Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

2 жовтня 2013 року [PERSON] звернулася з позовом до ПрАТ "Побутсервіс" про поновлення її на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в сумі 2 000 грн., заподіяної незаконним звільненням. Свої вимоги мотивувала тим, що до 27 серпня 2013 року вона працювала у відповідача взуттєвиком. 26 червня 2013 року директором товариства Сонець Л.П. був виданий наказ № 26 про майбутнє скорочення численності працівників взуттєвого цеху в кількості 4 осіб: 1 майстра цеху і 3 взуттєвиків. Наказом № 37-к від 27 серпня 2013 року вона звільнена з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, оскільки в порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. В порушення вимог ст. 42 КЗпП України наказом від 26 червня 2013 року скорочувалась не чисельність працівників, а конкретні особи, при цьому при її звільненні не був врахований її 29-річний стаж роботи взуттєвиком, не була запропонована інша робота, тому позивачка просила визнати незаконним та скасувати наказ № 26 від 26 червня 2013 року в частині її звільнення з посади взуттєвика, визнати незаконним та скасувати наказ № 36-к від 27 серпня 2013 року про її скорочення, поновити її на посаді взуттєвика, нарахувати та стягнути на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також відшкодувати моральну шкоду в сумі 2000 грн., оскільки незаконне звільнення призвело її до моральних страждань та нервового напруження. Рішенням Козелецького районного суду від 12 листопада 2013 року позов [PERSON] до ПрАТ «Побутсервіс» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено. Визнано наказ директора ПрАТ «Побутсервіс» Сонець Л.П. № 26 від 26.06.2013 року «Про скорочення чисельності працівників» в частині звільнення [PERSON] з посади взуттєвика незаконним та скасовано. Визнано наказ директора ПрАТ «Побутсервіс» Сонець Л.П. № 36-к від 27.08.2013 року про скорочення [PERSON] незаконним та скасовано. Поновлено [PERSON] на посаді взуттєвика ПрАТ «Побутсервіс» з 27.08.2013 року. Зобов'язано ПрАТ «Побутсервіс» нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 983 грн. 92 коп. Стягнуто з ПрАТ «Побутсервіс» на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 300 гривень. Стягнуто з ПрАТ «Побутсервіс» на користь держави судовий збір в розмірі 114 грн. 70 копійок. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ПрАТ «Побутсервіс» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення та визнати наказ директора ПрАТ «Побутсервіс» Сонець Л.П. № 26 від 26.06.2013 року «Про скорочення чисельності працівників» в частині звільнення [PERSON] з посади взуттєвика законним. Апелянт зазначає, що рішення є незаконним з неправильним застосуванням законодавства та ухвалене з порушенням норм матеріального права. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Поновлюючи позивачку на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка серед інших взуттєвиків має переважне право на залишення на роботі відповідно до ст. 42 КЗпП України, оскільки має найбільший тривалий безперервний стаж роботи на даному підприємстві, не найнижчий розряд і не найнижчу продуктивність праці. Проте, з таким висновком суду не може погодитись апеляційний суд з наступних підстав. По справі встановлено, що [PERSON] з 01.03.1984 року була прийнята на роботу до Козелецького взуттєвого цеху (на даний час взуттєвий цех ПрАТ «Побутсервіс»). 26.06.2013 року директором ПрАТ «Побутсервіс» видано наказ про скорочення чисельності працівників, відповідно до якого було наказано провести скорочення чисельності і штату працівників ПрАТ «Побутсервіс» шляхом скорочення чисельності цеху в кількості 4 осіб, зокрема майстра взуттєвого цеху та 3 взуттєвиків, а також звільнити працівників, які займають вказані посади відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України з 27.08.2013 року. Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 19 постанови № 9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення численності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу в тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Про дотримання цих вимог свідчать накази № 25 та № 26 від 26 червня 2013 року, протокол засідання наглядової ради підприємства від 4 червня 2013 року, з яких вбачається, що в товаристві проведено аналіз економічних та виробничих можливостей, зроблено висновок про необхідність внесення істотних змін в організацію виробництва та праці, про раціоналізацію робочих місць та введено нові норми праці для працівників взуттєвого цеху. Внаслідок цих змін прийнято рішення про вивільнення працівників, зокрема, про скорочення штатної чисельності працюючих в ПрАТ „Побутсервіс" працівників взуттєвого цеху в кількості 4 осіб: майстра цеху та 3 взуттєвиків ( п.1 наказу № 26), попереджено про звільнення з 27 серпня 2013 року цих осіб, в тому числі позивачку (п.2 цього наказу), передбачено належне повідомлення про майбутнє вивільнення державну службу зайнятості, нарахування та виплата звільненим працівникам належних сум. Згідно зі ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення [PERSON] була письмово повідомлена за 2 місяці, від ознайомлення та підпису з наказом від 26 червня 2013 року відмовилась(а.с.58). Станом на 30 серпня 2013 року відповідачем було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України двох взуттєвиків, в тому числі і позивачку. Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності або штату працівників переважне право на залишення на роботі мають працівники та службовці з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці. Як вбачається з протоколу виробничої наради від 1 серпня 2013 року у взуттєвому цеху працювало 5 осіб: майстер цеху та 4 взуттєвики. Нарадою вирішено питання про звільнення за скороченням чисельності 2 працюючих взуттєвиків / л.с.46-48/. Відповідно до п. 6 ст.14 Закону України "Про зайнятість населення" взуттєвик [PERSON], який є інвалідом 3 групи і не досяг пенсійного віку, має додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню. Його працевлаштування відповідає вимогам ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в України", що підтверджено актом перевірки дотримання вимог цього закону від 30.08.2013 року. Відповідно до ст.18 даного закону відповідач створив спеціальне робоче місце для працевлаштування інваліда, а тому правильно залишив [PERSON] на роботі, оскільки він скороченню не підлягав, так як, будучи інвалідом 3 групи, прийнятий на квотне місце. Висновок суду першої інстанції про те, що цей працівник не має переважного права на залишення на роботі, не відповідає вимогам закону. З трьох інших взуттєвиків звільнена [PERSON], яка має 4 кваліфікаційний розряд та позивачка, яка має 3 кваліфікаційний розряд, та нижчу продуктивність праці, ніж [PERSON], що підтверджується довідкою про їх заробітну плату залежно від продуктивності праці: 8342 грн., 98 коп. у позивачки та 9 991 грн. 12 коп. у [PERSON] /а.с.45 зв./. За таких підстав, відповідачем при звільнення позивачки з роботи виконані всі вимоги, передбачені ч. 1 ст. 42 КЗпП України, тому висновок суду про порушення відповідачем вимог ст.42 КЗпП України є необґрунтованим. Крім того, на день звільнення позивачки з роботи - 27 серпня 2013 року, вакантних посад на підприємстві не було, що позбавило відповідача перевести позивачку на іншу роботу на підприємстві. Позивачка не є членом профспілкової організації, тому попередньої згоди профспілкового комітету на її звільнення відповідно до ст. 43 КЗпП України адміністрації не потрібно. Викладені обставини свідчать про те, що звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України здійснено відповідачем у відповідності до трудового законодавства, тому апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за вимушений прогул та відшкодування моральної шкоди з вирішенням питання про відшкодування судових витрат. Оскаржуючи рішення суду першої інстанції в повному обсязі, ПрАТ „Побутсервіс" заплатило судовий збір в сумі 172 грн.05 коп., і оскільки його апеляційна скарга підлягає задоволенню, тому ця сума відповідно до положень ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з [PERSON] на користь ПрАТ „Побутсервіс" в повернення сплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги.

Outcome: approved