Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів та просить визнати недійсним договір про іпотечний кредит № 144136-30-14-2 від 29.12.2014 року, укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та позивачем. В обґрунтування поданого позову позивач посилається на те, що 29 грудня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «Банк «Київська Русь» був укладений договір про іпотечний кредит № 144136-30-14-2, відповідно до якого відповідач зобов'язався надати грошові кошти в сумі 385 000 грн, а кредитоодержувач зобов'язувався повернути в порядку, на умовах, які визначені кредитним договором, а саме у строк до 10 грудня 2019 року. 06 лютого 2015 року між відповідачами було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого Державна іпотечна установа прийняла від ПАТ «Банк «Київська Русь» всі права вимоги за договором № 144136-30-14-2, тому позов подано до двох відповідачів. В обґрунтування позову позивач зазначає, що кредитний договір № 144136-30-14-2 порушує права [PERSON] як споживача продукції та вимоги Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Представник ПАТ «Банк «Київська Русь» [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, надавши письмові заперечення, та звертаючи увагу суду на тому, що позивач дійсно отримала грошові кошти в кредит від банку на умовах передбачених кредитним договором, чим задовольнила свої споживчі потреби, власним підписом підтвердила отримання від банку інформацію яка вимагається чинним законодавством, та в подальшому виконувала умови договору. Представник Державної іпотечної установи [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, подавши письмові заперечення, які збігаються із запереченнями представника ПАТ "Київська Русь", просив відмовити в його задоволенні. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 29 грудня 2014 року між ПАТ «Банк «Київська Русь»та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит № 144136-30-14-02, згідно з умовами якого Банк надав позивачу 385 000,00 грн. на строк до 10 грудня 2019 року. Згідно вказаного договору виконання позичальником зобов'язань забезпечується іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: [ADDRESS]. 06 грудня 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Київська Русь» було укладено договір про відступлення права вимоги № 16, згідно якого одна сторона передала, а інша прийняла права вимоги за договором про іпотечний кредит № 144136-30-14-02 від 29 грудня 2014 року. Суд не знаходить підстав для задоволення позову [PERSON], виходячи з наступного. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 3 ст. 6 ЦК України передбачена можливість сторони в договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати відносини на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав. Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу. Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно з п. 1.5 договору про іпотечний кредит від 29 грудня 2014 року детальний розпис загальної вартості платежів по цьому договору, що включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню кредиту, процентів, інших супутніх платежів та розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, визначається цим договором та Додатком № 1 до цього договору. Відповідно до вказаного вище договору, зокрема п. 8.9, підписанням цього договору позичальник підтверджує, що перед укладенням цього договору він отримав від кредитора інформацію, зазначену в частині другій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та у частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Разом з тим слід зазначити, що договір про іпотечний кредит від 29 грудня 2014 року № 144136-30-14-02 було власноруч підписано позивачем в день укладання договору. Оцінюючи матеріали справи та умови укладеного спірного договору, суд вважає встановленим, що позивача, як споживача було ознайомлено з правилами та умовами надання банком кредитування, сукупну вартість кредиту та порядок погашення щомісячних платежів, що свідчить його підпис в договорі. Крім того, аналізуючи діюче законодавство вбачається, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладання договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, а тому посилання позивача в цій частині, суд вважає необґрунтованими. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача не доведені, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: dismissed