Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-21 00:00:00

Позивач \~[PERSON] 29 червня 2017 року звернувся до\~Київського районного\~суду м.\~Одеси з\~позовом до\~[PERSON],\~[PERSON],\~[PERSON],\~[PERSON],\~ про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви поданою до суду 11 грудня 2018 року за вхід №50655, яка була прийнята судом до розгляду, просить суд: \~ \~ \~ \~в рахунок погашення заборгованості [PERSON], яка за договором позики від 30 грудня 2013 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], станом на 11 грудня 2018 року становить в сумі 46000 доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 1285700 гривень 00 копійок та штрафу в сумі 385710 гривень, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 30 грудня 2013 року та зареєстрованим в реєстрі за № 1871, а саме - квартиру під №11 в будинку під №45, що знаходиться по вулиці Олександра Невського в місті Одесі, яка належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло №4-9410, виданого 28 березня 1996 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів та зареєстрованого 08 квітня 1996 в Одеському міському бюро технічної інвентаризації в книзі №166пр на сторінці 115 за №326, шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною реалізації предмета іпотеки - 1102914 грн., а також стягнути витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що 30 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого він [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 46000 доларів, які останній зобовязався повернути позивачу в строк до 30 червня 2014 року. В забезпечення виконання зобов'язань за Договором позики від 30.12.2013 р. між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 30.12.2013 р. та зареєстрований в реєстрі за № 1871, згідно якого Іпотекодержателю передане в іпотеку нерухоме майно, а саме - квартира під №11 в будинку №45, що знаходиться по вулиці Олександра Невського в місті Одесі, яка належить іпотекодавцям на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло №4-9410, виданого 28 березня 1996 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради та зареєстрованого 08 квітня 1996 в Одеському міському бюро технічної інвентаризації. Як стверджує позивач у встановлений строк, відповідач умов договору позики не виконав, у звязку з чим у [PERSON] перед ним - [PERSON] виникла заборгованість, яка станом на 11 грудня 2018 року становить в сумі 46000 доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 1285700 гривень 00 копійок та штрафу в сумі 385710 гривень. Також позивач стверджує, що відповідно до п. 3.1.7.1 Договору іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань, передбачених договором позики, вони не будуть виконані позикодавець має право звернути стягнення на предмет іпотеки. Розділом 4 договору іпотеки встановлено, що іпотекодержатель у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса. Таким чином, враховуючи викладене, на підставі норм чинного законодавства України, умов договору позики та договору іпотеки, позивач стверджує, що у нього виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки, у звязку з чим, з метою поновлення своїх порушених майнових прав та інтересів, позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу суду цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 30 червня 2017 року відкрито провадження по справі на підставі вказаної позовної заяви та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. 06 вересня 2017 року судом було ухвалено закінчити проведення попереднього судового засідання та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. Під час розгляду справи представник неодноразово уточнював позовні вимоги, остання з яких була надана до суду 11.12.2018 року за вхід №50655, яка прийнята судом до розгляду та згідно з якою позивачем заявлені вимоги, які вже вищевказані судом. У судове засідання призначене на 22 грудня 2018 року позивач та його представник не зявились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак 20 грудня 2018 року до суду надійшла заява від представника позивача [PERSON], в якій останній позовні вимоги підтримав, просить суд їх задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судові засідання не з'явились, про дату, час і місце слухання справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не сповістили. Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Частиною 3 та частиною 4 ст. 130 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сімї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Згідно з відповідями відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області (а.с.38-41), судом встановлено, що: - [PERSON], [INFO], був зареєстрований за адресою: [INFO]. 24 грудня 2013 року знятий з обліку; - [PERSON] зареєстрованим чи знятим з реєстрації в місті Одесі та Одеській області не значиться; - [PERSON], [INFO], зареєстрований з 07.07.1998 року за адресою: [ADDRESS]; - [PERSON], [INFO], була зареєстрована за адресою: [INFO], однак 24.12.2013 року знята з обліку; реєстрації немає. Частиною 11 статті 128 ЦПК України встановлено, що відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Статтею 130 ЦПК України, передбачено, що Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сімї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сімї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. На підставі вищевикладених положень Закону та встановлених обставин, судом здійснювалось повідомлення відповідачів по справі, а саме шляхом надіслання копії ухвали про відкриття провадження по справі, позовної заяви з додатками до неї, судової повістки про виклик до судового засідання через поштове відправлення разом з рекомендованим повідомленням про вручення на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача - [PERSON], а також останні відомі місця зареєстрованого проживання відповідачів: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Також повідомлення відповідачів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], здійснювалось судом шляхом надання відповідних оголошень про виклик до судового засідання опублікованих на офіційному веб-сайті судової влади України, оскільки відсутня відома адреса зареєстрованого місця проживання останніх. На підставі викладеного суд вважає встановленим, що відповідачі по справі повторно не зявились до судового засідання будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце проведення судового засідання, не повідомивши про причини неявки до судового засідання, не надавши відзив на позовну заяву. Суд також зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. В силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі\~\~„Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відповідно до\~ч.4\~ст.\~223\~ЦПК України,\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуюче вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до задоволення з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 30 грудня 2013 року між [PERSON] (надалі позикодавець) та [PERSON] (надалі позичальник) був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1870. Пунктом 1 вказаного договору встановлено, що позикодавець передає у власність (позичає) позичальнику грошові кошти в сумі 380420 гривень 00 копійок, що за курсом НБУ станом на день укладення договору, еквівалентно 46000 доларів США. В разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України позичальник зобовязується повернути суму грошей у гривнях еквівланентну 46000 доларів США за курсом продажу США в ПАТ «Укрсоцбанк» на день платежу. Відповідно до п.2 договору, позикодавець передає у власність (позичає) позичальнику грошові кошти без сплати відсотків за їх користування. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві всю позику в строк до 30 червня 2014 року (пункт 3). Пунктом 4 договору засвідчено, що вказана в п.1 цього договору сума грошей була передана позикодавцем позичальнику до підписання грошей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей (п.5). Повернення позики повинно бути здійснено в місті Одесі (п.6). Позичальник має право повернути, а позикодавець повинен прийняти позичену суму грошей до закінчення зазначеного строку (п.7). Позика вважається повернутою у момент передання всіх грошових коштів та укладення договору про повернення позики (п.8). Договором у пункті 9 також встановлено, що якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позику за цим договором або в разі прострочення ним повернення чергової частини позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення всієї позики, що залишилася, а також нараховує, а позичальник зобовязується негайно сплатити, штраф в розмірі 5% від суми, вказаної в п.1 цього договору, за кожний випадок прострочення. В забезпечення виконання позичальником умов договору позики від 30 грудня 2013 року, тієї ж дати між [PERSON] (надалі іпотекодержатель) та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (надалі за текстом іпотекодавці), був укладений договір іпотеки від 30 грудня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1871. За умовами вказаного договору, іпотекодавці за цим договором виступають майновими поручителями за зобовязаннями позичальника [PERSON] Цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з договору позики, нотаріально посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 30.12.2013 року, по реєстру №1870. Пунктом 1.2 вказано, що предметом іпотеки є нерухоме майно квартира [ADDRESS], яка належить іпотекодавцям на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло №4-9410, виданого 28 березня 1996 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів та зареєстрованого 08 квітня 1996 в Одеському міському бюро технічної інвентаризації в книзі №166пр на сторінці 115 за №326. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року. Відповідно до ст.\~525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею\~526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ч. 1 ст. 530 ЦК України,\~якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1\~ст. 610 ЦК України,\~порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Частинами 1, 2\~ст. 612 ЦК України встановлено, що\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Частиною 1 ст.\~1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1, 2\~ст. 1050 ЦК України, \~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 625 ЦК України,\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з\~ч. 1 ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України,\~у разі порушення зобовязання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки\~грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобовязання. Згідно з ч. 1, 2\~ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. На підставі\~викладеного вбачається,\~що [PERSON] виконав прийняті на себе зобовязання в повному обсязі згідно з договором позики від 20.12.2013 року, надав у позику [PERSON] кошти в сумі еквівалентній сумі 46000 доларів США, що підтверджується п. 4 вказаного договору. У звязку з чим, судом встановлено, що [PERSON] виконані умови договору позики від 30.12.2013 року. З наданого позивачем розрахунку заборгованості, вбачається, що станом на 11 грудня 2018 року сума заборгованості [PERSON] за договором позики від 30.12.2013 року, становить в сумі 46000 доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 1285700 гривень 00 копійок та штрафу в сумі 385710 гривень. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто процесуальними нормами встановлено обов'язок учасників справи доказувати обставини при невизнані або оспорюванні них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказів сплати зазначеної суми відповідачем [PERSON], в порушення вимог\~ст. 81 ЦПК України, суду не надано, як і доказів укладення договору про повернення позики, як це встановлено п.8 договору позики від 30.12.2013 року. 22 лютого 2017 року позивачем на адресу відповідача [PERSON], було направлено вимогу про усунення порушень договору позики від 30 грудня 2018 року та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказана вимога була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрована в реєстрі за №190. У зазначеному документі містилася вимога виконати порушене зобов'язання, шляхом повернення позики, протягом тридцяти днів з дня отримання цієї вимоги. Також, вказаний документ містив попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання вимоги протягом зазначеного строку. Не зважаючи на вказану вимоги, відповідач не виконав свого зобов'язання за Договором позики та на момент звернення до суду з цим позовом отримані в позику кошти не повернув. Враховуючи невиконання відповідачем умов вказаного договору позики від 30.12.2013 року, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору . Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Розділом 4 іпотечного договору від 30 грудня 2013 року передбачено, що іпотеко держатель має право задоволення своїх вимог за договором позики і за цим договором, яке виникає у іпотеко держателя у випадку невиконання (часткового невиконання) іпотекодавцями своїх зобовязань перед іпотеко держателем за договором позики та у випадках, передбачених цим договором. Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати відповідно до розділу 5 Закону України «Про іпотеку» спосіб стягнення, а саме: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса. Реалізація предмету іпотеки здійснюється відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України. У випадку якщо виконання зобовязань позичальника перед іпотекодержателем за договором позики будуть також забезпечені іншими видами забезпечення, іпотекодержатель вправі самостійно встановлювати черговість звернення стягнення на надане забезпечення за власним бажанням. У випадку, коли вирученої від продажу предмета іпотеки суми, недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя, останній має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення своїх вимог, з іншого майна іпотекодавців, в першу чергу перед іншими кредиторами. Реалізація цього майна здійснюється в порядку, передбаченому чинним законодавством України. У випадку. Коли сума, одержана від продажу предмета іпотеки, перевищує суму необхідну для повного задоволення вимог іпотеко держателя, залишок перераховується іпотекодавцям на поточний рахунок, визначений їм додатково. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» регламентовано можливість звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду шляхом реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. При цьому, у п. 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», розяснено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК). Відповідно до п. 42 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~вирішенні спорів,\~що виникають\~із кредитних\~правовідносин» резолютивна\~частини рішення\~суду в\~разі задоволення\~позову про\~звернення стягнення\~на предмет\~іпотеки має\~відповідати вимогам\~як статті\~39\~Закону України\~"Про\~іпотеку",\~так і\~положенням пункту\~4\~частини першої\~статті 215\~ЦПК.\~Зокрема,\~у ньому\~в обов'язковому\~порядку має\~зазначатись:\~загальний розмір\~вимог та\~всі його\~складові,\~що підлягають\~сплаті іпотекодержателю\~з вартості\~предмета іпотеки;\~спосіб реалізації\~предмета іпотеки\~-\~шляхом проведення\~прилюдних торгів\~або застосування\~процедури продажу\~шляхом надання\~права іпотекодержателю\~на продаж\~предмета іпотеки;\~початкова ціна\~предмета іпотеки\~для його\~подальшої реалізації\~(при\~цьому суд\~може зазначити,\~що початкова\~ціна встановлюється\~на рівні,\~не нижчому\~за звичайні\~ціни на\~цей вид\~майна,\~на підставі\~оцінки,\~проведеної суб'єктом\~оціночної діяльності/незалежним\~експертом на\~стадії оцінки\~майна під\~час проведення\~виконавчих дій). При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). Також, згідно з ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна\~суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Положеннями ч.1 ст.39 Закону України\~«Про іпотеку» встановлено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу,\~встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших\~кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна\~предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ч.2 ст.43 Закону України «Про іпотеку», початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки. Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм статей 38, 39 Закону України\~«Про іпотеку», слід дійти висновку, що у розумінні норми статті 39 цього\~Закону\~встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Вказана правова позиція викладена\~Верховним Судом України в постанові\~від\~\~27 травня 2015 року (справа № 6-61цс15), в постанові від 07 жовтня 2015 року\~(справа №\~6-1935цс15),\~в \~постанові\~від 21 жовтня 2015 року\~(справа\~№ 6-1561цс15)\~та в\~постанові\~від 08 червня 2016 року\~(справа\~№ 6-1239цс16). Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася. До аналогічного висновку дійшла [PERSON] Верховного Суду у справі\~№235/3619/15-ц\~від 21.03.2018 року. Дійсна вартість майна визначається відповідно до вимог Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні". В якості\~доказу вартості\~майна суду\~можуть бути\~подані звіт\~про оцінку\~саме ринкової вартості майна. Позивачем надано до суду звіт про незалежну оцінку квартири [ADDRESS], виконаний ПП «ВІ АЙ ПІ ДЕПАРТАМЕНТ» 09 жовтня 2017 року, відповідно до якого ринкова вартість предмету іпотеки вказаної квартири станом на 06 жовтня 2017 року становить в сумі 1102914 гривень. Статтею 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», рецензування звіту\~про оцінку\~майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи,\~яка використовує\~оцінку майна\~та її\~результати для\~прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна,\~а також\~за власною\~ініціативою суб'єкта\~оціночної діяльності.\~Підставою для\~проведення рецензування\~є письмовий\~запит до\~осіб,\~які відповідно\~до цієї\~статті мають\~право здійснювати\~рецензування звіту\~про оцінку\~майна (акта\~оцінки майна). На виконання вказаної вимог закону, позивачем було надано до суду Рецензію за звіт про оцінку майна квартири [ADDRESS], виконаний ПП «ВІ АЙ ПІ ДЕПАРТАМЕНТ» 09 жовтня 2017 року, відповідно до якого вказаний звіт визнано такий, який класифікується, як в цілому відповідаючий вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, але має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки. Відповідачами по справі не надані докази у спростування зазначеного звіту з незалежної оцінки предмета іпотеки. На підставі викладеного, судом встановлено. що сума заборгованості [PERSON] перед позивачем за договором позики від 30.12.2013 року перевищує ринкову вартість іпотечного майна. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги невиконання [PERSON] обовязків по договору позики від 30.12.2013 року в частині своєчасного повернення позики, а також майновими поручителями умов договору іпотеки від 30.12.2013 року, суд вважає вимоги [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 30.12.2013 року за реєстровим №1871, на квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло №4-9410, виданого 28 березня 1996 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів та зареєстрованого 08 квітня 1996 в Одеському міському бюро технічної інвентаризації в книзі №166пр на сторінці 115 за №326, шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною реалізації предмета іпотеки - 1102914 грн., в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором позики від 30.12.2013 року, яка станом на 11\~грудня 2018\~року становить\~в сумі\~46000\~доларів США,\~що згідно\~курсу НБУ\~еквівалентно 1285700\~гривень 00\~копійок та\~штрафу в\~сумі 385710\~гривень,обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4\~Закону України "Про заставу"\~та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5\~Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа\~такого нерухомого\~житлового майна\~(обєкта\~незавершеного будівництва\~нерухомого житлового\~майна)\~не перевищує\~140\~кв.\~метрів для\~квартири та\~250\~кв.\~метрів для\~житлового будинку; не\~може бути\~примусово стягнуте\~(відчужене\~без згоди\~власника)\~інше майно\~(майнові\~права),\~яке відповідно\~до законодавства\~або кредитного\~договору підлягає\~стягненню з\~позичальника,\~зазначеного у\~підпункті 1\~цього пункту,\~при недостатності\~коштів,\~одержаних стягувачем\~від реалізації\~(переоцінки)\~предмета застави\~(іпотеки); кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Таким чином, суд зазначає, що норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не розповсюджуються на правовідносини, що виникли по даній справі, оскільки позивач не виступав, як фінансова установа, та надані ним грошові кошти в борг відповідачеві не надавались за кредитним договором, а також не на споживчі цілі. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно\~з ч.1 ст. 2 ЦПК України,\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з\~ч.1 ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі\~ст.\~263\~ЦПК України,\~судове\~рішення повинно\~ґрунтуватися на\~засадах верховенства\~права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі. Згідно з ч.1, 2\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні підлягають задоволенню, стягненню з відповідачів в рівних сумах на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, а саме в сумі 8000 гривень. При вищевикладених\~обставинах та\~

Outcome: approved