Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до КС «Кредитінвест» про визнання кредитного договору №0600000014 від 28.05.2012 року недійсним та про зобов'язання [PERSON] повернути на користь КС «Кредитінвест» грошові кошти у розмірі 423 892 гривень 61 копійок. Обґрунтовує свої вимоги тим, що 28.05.2012 року між [PERSON] та КС «Кредитінвест» було укладено кредитний договір №0600000014. Відповідно до умов вказаного кредитного договору, КС «Кредитінвест» надав [PERSON] кредит в сумі 486 000 гривень, що в еквіваленті за курсом АБ «Південний» складає 60 000 доларів США, а позивачка в свою чергу зобов'язалася повернути кредит в повному обсязі в порядку, передбаченому Договором, та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 30% річних. Позивач просить визнати вказаний договір недійсним, оскільки він був укладений з порушенням чинного законодавства, а саме: кредитодавець не ознайомив позичальника з умовами договору, чим порушив ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; в кредитному договорі не зазначено порядок нарахування процентів та абсолютне значення подорожчання кредиту, що є порушенням ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.3.1, 3.3 Постанови НБУ №168; неправомірне обмеження конкуренції та примушення до укладення договору , що порушує ст.6 Закону України «Про страхування», ст.627 ГК України, 13, ч.3 ст.203 ЦК України, п.5 ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.42 Конституції України;спірний кредитний договір містить істотний дисбаланс між правами та обов'язками сторін, що порушує п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Позивач вважає, що оскільки спірний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, він є недійсним. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов з наведених у ньому підстав. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позову. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, про те, що позов є не обґрунтованим, є не доказаним, тому не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, про те, що відповідно до кредитного договору № №0600000014 від 28.05.2012р., укладеного між [PERSON] та Кредитною спілкою «Кредитінвест» КС «Кредитінвест» надав [PERSON] кредит в сумі 486 000 гривень, що в еквіваленті за курсом АБ «Південний» складає 60 000 доларів США, а позивачка в свою чергу зобов'язалася повернути кредит в повному обсязі в порядку, передбаченому Договором, та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 30% річних (а.с.6-9) Відповідно до додаткового договору №1НПД-0000007 від 09.10.2012 року до кредитного договору № №0600000014 від 28.05.2012р., сторони дійшли згоди про внесення змін до графіку погашення заборгованості за кредитним договором (а.с.10); Відповідно до квитанцій КС «Кредитінвест», за період з 11.09.2012 року по 06.11.2012 року [PERSON] сплатила грошові кошти за користування кредиту (а.с.13); Відповідно до листа КС «Кредитінвест», [PERSON] попереджено про кредитну заборгованість та про необхідність виконання зобов'язань (а.с.13,14,15); Відповідно до позовної заяви від 10.12.2012 року, [PERSON] зверталася до суду з позовом до КС "Кредитінвест" про визнання недійсним кредитного договору №0600000014 від 28.05.2012р., який був укладений між [PERSON] та КС "Кредитінвест", а також про застування наслідків недійсності правочину (а.с.58-61); Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 14.08.2014 року, позовні вимоги [PERSON] до КС "Кредитінвест" про визнання недійсним кредитного договору №0600000014 від 28.05.2012р., який був укладений між [PERSON] та КС "Кредитінвест", а також про застування наслідків недійсності правочину - залишено без задоволення (а.с.35-36); Вказане рішення суду набрало законної чинності 19 листопада 2014 року на підставі Ухвали Апеляційного суду Одеської області від 19.11.2014 року (а.с.37-40); Відповідно до ст. 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055 ЦК України договір кредиту складений в простій письмовій формі, у відповідності із законом. Частиною 2 ст. ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Частиною 1 ст. 615 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 654 ЦК України встановленою, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року та ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши договір кредиту, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Вказане підтверджується тим, що позивачка поставила особистий підпис на договорі, тобто на момент підписання між сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов цього кредитного договору. Суд вважає, що вимоги позивачки відносно того, що умови кредитного договору не відповідають положенням чинного законодавства, оскільки порушують Закон України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року № 1023- ХІІ не відповідають дійсності. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В даному випадку посилання позивача на порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а саме відсутність у споживача інформації, не приймається судом до уваги, виходячи з наступного. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) - в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХП з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями ч.4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 цього ж Закону зазначено, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною другою цієї статті встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Таким чином, за ненадання споживачу інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», може наставати відповідальність, яка встановлена виключно статями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», положення яких не передбачають визнання кредитного договору недійсним. Пунктом 3.4 рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 визначається, що під час укладення кредитного договору позивальник (споживач) протягом певного терміну має право відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Як вбачається з тексту оспорюваного договору кредитодавець повідомив споживачеві до укладення договору споживчого кредиту всі його умови, про що в кредитному договорі міститься згода позичальника щодо узгодження усіх істотних умов та відображає повне розуміння предмету та інших питань, зазначених у договорі. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 16 Постанови №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому, суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року №541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Твердження позивача про недотримання вимог, встановлених Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 № 168, оскільки кредитний договір не містить даних про сукупну вартість кредиту. Згідно п. 3.1 Правил зобов'язано банки в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного баком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). З наведеного змісту вбачається, що Правила надають свободу банкам щодо форми закріплення детального розпису сукупної вартості кредиту, головним критерієм є обов'язковість врахування в Кредитному договорі всіх сплачуваних платежів та методики їх розрахунку. Кредитні кошти позивачка отримала в повному обсязі, що підтверджується її особистим підписом. Крім цього, доводи позовної заяви про те, що Кредитним договором встановлено монопольне право банку визначати страхову компанію, яка буде проводити страхування майна та життя позивача, а тому вона не може самостійно обрати страхову компанію і змушена погоджуватися на умови банку, і її воля при укладенні такого договору страхування не була вільною, безпідставні. Таке положення договору не суперечить закону і при укладенні договору сторони погодилися з такою умовою. Також, суду не надані належні та допустимі докази того що, кредитний договір суперечить діючому законодавству України. Суд розглянув справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу усі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до правил ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Судом встановлено, про те, що позивачка не надала суду письмових доказів в підтвердження заявлених позовних вимог. Також , суд вважає, що позивачка не довела суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тому враховуючи викладене позовні вимоги задоволенню не підлягають. При таких обставинах позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed