгованості знаходиться поза межами 3-річного строку, тому він є неправомірним. Згідно статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). В Постанові ВСУ від 19 березня 2014 року, справа № 6-20цс14, в якій суд дійшов висновку про те, «що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування». Отже, встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу)». Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Суд враховує, що згідно з умовами договору, відповідач мала погашати отриманий кредит шляхом внесення щомісячних періодичних платежів. Тому, позовна давність в даному спорі мала розраховуватися окремо щодо кожного періодичного платежу.\~ Згідно п. п. 60, 63 Постанови Верховного суду № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року: «Перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. \~Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.\~ Отже, суд констатує, що кредитний договір\~ було укладено 11.09.2014 року. До суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся лише 28.01.2020 року. Оскільки перебіг позовної давності обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу, а строк позовної давності за платежами, що становлять тіло кредиту, складає три роки, то банк звернувся до суду з пропуском строків позовної давності за багатьма окремими платежами. Тобто, лише за тими окремими платежами, що мали бути виплачені (згідно графіку) з 12.01.2017 року по день звернення до суду з заявою, строк позовної давності не пропущений. Проте, банк звернувся з вимогою про стягнення тіла кредиту з пропуском строків позовної давності, без урахування неправомірності визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.\~ Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства). Отже, суд приходить до висновку, що банк звернувся з позовом до суду поза межами строків позовної давності за платежами з 12.09.2014 по 12.01.2017. Таким чином, стягненню підлягає заборгованість за кредитом в межах строку позовної давності за період з 12.01.2017 по 12.09.2019 року (дата припинення кредиту) в розмірі 11493,56 грн. Суд звертає увагу, що у Позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Тому, станом на 23.12.2019 року банком правомірно заявлені вимоги про стягнення 3% річних 889, 11 грн., втрат від інфляції 2920, 58 грн., подвійної облікової ставки НБУ 3381, 01 грн.\~ З приводу вимог позивача про стягнення пені в розмірі 9995, 63 грн. Аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Суд зауважує, що Банк звернувся до суду з зазначеним позовом 28.01.2020 року. Відтак, розрахунок пені, що здійснювався позивачем, починаючи з 23.12.2018 року по 23.12.2019 року, є неправомірним та не ґрунтується на нормах закону. Таким чином, Позивач звернувся з вимогою про неправомірно нарахованої неустойки. Згідно частин 1, 2 ст.15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Згідно ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Судом береться до уваги, що дата складання первинного документа один із обов`язкових реквізитів первинних документів, і вона обов`язково повинна бути вказана. Проте, в Заявці на надання правових послуг та в акті прийому-передачі виконання робіт, на які посилається Позивач як на підставу свої вимог, відсутня дата складення документу.\~ Отже, суд погоджується з доводами представника Відповідача, що витрати Позивача на правничу допомогу документально належним чином не підтверджені, не доведені\~ та необґрунтовано завищені,\~ тому такі вимоги не підлягають до задоволення. Суд, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги обставини, викладені позивачем по тексту позовної заяви, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, а також взявши до уваги відзив відповідача на позовну заяву вважає, що позовні\~ вимоги ТОВ «Вердикт Капітал»\~ підлягають\~ задоволенню частково, з урахуванням наступного: Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"роз`яснено, що відповідно до статей 55,124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 5, 6, 7ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.\~ Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Водночас, обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи». Відповідно до положень пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (№ 63566/00), пункту 13 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Петриченко проти України" (№ 2586/07) та пункту 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Нечипорук і Йонкало проти України" (№42310/04), суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції. В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року по справі "Бендерський проти України" (№ 22750/02)\~ вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом. У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню в розмірі 24802, 42 грн., що складається з наступного: заборгованість за кредитом в межах строків позовної давності (28.01.2020 року день звернення до суду з позовом) згідно графіку платежів з 12.01.2017 року по 12.09.2019 року (дата припинення кредитних відносин) в розмірі 11493,56 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом на дату відступлення права вимоги в розмірі 5119,52 грн., заборгованість за відсотками в розмірі 998, 64 грн., 3% річних 889, 11 грн., втрат від інфляції 2920, 58 грн., подвійна облікова ставка НБУ 3381, 01 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позовної заяви до суду позивач по справі ТОВ «Вердикт Капітал» сплатив судові витрати при розгляді справи: а саме: судовий збір у сумі 2102 гривні 00 копійок, а тому зазначені витрати згідно вимог ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial