Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «ДІАЛІР», в якій просить стягнути суму додаткової заробітної плати, згідно зі ст. 117 КЗпП України, за період з 26.09.2008 по 25.06.2021 у розмірі 312 867,42 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що суд постановив ухвалу № 23/448-б від 18.03.2008, якою затвердив реєстр вимог кредиторів відповідача, серед яких зокрема затвердив конкурсну кредиторську вимогу позивача із заробітної плати у розмірі 8506,56 грн. 25.09.2008 позивач був звільнений зі штату відповідача. Деснянський районний суд міста Києва ухвалив рішення № 754/11534/19 від 14.11.2019, котрим задовольнив позовні вимоги позивача у повному обсязі, стягнув з відповідача суму заборгованості із заробітної плати у розмірі 19058,59 грн. та компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 48599,40 грн. 30.09.2020 Київський апеляційний суд ухвалив постанову, якою скасував вищезазначене рішення та прийняв нову постанову, якою задовольнив позовні вимоги частково, стягнув заборгованість із заробітної плати у розмірі 7324,92 грн. та компенсацію за несвоєчасну виплату зарплати у розмірі 18882,04 грн. 24.06.2021 на банківський рахунок позивача надійшли грошові кошти від відповідача у таких розмірах: 18 882,00 грн., 1422,49 грн., а також 25.06.2021 на банківський рахунок позивача надійшли грошові кошти від відповідача у розмірі 14 778,63 грн. Позивач на підставі ст. 117 Кодексу законів про працю України просить стягнути з відповідача суму середнього заробітку позивача за період з 26.09.2008 по 25.06.2021 у розмірі 312 867,42 грн. Ухвалою суду від 06.09.2021 вказану позовну заяву залишено без руху з підстав несплати судового збору у розмірі 3128,67 грн. 16.09.2021 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін на 21.10.2021. 20.10.2021 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Судове засідання 21.10.2021 відкладено на 15.11.2021. 12.11.2021 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 15.11.2021 від представника відповідача надійшов відзив, в якому він заперечує щодо задоволення позову та вказує про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою в розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто не входить до структури заробітної плати. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16. За змістом ч. 1 ст. 233 КЗпП України вбачається встановлення законодавцем обмежень щодо строків звернення працівника до суду за захистом своїх трудових прав - у тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже, в силу імперативних приписів ст. 233 КЗпП України щодо строків звернення працівника до суду за захистом трудових прав, при зверненні до суду з вимогами до боржника-роботодавця про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно враховувати визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк на звернення до місцевого суду за захистом його трудових прав, оскільки приписи ч. 2 ст. 233 КЗпП України, що не обмежує працівника у строках на звернення до суду з вимогами про стягнення з роботодавця належної працівнику заробітної плати, до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки розрахований позивачем в порядку ст. 117 КЗпП України середній заробіток не відноситься до структури заробітної плати, а є відповідальністю роботодавця за затримку у розрахунку з працівником у день припинення між ними трудових правовідносин 25.09.2008. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 312 867,42 грн. за період з 26.09.2008 по 25.06.2021 не підлягають задоволенню з огляду на пропуск, встановленого ст. 233 КЗпП України, строку звернення до суду. Крім того, 15.11.2021 до суду від представника відповідача надійшло клопотання про постановлення щодо представника [PERSON] , громадянина [PERSON] окремої ухвали, оскільки за інформацією, наданою Національною асоціацією адвокатів України: представник Солодковського М.Л. Молчанов Микола Дмитрович не є адвокатом; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ №6034 від 18.01.2018 видано та підписано неуповноваженою на те особою [PERSON] ; в Єдиному реєстрі адвокатів України інформація про [PERSON] відсутня. У судове засідання 15.11.2021 з`явився представник позивача; представник відповідача до суду не з`явився. Під час встановлення особи представника позивача та перевірки повноважень у зв`язку з клопотанням сторони позивача щодо постановлення окремої ухвали, суд встановив, зокрема, що такі підстави відсутні, оскільки згідно з правовими позиціями Верховного Суду статус особи як адвоката може підтверджувати свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю або посвідчення адвоката України (ухвала КГС у складі ВС від 01.03.2018 у справі № 910/3483/17); відсутність даних про адвоката в Єдиному реєстрі адвокатів України не підтверджує відсутність статусу адвоката за наявності у нього свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю або посвідчення адвоката України (постанова КГС у складі ВС від 26.09.2019 у справі № 910/3845/19). На підтвердження повноважень адвоката Молчановим М.Д. надано суду у судовому засіданні для огляду оригінал посвідчення адвоката України, оригінал свідоцтва про на заняття адвокатською діяльністю, та оригінал нотаріально посвідченої довіреності від 05.07.2019 на представництво інтересів позивача. Крім того, справа стосується спору у трудових відносинах, що розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, в якому допускається виняток щодо представництва інтересів у суді (ч. 5 ст. 131-2 Конституції України). 15.11.2021 розгляд справи відкладено на 09.12.2021 за клопотанням сторони відповідача. 23.11.2021 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що 24.06.2021 та 25.06.2021 на банківський рахунок позивача від відповідача надійшли грошові кошти, які фактично повністю покрили розмір заборгованості відповідача перед позивачем. 30.08.2021 позивач звернувся до суду з цією позовною заявою. Позивач вважає, що ним не порушувався строк на подання позовної заяви у цій справі, оскільки згідно з ч.1 ст. 117 КЗпП України нарахування середньомісячного заробітку припиняється в момент повної виплати боргу, відповідно цей факт відбувся наприкінці червня 2021 року, а отже з дати виплати боргу, згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України, починається строк у 3 місяці протягом котрих працівник може звернутися до суду. Позивач же звернувся до суду на другий місяць з моменту виплати йому боргу, тому у будь-якому випадку строк звернення до суду не сплив. На підставі викладеного, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 08.12.2021 до суду надійшли заперечення, в яких вказано, що відповідно до вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», інформації, зазначеній в листах Національної асоціації адвокатів України, Молчанов М.Д. не є адвокатом, оскільки ним не закінчено передбачену чинним законодавством процедуру для отримання права на заняття адвокатською діяльністю, рішення на підставі якого проведено оцінку стажування та вирішено видати свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та саме свідоцтво видано неуповноваженою особою, отже відповідь на відзив підписано неуповноваженою особою. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 312867,42 грн. з 26.09.2008 по 25.06.2021 не підлягають задоволенню з огляду на пропуск, встановленого ст. 233 КЗпП України, строку звернення до суду (позивачем подано позов через 13 років після звільнення). Додатково повідомляє, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.12.2014 у справі №23/448-б припинено процедуру розпорядження майном ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір»; введено процедуру санації ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» до 03.12.2015; керуючим санацією призначено арбітражного керуючого Куделю М.О. У судові засідання 09.12.2021 представник позивач з`явився, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Крім того, представник позивача надав копію ухвали Господарського суду міста Києва від 18.11.2021 у справі № 23/448-б, згідно з якою, зокрема, припинено повноваження арбітражного керуючого Куделі М.О. як керуючого санацією ВАТ "Науково-дослідне медичне об`єднання "Діалір" та закрито провадження у справі № 23/448-б про банкрутство ВАТ "Науково-дослідне медичне об`єднання "Діалір". Представник відповідача до суду не з`явився, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявляв. Відповідач повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив. З огляду на вказані обставини та приписи процесуального закону, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, який повідомлений про дату, час та місце розгляду даної справи належним чином та не повідомив суду причини своєї неявки. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 16.11.1990 [PERSON] було прийнято на роботу у ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «ДІАЛІР» на посаду наукового працівника, що підтверджується трудовою книжкою. Господарський суд міста Києва постановив ухвалу № 23/448-6 від 18.09.2007 року, якою порушив провадження у справі про банкрутство ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «ДІАЛІР», ввів процедуру розпорядження майном. Господарський суд міста Києва постановив ухвалу від 18.03.2008, відповідно до якої внесено до реєстру вимог кредиторів Відкрите акціонерне товариство «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» суму заборгованості перед позивачем із заробітної плати. 25.09.2008 позивач був звільнений у зв`язку із скороченням штату, позивачу не виплатили заборгованість із заробітної плати на дату звільнення. Господарський суд міста Києва постановив ухвалу від 18.07.2016, якою визнав ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «ДІАЛІР» банкрутом та відкрив ліквідаційну процедуру. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14.11.2019 у справі № 754/11534/19 позовні вимоги [PERSON] задоволено. Стягнуто з ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «ДІАЛІР» суму заборгованості із заробітної плати у розмірі 19 058,59 грн. та компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 48 599,40 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 30.09.2020 у справі № 754/11534/19 вищезазначене рішення було скасоване та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, а саме стягнуто заборгованість із заробітної плати у розмірі 7 324,92 грн. та компенсацію за несвоєчасну виплату зарплати у розмірі 18 882,04 грн. 24.06.2021 на банківський рахунок позивача надійшли грошові кошти від відповідача у таких розмірах: 18 882,04 грн., 1422,49 грн., а також 25.06.2021 на банківський рахунок позивача надійшли грошові кошти від відповідача у розмірі 14 778,63 грн., що підтверджується довідкою про рух коштів по рахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Як роз`яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, суд приходить до висновку, що непроведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 Кодексу, тому з відповідача має бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку належних до сплати сум. Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року у справі № 6-15цс13. Так, вимога [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні стосується періоду з 26.09.2008 по 25.06.2021, при цьому остаточний розрахунок відповідач провів 25.06.2021, а позивач звернувся до суду з позовом 30.08.2021, тобто з дотриманням приписів ч. 1 ст. 233 КЗпП України. За таких обставин та враховуючи те, що мало місце невиконання судових рішень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку у сумі 312 867,42 грн. за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.09.2008 по 25.06.2021, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати в сумі 3128,67 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved