Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач Публічне акціонерне товариство «Старокиївський Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи вимоги тим, що 05 грудня 2008 року між ПАТ «Старокиївський Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 02/980/К/194. Згідно з умовами Кредитного договору, кредитор зобов'язався надати позичальнику на умовах визначених договором, грошові кошти в розмірі 247 313,78 грн. зі сплатою 20 відсотків річних та кінцевим терміном погашення заборгованості по 04 грудня 2009 року, включно. З урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 5 до Кредитного договору, укладеною між Банком та позичальником 13 червня 2013 року, кінцевою датою повернення кредиту є 12 червня 2014 року. ПАТ «Старокиївський Банк» виконав свої зобов'язання перед [PERSON] по Кредитному договору в повному обсязі, однак позичальник взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконав належним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 21 листопада 2014 року становить 548 430,31 грн. У зв'язку з вищевикладеним, позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з [PERSON] заборгованість за Кредитним договором в розмірі 548 430,31 грн. та судовий збір. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив суд відмовити в задоволенні позову. Крім того, до початку судового розгляду, представником відповідача подано зустрічну позовну заяву про встановлення нікчемності правочину. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08.04.2015 року прийнято до розгляду зустрічний позов [PERSON] до публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" про встановлення нікчемності договору та об'єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" до [PERSON] про стягнення боргу. Так, зокрема, [PERSON] просив встановити нікчемність Кредитного договору №02/980/К/194 від 05.12.2008 року, посилаючись на те, що має право звернутися до суду з такою вимогою. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом Боровський І.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача за первісним позовом, [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши, що позивачем пропущено строк позовної давності стосовно частини заборгованості. Вислухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини даної справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності та співставленні, суд дійшов до наступного висновку. 05 грудня 2008 року між ПАТ «Старокиївський Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 02/980/К/194 (далі - Кредитний договір). Згідно з умовами Кредитного договору, кредитор зобов'язався надати позичальнику на умовах визначених договором, грошові кошти в розмірі 247 313,78 грн. зі сплатою 20 відсотків річних та кінцевим терміном погашення заборгованості по 04 грудня 2009 року, включно (а.с. 4-6). На підставі постанови Правління Національного банку України від 11 вересня 2014 року № 563 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Старокиївський Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розпочато процедуру ліквідації банку (а.с 25). Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за Кредитним договором та надав відповідачу [PERSON] грошові кошти відповідно до п.п. 3.1.1. Кредитного договору, перерахувавши суму кредиту на поточний рахунок Позичальника, що підтверджується меморіальним ордером № 5167/1 від 05.12.2008 р. та копіями виписок особових рахунків (а.с. 12, 13-19). 04 січня 2009 року на підставі заяви [PERSON] між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, якою термін користування кредитом продовжено до 03.12.2010 р. (а.с. 7). 03 грудня 2010 року на підставі заяви [PERSON] між сторонами укладено Додаткову угоду № 2 до Кредитного договору, якою термін користування кредитом продовжено до 02.12.2011 р. (а.с. 8). 02 грудня 2011 року на підставі заяви [PERSON] між сторонами укладено Додаткову угоду № 3 до Кредитного договору, якою термін користування кредитом продовжено до 01.11.2012 р. (а.с. 9). 01 листопада 2012 року на підставі заяви [PERSON] між сторонами укладено Додаткову угоду № 4 до Кредитного договору, якою термін користування кредитом продовжено до 31.10.2013 р. (а.с. 10). 13 червня 2012 року на підставі заяви [PERSON] між сторонами укладено Додаткову угоду № 5 до Кредитного договору, якою термін користування кредитом продовжено до 12.06.2014 р. (а.с. 11). Пунктом 2.5. Кредитного договору передбачено, що при розрахунку процентів за користування кредитом використовується метод «факт/факт». За п. 2.6. Кредитного договору при остаточному погашенні кредиту позичальник зобов'язаний в першу чергу сплатити проценти за фактичний строк користування кредитом. Відповідно до п.п. 4.2., 4.3. Кредитного договору за прострочення строків сплати процентів та за прострочення терміну повернення кредиту Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. В свою чергу, відповідач як Позичальник взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконав належним чином та як встановлено в ході розгляду справи протягом всього строку кредитування не сплачував процентів за користування кредитними коштами, не повернув кредит у встановлений кредитним договором строк. Відповідно до розрахунків, наданих представником позивача, станом на 21.11.2014 р. заборгованість відповідача за кредитним договором становить 548 430,31 грн., з яких: заборгованість за кредитом (основним боргом) - 247 313,78 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 250 024,12 грн., пеня за несвоєчасну сплату кредиту - 26 052,64 грн., пеня за несвоєчасну сплату процентів - 25 039,77 грн. В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що [PERSON] дійсно укладав вказаний кредитний договір, підписував його особисто, однак заперечував проти розрахунку представника позивача, вважаючи його необґрунтованим та недоведеним. Необхідно зазначити, що обов`язок доведення зазначеної обставини лежить на стороні, а експертиза може бути призначена судом лише за заявою осіб, які беруть участь у справі на виконання судом вимог ч.4 ст.10 ЦПК України. Суд роз'яснював учасникам процесу вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, а саме право заявляти клопотання про призначення судової експертизи для підтвердження достовірності розрахунку заборгованості за кредитним договором, проте таке клопотання сторонами заявлено не було. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до укладеного між сторонами договору та статей 1049, 1050 та 1054 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти. Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Крім того, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Частиною першою статті 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Так, суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач частково сплачував заборгованість по кредитному договору, а саме 31.12.2008 р., 27.11.2009 р., крім того звертався до позивача з заявами, відповідно до яких строк користування кредитом подовжено до 03.12.2010 р., 02.12.2011 р., 01.11.2012 р., 31.10.2013 р., 12.06.2014 р. відповідно. Частиною третьою статті 264 ЦК України визначено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. З огляду на зазначене, слід вказати, що, строк позовної давності переривався сплатою заборгованості по кредиту та кожним укладенням Додаткового договору до Кредитного договору № 02/980/К/194, а отже звернення Позивача з відповідним позовом до суду у листопаді 2014 року є таким, що заявлене в межах строку позовної давності. Так, пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто, пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Таким чином, на підставі зазначеного та враховуючи те, що відповідач [PERSON] дійсно порушив взяті на себе зобов'язання, умови договору не виконує, не бажає погасити заборгованість за даним договором в добровільному порядку та у зв'язку з тим, що пеня за порушення зобов'язання розрахована в межах річного терміну позовної давності, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" до [PERSON] в повному обсязі. Щодо зустрічного позову [PERSON] до публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" про встановлення нікчемності договору слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не повинен суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, що є обов'язковою умовою чинності правочину. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У ході судового розгляду позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог щодо недійсності чи нікчемності оспорюваного ним Кредитного договору. За таких обставин, аналізуючи надані суду докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" про встановлення нікчемності договору задоволенню не підлягають. Крім того, суд вважає за необхідне у відповідності до ст.88 ЦПК України, стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 3 654,00 грн.

Outcome: approved