Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

Позивач звернулась до суд із позовом про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення. В обґрунтування позових вимог посилається на те, що вона постійно проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира належить на праві спільної сумісної власності їй та доньці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30.04.2009 року нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л., номер у реєстрі 1258. У вказаній квартирі також проживає та зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] , шлюб з яким розірвано рішенням Франківського районного суду міста Львова від 23.03.2018 року. Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] залишився проживати у квартирі і змінювати місце проживання він до сьогоднішнього дня наміру немає. Вказує, що відповідач перешкоджає їй у здійсненні права власності на житло, зокрема, займає відповідну площу квартири, користується зручностями, використовує комунальні послуги тощо. Вона має намір знову створити сім`ю, уклавши шлюб з іншим чоловіком, разом з тим зробити цього вона не може, оскільки із нею проживає колишній чоловік. Звертає увагу суду, що причиною розлучення було принизливе ставлення відповідача, відтак знаходитись із ним на одній площі вона не бажає, просить позов задовольнити. Позивач та її представники в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, пояснення надали аналогічні викладеним в позові, просять такий задовольнити. Відповідач та його представники в судовому засіданні позовних вимог не визнали, посилаючись на письмові заперечення, згідно яких вказують, що, ніхто не може бути виселений із займаного житла або обмежений у користуванні ним (ст.47 Конституції, ст.9 ЖК УРСР). А припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування житлом і не є підставою для виселення. Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку. Право користування житловим приміщенням, в силу ст.405 ЦК України, зберігається не тільки за членами сім`ї (в тому числі колишніми) власника жилого приміщення, а й за членом його сім`ї, у разі зміни самого власника. При цьому припинення цього права можливо лише у випадках передбачених ст. 406 ЦК України. Сторона відповідача просить суд звернути увагу, що подаючи позов про виселення, позивач не зазначила, що відповідач є важко хворою людино, згідно із тимчасовою довідкою ТУ Пенсійного фонду України у Львівській області від 30.01.2019 за №180709 являється інвалідом 2 групи загального захворювання. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Не погоджуючись із викладеними запереченнями відповідача, позивач подала до суду відповідь на відзив, у якому наводить доводи на спростування тверджень відповідача, із посиланням на норми чинного законодавства. Окрім того, зазначили, що відповідач жебракує, не здійснює оплату за користування житлом та порушує правила співжиття із позивачкою. Зокрема звертає увагу, що вона зверталась у поліцію із заявою про протиправну поведінку відповідача, із яким було проведено профілактичну бесіду. Третя особа [PERSON] , що є донькою, сторін позовні вимоги підтримала. Ствердила, що відповідач - її батько створює їм перешкоди у проживанні. Просила позов задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Так, судом встановлено, що відповідача постійно проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира належить на праві спільної сумісної власності позивачу та її доньці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30.04.2009 року нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л., номер у реєстрі 1258. У вказаній квартирі також проживає та зареєстрований [PERSON] , що підтверджується довідкою № 1933 від 30.05.2018 року виданою ЛКП «Магістральне». Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 23.03.2018 року, шлюб між сторонами розірвано. Звертаючись до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення , позивач зазначає, що після розірвання шлюбу Відповідач [PERSON] залишився проживати у належній їй квартирі і змінювати місце проживання до сьогоднішнього дня наміру немає. Однак, він перешкоджає у здійсненні нею права власності на житло, зокрема, займає відповідну площу квартири, користується зручностями, використовує комунальні послуги тощо. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.3 ст.64 ЖК УРСР , якщо особи перестали бути членами сім"ї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов"язки як наймач і члени його сім"ї, тобто припинення членства у сім"ї не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. ЖК УРСР передбачає підставу визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, у випадку її відсутності без поважних причин у житлі понад 6 місяців. Норми ЦК України, передбачають підставу визнання особи такої, що втратила право на користування жилим приміщенням, у випадку її відсутності без поважних причин у житлі понад 1 рік. Разом з тим, позивачем суду доказів, що відповідач без поважних причин не проживав у жилому приміщенні у строки - 6 місяців чи 1 рік, не надано; Згідно ст. 157 ЖК Української РСР , передбачено, що розірвання шлюбу з власником житлового будинку не позбавляє права наймача, у даному випадку відповідача, проживання у житловому будинку позивача. Згідно ст.157 ЖК Української РСР , членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Оскільки, відповідач на момент його реєстрації у квартирі перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачем, тобто, був членом сім`ї власника (співвласника) квартири, факт розірвання шлюбу між сторонами не позбавляє його права користування спірним приміщенням. Що стосується тверджень позивача, що відповідач порушує правила співжиття, чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, то такі спростовуються з огляду на таке. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливе для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Позивачем доказів того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, суду не надано. Посилання позивача на її письмові звернення до Франківського ВП ГУ НП у Львівській області щодо протиправних дій відповідача, не підтверджені жодними процесуальними рішеннями про притягнення відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності. Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (з останніми змінами від 25.05.1998 року) "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на те всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Згідно ч.3 ст.116 ЖК УРСР особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення». Однак, згода позивача на вселення відповідача була надана, оскільки власником квартири є саме вона, доказів самовільного вселення відповідача у приміщення та доказів оспорювання нею його права на проживання після вселення не надано. Окрім того, судом враховуються доводи відповідача, що [PERSON] згідно із тимчасовою довідкою ТУ Пенсійного фонду України у Львівській області від 30.01.2019 за №180709 являється інвалідом 2 групи загального захворювання, що також унеможливлює його виселення із квартири без наявності іншої житлової площі. Відтак, позивачем доказів наявності підстав для виселення відповідача, передбачених ст.ст. 116,157 ЖК УРСР, порушення прав позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, не надано та судом у судовому засіданні не встановлено, а тому суд вважає, що позов не підлягає до задоволення в повному обсязі. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати необхідно залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed