Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до відповідача, в якому зазначає, що наказом начальника відділу культури і туризму Мангушської районної державної адміністрації від 18.10.2016, вона була звільнена з посади директора Мангушського районного будинку культури в зв`язку з припиненням безстрокового трудового договору (ст. 36 п.9 КЗпП України). Підставою звільнення зазначено п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VІІІ. Позивачка вказує, що незаконність звільнення полягає у тому, що її було звільнено з порушенням передбаченого законом порядку, а саме, відповідно до п.6.2 статуту "Мангушського районного будинку культури" директор призначається на посаду та звільняється з посади начальником відділу культури і туризму Мангушської районної державної адміністрації за погодженням з головою Мангушської районної ради, що не було зроблено відповідачем. У зв`язку з вищевикладеними обставинами вона вважає, що її звільнення було незаконним і тому вона змушена була звернутися до суду. Тому, просить суд з урахуванням уточнених позовних вимог: визнати незаконним та скасувати наказ відділу культури і туризму Мангушської районної державної адміністрації від 18.10.2016 №10 про розірвання безстрокового трудового договору та звільнення останньої відповідно до п.9 ст.36 КЗпПУ; поновити на посаді директора Мангушського будинку культури та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивачка та її представник свої позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд уточнені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Тосхопаран Н.М. в судовому засіданні позов не визнала та просила у задоволенні позову відмовити. На обґрунтування своєї позиції зазначає, що позивач була звільнена з роботи на підставі ЗУ № 955-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури". Де зазначається, що органи управління державних та комунальних закладів культури протягом шести місяців з дня набрання чинності цим законом зобов`язані розірвати безстрокові трудові договори з керівниками державних та комунальних закладів культури. Трудовий договір з позивачем було припинено згідно п. 9 ст. 36 КЗпП України", тобто на підставах, передбачених іншими законами. Третя особа також [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення. Представник третьої особи Мангушської районної ради в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. 15.12.2017 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10. 2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. З огляду на вищенаведене, суд подальший розгляд цієї справи проводив за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України, в частині у якій вони не встановлюють нових обов`язків, скасовують чи звужують права, що належні учасникам судового процесу, чи обмежують їх використання. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За положеннями ч.1 ст.82 ЦПК України: обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У статті 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що згідно наказу начальника відділу культури і туризму Мангушської районної державної адміністрації від 05.11.2010 №17 та трудової книжки, серії [NUMBER] , вбачається, що [PERSON] з 08.11.2010 була призначена на посаду директора Мангушського районного Будинку культури (а.с.5, 8-9). Також, відповідно до наказу начальника відділу культури і туризму Мангушської районної державної адміністрації від 18.10.2016 №10 та трудової книжки [NUMBER] вбачається, що [PERSON] з 18.10.2016 звільнена в зв`язку із припиненням безстрокового трудового договору (ст. 36 п.9 КЗпП України - підстави, передбачені іншими законами). Листом начальника відділу культури і туризму райдержадміністрації [PERSON] було попереджено щодо розірвання безстрокового трудового договору з 24.08.2016 та про звільнення відповідно п.9 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з виконанням Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури" від 28.01.2016 року №955-VIII, з яким позивачка ознайомилася 24.06.2016 під особистий підпис. У даному листі їй також запропоновано прийняти участь у конкурсі на посаду керівника Мангушського районного Будинку культури. Згідно п.1.1 статуту Мангушського районного будинку культури, затвердженого рішенням Мангушської районної ради від 24.03.2010 №5/34 Мангушський районний будинок культури є комунальним закладом культури, заснованим на спільній власності територіальних громад сіл, селищ, що перебувають в управлінні Мангушської районної ради. Засновником Мангушського районного будинку культури є Мангушська районна рада. Відповідно до п. 6.2 статуту директор призначається на посаду та звільняється з посади начальником відділу культури і туризму Мангушської районної державної адміністрації за погодженням з головою Мангушської районної ради. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28.01.2016 року №955-УІІІ, який набрав чинності 24 лютого 2016 року, були внесені зміни до ст. 21 Закону України «Про культуру» та частина перша цієї статті викладена в новій редакції, яка передбачає, що керівники державних та комунальних закладів культури призначаються на посаду шляхом укладення з ними контракту строком на п`ять років за результатами конкурсу. Згідно абз. 2 п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури», органи управління державних та комунальних закладів культури протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані припинити безстрокові трудові договори з керівниками державних та комунальних закладів культури і провести конкурс на заміщення посад керівників таких закладів у порядку, визначеному цим Законом. Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пункт 6 частини 1 статті 92 Конституції України визначає, що основні елементи інституту трудового договору як засобу реалізації конституційного права на працю (зміст і порядок укладення цього договору, гарантії працівникам при його укладенні, зміні та припиненні, підстави останнього тощо) повинні визначатися виключно законом. Оцінюючи встановлені у справі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, що були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що звільнення позивачки з роботи на підставі п.9 ст. 36 КЗпП України проведено відповідачем без дотримання вимог п.6.2 статуту, що, в свою чергу є підставою для задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування наказу відділу культури і туризму Мангушської районної державної адміністрації від 18.10.2016 №10 про розірвання безстрокового трудового договору та звільнення [PERSON] відповідно до п.9 ст.36 КЗпПУ та поновлення [PERSON] на посаді директора Мангушського будинку культури. Відповідно до ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Щодо вимог позивачки про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» від 24.03.1995 року порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відтак, для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача слід застосувати норми Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Отже дана вимога також підлягає задоволенню. Також суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, від сплати яких звільнено позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved