Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], в якому просить позбавити її батьківських прав відносно спільної малолітної дитини [PERSON], [INFO] та стягнути з відповідача аліменти на його користь на утримання дитини в розмірі 2000 гривень на місяць до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути на його користь додаткові витрати, а саме 1/2 вартості путівки на відпочинок дитини в сумі 4 240 гривень 73 копійки. В ході судового розгляду позивач уточнив розмір позовних вимог у частині стягнення аліментів та просив стягнути з [PERSON] аліменти на його користь на утримання дочки [PERSON] у розмірі по 1/3 частки від її доходу щомісячно. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що після розірвання шлюбу з відповідачем, [PERSON] не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться її станом здоров'я, духовним і фізичним розвитком, та не надає матеріальної допомоги на її утримання. Крім цього, [PERSON] зловживає спиртними напоями, веде антисоціальний спосіб життя, у зв'язку з чим, самоусунулась від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання і утримання її малолітньої дитини. Зазначені обставини вважає такими, що дають підстави для позбавлення її батьківських прав відносно доньки [PERSON], а також стягнення з відповідача аліментів та додаткових витрат. На підтвердження вказаних обставин позивач [PERSON] покликається на представлені ним письмові докази та показання свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON] звернулась в суд з зустрічним позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини, в якому просить визначити місце проживання їх спільної малолітної дитини [PERSON] з нею, матір'ю [PERSON]. В обґрунтування зустрічного позову покликається на те, що ініціатором розірвання шлюбу був [PERSON], який мав позашлюбні зв'язки. Після розірвання шлюбу сподівалась і розраховувала на те, що відповідач разом з нею буде в рівній мірі приймати участь у вихованні дитини та підтримувати спілкування з донькою. У зв'язку з цим, не заперечувала, щоб [PERSON], який проживав окремо на той час, міг відвідувати доньку за місцем їх проживання, а також мав можливість забирати доньку до себе. Однак, приблизно в кінці травня 2015 року [PERSON] взяв доньку погостювати, після чого дитини не повернув. З того часу [PERSON] почав чинити їй, [PERSON], перешкоди у спілкуванні з донькою, що виражалось: у формуванні в дитини негативної думки про матір; приховування від неї - матері, інформації про місце перебування доньки; зміни навчальних закладів дитини, чим фактично створив обставини, через які унеможливив її спілкування з донькою [PERSON] та порушив материнський зв'язок дитини з матрі'ю. Натомість, до виникнення спору дитина проживала з нею і була матеріально забезпечена всім необхідним для навчання, духовного і фізичного розвитку, реалізації інших соціальних потреб, в тому числі і в спілкуванні з батьком. Вважає, що вона, [PERSON], на даний час також забезпечена житлом, роботою, має доходи, вивляє інтерес за майбутнє дитини, її виховання і піклування про неї, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров'я, духовного та розумового розвитку, а тому рахує необхідним визначити місце проживання спільної з [PERSON] дитини, з нею. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві в повному обсязі. Зустрічний позов не визнав. Суду пояснив, що після розірвання шлюбу мав домовленість з [PERSON] про те, що їхня донька [PERSON] буде проживати з [PERSON], а він, відповідно, матиме можливість спілкуватися з донькою та братиме участь у матеріальному забезпеченні та вихованні дитини. Через деякий час, відвідуючи доньку за місцем проживання [PERSON] у м. Київ, побачив, що відповідачка не належним чином виконує свої батьківські обов'язки, не слідкує за гігієною, харчуванням і побутом дитини, вживає спиртні напої і веде себе аморально. Мав місце випадок, коли при черговому візиті до [PERSON], на якому він мав зустріти доньку [PERSON] та взяти її до себе, відповідачка посперечалася з ним з приводу його участі у вихованні дитини та фактично залишила дитину йому. Стверджує, що коли він остаточно забрав доньку на проживання до себе, то з того часу відповідач [PERSON] не цікавилась життям дитини, не бере будь-якої участі у її вихованні, фізичному і духовному розвитку, матеріальному забезпеченні. Вважає вказану поведінку [PERSON] такою, що свідчить про наявність підстав для позбавлення її батьківських прав відносно доньки. Просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. В задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити. Водночас, позивач [PERSON] визнав ті обставини, що до розірвання шлюбу проживали з [PERSON] однією сім'єю і переважно вихованням, навчанням та побутом доньки займалась [PERSON], оскільки він працював та пізно повертався з роботи. При цьому [PERSON] визнав, що змінив номер мобільного телефону дитини, стверджуючи, що дитина сама не бажала спілкуватися з матір'ю. Також визнає, що після зміни місця проживання [PERSON], у межах м. Києва мав домовленість з психологом з приводу проведення сеансів з донькою на предмет адаптації доньки в новій сім'ї і згоди в [PERSON] на це не брав. Також мав місце випадок, коли після виникнення спору з [PERSON], він звертався до органів опіки і піклування із заявою про вирішення спору, де одним із питань було вжиття заходів з приводу суїцидальних настроїв доньки. Визнає, що [PERSON] передавала подарунки і грошові кошти, які відмовлявся приймати, посилаючисть на те, що дитина їх не потребує. Стверджує, що після того, як забрав доньку проживати до себе, не перешкоджав [PERSON] у спілкуванні з дитиною. Відповідач ( позивач) [PERSON] свої позовні вимоги в суді підтримала в повному обсязі. Проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечувала. В обгрунтування своїх позовних вимог, а також заперечень проти первісного позову, суду пояснила, що після реєстрації шлюбу з [PERSON] та народження [PERSON], проживали з відповідачем у с. Городниця Млинівського району Рівненської області. У 2011 році переїхали у м. Київ, бо розглядали столицю, як тимчасове місце для заробітків. Життя складалося добре, [PERSON] відвідувала школу. У 2014 році у [PERSON] стався позашлюбний зв'язок, через який він залишив сім'ю. На початку [PERSON] мав ключі від їхньої квартири і навідувався до їх помешкання. Оскільки вона, [PERSON], навчалася у м. Варшава, то просила [PERSON] на час її поїздок у Польщу побути з [PERSON]. Однак, позивач не завжди погоджувався на це, мотивуючи, що зайнятий на роботі. Тоді доглядом дитини займалась її мама - [PERSON], яка приїжджала з с. Городниця у м. Київ на час її перебування у Польщі. Водночас у інші дні обов'язки по вихованню дитини фактично виконувала сама і, поскільки працювала, то після школи забирала [PERSON] до себе на роботу. [PERSON] підтверджує, що дійсно мав місце факт коли вона, повертаючись з [PERSON] з роботи на зустріч до [PERSON] для того, щоб [PERSON] побула у нього, то між нею і [PERSON] стався словесний конфлікт з приводу участі кожного з них у вихованні [PERSON]. Разом з тим, пояснює цей випадок тим, що не стримала свої емоції при зустрічі з [PERSON], оскільки в той час, як вона змушена була забирати [PERSON] до себе на роботу, він проводив своє дозвілля з іншою жінкою, з якою прийшов на зустріч до [PERSON]. Саме тому вона, [PERSON], попросила [PERSON] вирішити з нею питання щоб ділити батьківські обов'язків по відношенню до дитини в рівній мірі ( 50х50). [PERSON] почав забирати [PERSON] до себе і в той період часу вона спілкувалась з дитиною по мобільному телефону, іноді по скайпу. Навесні 2015 року [PERSON] забрав дитину до себе і з того часу обмежив її, як матір, у спілкуванні з [PERSON]. Без її відома відправив доньку у дитячий табір, після чого змінив номер мобільного телефону дитини. З цього приводу, вона зверталась із заявою до поліції, однак її звернення було залишено без розгляду, оскільки, як їй пояснили, спір стосується сімейних правовідносин. Вона телефонувала до [PERSON] щоб той не перешкоджав їй спілкуватись з [PERSON], однак розмови були безрезультатними. Також відповідач пояснила, що після вказаних подій їй стало відомо, що [PERSON] без будь-якого погодження з нею, як матір'ю, відвідував з [PERSON] консультації психолога на предмет адаптації дитини в новій сім'ї. Крім цього, [PERSON] повністю заперечує покликання позивача на те, що вона зловживає спиртними напоями та веде аморальний спосіб життя, оскільки об'єктивно ці обставини нічим не підтверджуються, а є лише словесними звинуваченнями з боку позивача. Додатково [PERSON] пояснила, що з позовом до суду з приводу участі у спілкуванні з дитиною не зверталася, оскільки розуміє, що дитина психологічно налаштована проти неї в силу проведених з психологом консультацій по адаптації дитини в новій сім'ї. Разом з тим, вона, [PERSON], цікавиться життям дитини, знає у якій школі дитина навчається, знає про її дозвілля і досягнення як у загальноосвітній, так і в мистецькій школах, відслідковує події у її житті в соціальних мережах. Декілька, а саме не менше 4-х разів, з моменту виникнення спору відвідувала школу. Також [PERSON] визнає ту обставину, що не несе жодних витрат на дитину по тій причині, що [PERSON] не приймає від неї будь-якої матеріальної допомоги, повідомивши, що буде повертати назад поштовими відправленнями її подарунки для дитини. Тобто, ні грошових переказів, ні подарунків вона фізично не в змозі здійснювати, оскільки [PERSON] відмовляється від їх одержання. Крім цього, [PERSON], у навчальних закладах в анкетних даних дитини у графі "мати" ставив прочерки, що вважає додатковими факторами, які створені ним навмисно і спрямовані на відторгнення дитини від матері. Представник органу опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації [PERSON], приймаючи участь в розгляді справи у режимі відеоконференції, проти задоволення первісного і зустрічного позовів заперечувала. В подальшому в судові засіданні не з'явилась. Разом з тим, від органу опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації надішло письмове повідомлення, в якому вказаним органом підтримано наданий висновок про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], а також про недоцільність визначення місця проживання дитини з матір'ю, з підстав, зазначених у висновку. Представник органу опіки і піклування Млинівської районної державної адміністрації [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечувала. В судовому засіданні пояснила, що у зв'язку із залученням органу опіки та піклування до участі у даній справі працівниками служби проводились заходи для дачі висновків згідно ст.19 Сімейного Кодексу України. Однак, для проведення обстеження матеріально-побутових умов за місцем реєстрації проживання сторін у справі, жоден із батьків не з'явився, що унеможливило надання відповідних висновків. Органом опіки і піклування Ярославицької сільської ради Млинівського району надано суду лише акт обстеження матеріально- побутових умов за місцем реєстрації проживання [PERSON] в с. Торговиця Млинівського району Рівненської області. Висновку про доцільність розв'язання спору в порядку ст. 19 СК України не представлено. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що взаємовідносини між сторонами по справі, як подружжям, до розірвання шлюбу складались добре. [PERSON] та [PERSON] фактично проживали у Млинівському районі, а зареєстровані були у нього - [PERSON] в с. Боратин Луцького району Рівненської області. Після припинення між ними шлюбних відносин, помітив, що дитина [PERSON], яка часто гостювала зі своїм батьком у нього в с. Боратин Луцького району Рівненської області, побоюється спілкування з матір'ю - [PERSON], однак, що слугувало причиною такої поведінки малолітньої [PERSON], невідомо. Крім цього, з показань вказаного свідка видно, що про судові повістки, які надходили на ім'я [PERSON] з Луцького міськрайонного суду Волинської області за адресою реєстрації відповідачки в с. Боратин Луцького району Волинської області, самій [PERSON] він не повідомляв. Також свідок ніколи не помічав [PERSON] у стані алкогольного сп'яніння, хоча зі слів дитини йому відомо, що мама купувала пиво. З показань допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] вбачається, що свідок є батьком позивача [PERSON]. Свідок, на його суб'єктивну думку, поділяє участь відповідача [PERSON] у вихованні [PERSON] на два періоди, а саме, до липня 2015 року і після цього. Зокрема, до липня 2015 року свідок позитивно оцінює участь [PERSON] у вихованні [PERSON]. Зазначає, що взаємовідносини між матір'ю і дитиною можна порівняти, як взаємовідносини між подругами. Після вказаного періоду мати [PERSON] стала менше приділяти уваги дитині, оскільки, як йому відомо зі слів самої [PERSON], у матері почали з'являтись гості, у зв'язку з чим, [PERSON] залишалась без належної опіки. Водночас з показань свідка видно, що після липня 2015 року, відтоді, як [PERSON] у черговий раз гостювала у батька, [PERSON], останній змінив своє з дитиною місце проживання у межах м. Київ і нічого про це відповідача [PERSON] не повідомляв. Свідок підтвердив, що мати, [PERSON], намагалася встановити контакт з [PERSON], у зв'язку з чим відвідувала їхню, батьків [PERSON] оселю, щоб побачитись з [PERSON], яка на той час гостювала у них. Однак, їй не надали такої можливості, оскільки на той час дівчинка спала. Свідок підтвердив, що в стані алкогольного сп'яніння [PERSON] ніколи не бачив. З показань допитаної в судовому засіданні свідка [PERSON], яка є матір'ю [PERSON], вбачається, що при спілкуванні з [PERSON], її онука переповідала свідку, що мама їй приділяє менше уваги, оскільки у неї з'явився інший мужчина. До мами в квартиру приходили гості, у зв'язку з чим дитина залишалась на самоті. Крім цього, мама, [PERSON], давала [PERSON] різні побутові доручення, які на думку свідка, мала б виконувати сама. Свідок також підтвердила показання свідка [PERSON] про те, що [PERSON] намагалась побачити [PERSON], коли вона знаходилась у них - батьків [PERSON], однак між ними відбувся словесний конфлікт, в силу чого можливості побачитись з дитиною [PERSON] не надали. Також свідок підтвердила, що ніколи не бачила [PERSON] у нетверезому стані. Також в судовому засіданні були допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON], які є вчителями малолітньої дитини [PERSON] і які фактично дали аналогічні показання щодо участі як батька так і матері у вихованні і навчанні дитини. Проаналізувавши пояснення сторін, показання свідків та досліджені в ході судового розгляду письмові докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Згідно Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матірю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, ратифікованою Україною 28.08.1991 року передбачено обов'язок держав-учасниць забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Також повинно бути забезпечено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Отже, міжнародне законодавство передбачає, що розлучення матері з дитиною можливе виключно у виняткових випадках і лише коли воно необхідне в інтересах дитини. У справі що розглядається, позивачем пропонується позбавити батьківських прав матір їх спільної дитини [PERSON] - [PERSON], що тагне за собою не лише розлучення матері з дитиною, а й припинення між ними будь-яких взаємовідносин, заснованих на кровному спорідненні з дитиною, крім аліментних зобов'язань. Статтею 164 Сімейного Кодексу України, передбачено вичерпний перелік виняткових випадків, які слугують підставами позбавлення батька, матері батьківських прав відносно їх неповнолітніх дітей. Як видно зі змісту позовної заяви [PERSON] і його особистих пояснень в суді, правовими підставами для позбавлення батьківських прав [PERSON], позивач вважає ухилення [PERSON] від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а також зловживання нею алкогольними напоями ( хронічний алкоголізм ). Відповідно до пунктів 2, 4 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами. Ухиленням від виконання батьками своїх обов'язків по вихованню дитини є свідома, винна поведінка батьків, що виражається у нехтуванні ними своїми обов'язками відносно дитини. Судом встановлено, що 9 червня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], від якого у них народилася дочка [PERSON], [INFO], розірвано заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області. В період, з часу народження малолітньої [PERSON] до початку літа 2015 року, [PERSON] належним чином виконувала свої обов'язки по вихованню спільної з [PERSON] дочки [PERSON] незалежно від того де вони проживали, проявляла турботу та опікувалась нею, забезпечувала всім необхідним для нормального життя, виховувала в дусі поваги до сім'ї і родини. Саме тому, як встановлено у суді, після розірвання шлюбу [PERSON] не заперечувала проти спілкування дитини з батьком [PERSON], а також проти того, щоб він міг забирати її до себе. В період зростання [PERSON] та її навчання у початкових класах загальноосвітньої школи, аж до початку 5 класу, переважну роль у вихованні дитини виявляла і відігравала мати [PERSON]. При цьому, як видно з її пояснень, а також підтверджується матеріалами справи, вона, [PERSON] працювала на той час на роботі, а починаючи з 01.10.2013 року паралельно навчалася на заочній формі навчання в Університеті Суспільної Психології у м. Варшава Республіки Польща. ( т.1 а.с.41-42) Вказані обставини підтверджуються, як поясненнями самої відповідачки, так і поясненнями позивача [PERSON], в яких він визнав наведені факти та підтвердив, що оскільки під час шлюбу, вже коли вони переїхали у м. Київ, і він переважно був зайнатий на роботі, то належної уваги дочці приділяти на той час не міг. Крім цього, позивач підтвердив, що після припинення шлюбних стосунків з [PERSON], продовжував відвідувати квартиру, де проживали відповідач з дочкою, оскільки мав ключі від квартири та періодично забирав [PERSON] до себе. Також ці обставини підтверджуються показаннями свідка [PERSON], з яких видно, що сімейні стосунки між сторонами по справі, а також взаємовідносини матері [PERSON] з дочкою [PERSON] напочатку їх спільного сімейного життя складалися добре. Водночас, судом встановлено, що після того, як приблизно у травні-червні місяці 2015 року в черговий раз батько, [PERSON], взяв дитину [PERSON] до себе, то після цього, обмежив спілкування матері [PERSON] з донькою, двічі змінивши місце проживання їх спільної дитини [PERSON] у межах м. Києва, приховавши від відповідача вказану інформацію, а також змінивши номери мобільного телефону дитини, що підтвердив своїми поясненнями в суді. При цьому, такі свої дії [PERSON] суду пояснив тим, що бажав, щоб мати не мала змоги телефонувати доньці і псувати їй настрій. Цим самим в подальшому [PERSON] здійснював перешкоди [PERSON] у можливості реалізації нею своїх батьківських прав і обов'язків відносно малолітньої [PERSON]. Вказане підтверджується, зокрема: - зверненням [PERSON] до Луцького РВ УМВС України у Волинській області, зареєстрованої в ЄО за № 3425 від 08.08.2015 року щодо перешкод [PERSON]Ю у спілкуванні з дитиною; ( т.1 а.с. 37) - зверненням [PERSON] до Млинівського РВ УМВ у Рівненській області, зареєстрованого в ЄО за № 120 від 13.08.2015 року щодо перешкод [PERSON]Ю у спілкуванні з дитиною ( т.1 а.с. 38); - копіями матеріалів Служби у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, достовірність яких визнається сторонами, з яких вбачається, що [PERSON] 27.08.2015 року звертався до органів опіки і піклування у зв'язку з наявним на той час тяжким психо-емоційним станом дитини, спричиненим спором між ним і [PERSON] щодо місця проживання дитини. В своїх поясненнях від 01.09.2015 року [PERSON] повідомляла органи опіки і піклування про причини виникнення спору та про наявність перешкод зі сторони батька у її спілкуванні з дитиною, а також виявляла намір визначити графік побачень і спілкування з дитиною ( т. 1 а.с. 34-35) Вказаними матеріалами також підтверджується, що саме [PERSON] органами опіки і піклування було рекомендовано звернутись до Святошинського районного центру соціальних служб, дітей та молоді з метою налагодження взаємовідносин між ним, дочкою і матір'ю для збереження емоційно-психологічного стану дитини у стосунках з матір'ю. ( т. 1 а.с.-36) Вказаних рекомендацій, як встановлено в суді, [PERSON] в подальшому не виконав. - показаннями допитаних в суді свідків [PERSON] та [PERSON] підтверджується, що [PERSON], як матір дитини, продовжує цікавитись навчанням [PERSON] у школі, так- як відвідувала школу 01.09.2015 року та на перші батьківські збори попереднього і поточного навчальних років, а також у грудні 2016 року з метою поспілкуватись з вчителями і [PERSON]. В розмові з [PERSON] було видно, що остання переймається розірвання стосунків з дитиною та хвилюється про її психологічний стан, оскільки дитина проживає з батьком, а також цікавиться успішністю дитини. При цьому, [PERSON] залишила для вчителів [PERSON] свої контактні дані для спілкування. Також з показань свідків видно, що відвідування [PERSON] школи не є частим, оскільки дитина уникає спілкування з мамою, з причин, яких сама [PERSON] не бажає пояснювати. Крім цього, шкільний заклад відвідувала і бабуся [PERSON] - [PERSON], однак, на той час [PERSON] у школі була відсутня; - показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], які суду показали, що мав місце випадок, коли [PERSON], за місцем їх проживання, після того, як [PERSON], забрав до себе батько [PERSON] і дитина знаходилася у них, намагалася зустрітися з донькою, однак, батьки позивача не дали їй такої можливості, посилаючись на те, що дитини спить. При цьому, суд частково відхиляє показання допитаних в суді свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки показання вказаних свідків у частині, що стосується випадків неналежної участі [PERSON] у вихованні дочки [PERSON], грунтуються не на особистому сприйнятті фактів і подій, а на поясненнях з чужих слів, а саме самого позивача [PERSON] та малолітньої [PERSON]. Згідно з вимогами ч.ч.1-3 ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Отже, право і обов'язок по вихованню дитини одного з батьків, хто проживає окремо, кореспондується з обов'язком другого з батьків, з ким проживає дитина, не перешкоджати участі першого у вихованні дитини. Проаналізувавши досліджені в ході судового розгляду докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що винна поведінка відповідача [PERSON], яка б полягала в ухиленні від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню своєї дочки [PERSON], відсутня, оскільки неможливість здійснення нею таких обов'язків була спричинена недобросовісною поведінкою (діями) самого позивача, яка полягала у фізичному обмеженні спілкування матері з дитиною. Також в ході судового розгляду не знайшов свого підтвердження факт зловживання [PERSON] алкоголем та, як наслідок, наявності у неї хронічного захворювання на алкоголізм. Зокрема, такі твердження [PERSON] спростовуються запереченнями [PERSON], які у свою чергу підтверджуються наступними доказами: - медичними відомостями, з яких видно, що [PERSON] на обліку у лікарів нарколога, психіатра не перебуває ( т. 1 а.с. 171-172); - показаннями допитаних в суді свідків: [PERSON]; [PERSON]; [PERSON] з яких вбачається, що хоча [PERSON] іноді й вживала легкі спиртні напої, проте у стані алкогольного сп"яніння ніколи її не бачили.; - показаннями свідків, [PERSON] та [PERSON], з яких не видно, щоб [PERSON] під час відвідування школи, знаходилась у нетверезому стані. Навпаки, відповідач проявляючи інтерес про дитину, була привітною у спілкуванні. Враховуючи наведене, суд пришов до висновку, що посилання позивача на обставини, якими обгрунтовується його позов у частині позбавлення батьківських прав, не знайшли свого підтвердження. Водночас , заслухана судом в порядку ст.171 Сімейного Кодексу України [PERSON], пояснила, що після того, як відносини з матір'ю [PERSON] погіршилися і вони стали проживати окремо, їй не вистачало материнської любові, турботи, уваги та піклування. У зв'язку з цим, вона втратила любов до матері і бажає проживати з батьком [PERSON] та не має наміру зберігати зв'язки з мамою. Аналізуючи таку думку самої дитини, суд враховує наявну у справі психологічну характеристику емоційного стану [PERSON] від 16.03.2016 року та висновки психолога, які підтримані в судовому засіданні спеціалістом [PERSON]. З характеристики, зокрема, видно, що дитина вважає, що мама байдужа до неї і її потреб, висловлює недовіру і страх перед нею. Також з висновку психологічного обстеження [PERSON] від 07.12.2016 року, серед іншого, вбачається, що небажання дівчинки спілкуватися з матір'ю зумовлена, на її думку, поведінкою матері. [PERSON], про матір, з її слів, зокрема зазначає: "... вона не знає, як мені було важко, коли я перейшла в іншу школу, де було багато учнів." З висновку вбачається, що у [PERSON] присутній глибокий сум, стурбованість і тривога щодо свого майбутнього та ще не пережита образа на матір. ( т. 1 а.с. 223- 230). Разом з тим, як видно, сформована у дитини думка про байдужість матері до неї, не узгоджується зі встановленими в ході судового розгляду обставинами у даній справі, які вказуються на те, що відсутність материнської уваги, турботи і піклування, спричинена в тому числі й об'єктивними чинниками у вигляді недотримання [PERSON] своїх обов'язків, передбачених ч.3 ст.157 Сімейного Кодексу України. При цьому, суд враховує наданий органом опіки та піклування (Служба у справах дітей) Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації висновок про недоцільністю позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], який узгоджується зі встановленими судом обставинами справи та висновками суду . З цих підстав, позов [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] до задоволення не підлягає. Вирішуючи спір в частині позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів і додаткових витрат на утримання дитини, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 181 СК України визначено способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину. Згідно з частиною 1 вказаної статті способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За правилом частини 3 цієї ж статті кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за рішенням суду у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до правил ч.1,ч.2 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Пленум Верховного Суду України в п.17 Постанови № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" дав роз'яснення, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Отже, системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також норм цивільного процесуального права, вказує на те, що батьки зобов'язані за домовленістю між собою визначати способи виконання кожним із них обов'язку утримувати дитину, а також нести додаткові витрати в разі такої необхідності. Лише у разі недосягнення такої домовленості, за умови, коли наявний спір, то такий спір підлягає вирішенню в судовому порядку і кошти на утримання дитини (аліменти) та додаткові витрати присуджуються за рішенням суду. Судом встановлено, що на час звернення із зазначеним позовом та розгляду справи в суді, [PERSON] фактично проживає з батьком [PERSON] і перебуває на його утриманні. Водночас, пред'являючи вказаний позов, позивач не дотримався досудового порядку врегулювання правовідносин з відповідачкою [PERSON] щодо визначення способу утримання кожним із них їх спільної малолітньої дитини [PERSON]. Так, [PERSON] до пред'явлення позову про позбавлення батьківських прав, не довів, що не звертався до [PERSON] з вимогою про необхідність визначення участі кожного з батьків в утриманні їх спільної дитини та досягнення домовленості щодо цього. Це ж саме стосується і додаткових витрат на дитину, пов'язаних із придбанням путівок для літнього відпочинку. Натомість, як пояснила в суді відповідач [PERSON], вона намагалясь брати участь в матеріальному забезпеченні дитини, купуючи та передаючи дитині подарунки, а також готівкові кошти. Проте, [PERSON] був проти цього та проінформував відповідачку, що будь-яку матеріальну допомогу для дитини приймати від [PERSON] не буде і повертатиме її поштою. Зазначені обставини [PERSON] в суді визнав. Таким чином, наведене вказує на те, що намагання [PERSON] брати участь в утриманні спільної з позивачем дочки [PERSON] знаходили опір у [PERSON]. Сама ж [PERSON] з таким позовом в суд не зверталась, оскільки дитина фактично проживає з позивачем. Враховуючи, що у даному випадку [PERSON] попередньо не ініціював перед [PERSON] питання про досягнення домовленості щодо участі кожного з них в утриманні їх доньки [PERSON] та додаткових витратах, а також способу виконання ними такого свого обов'язку відповідно до ст.180, ч.1, ч.2 ст.181, ст.185, ст.189 СК України, суд вважає позов у цій частині передчасним за відсутності спору, як такого. Тому, суд не вдаючись до оцінки обгрунтованості розміру позовних вимог в цій частині, важає позов безпідставним, а відтак таким, що до задоволення не підлягає. Суд також прийшов до висновку, що слід відмовити і в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], про визначення місця проживання дитини, в якому [PERSON] просила визначити місце проживання дитини [PERSON] з нею. Так, відповідно до ч.1 ст.161 Сімейного Кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. За правилом ч.2 ст.161 Сімейного Кодексу України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. В суді встановлено, що на час розгляду справи малолітня [PERSON] проживає з батьком [PERSON]. Останній проявляє турботу про її зростання, навчання, зі свого боку забезпечує її матеріально, забезпечує додаткові потреби і дозвілля дитини. Водночас відвідуванням школи та дозвіллям дитини опікується нова дружина [PERSON] - [PERSON], з якою він і [PERSON] проживають у орендованій трьохкімнатній квартирі в [ADDRESS]. Квартира облаштована окремою дитячою кімнатою і всім необхідним для проживання і навчання малолітньої дитини. Вказані обставини вбачаються з пояснень самих сторін, та підтверджуються в сукупності показаннями свідків [PERSON], [PERSON], а також актом обстеження умов проживання служби у справах дітей Святошинської у м. Києві районної державної адміністрації. ( т. 1 а.с. 220) При цьому, [PERSON] працевлаштований і має постійні доходи, які в повній мірі забезпечують потреби дитини. Протипоказань, передбачених ч.2 ст.161 СК України у вигляді зловживання ним спиртними напоями або наркотичними засобами чи аморальної поведінки, в суді не встановлено. Разом з тим, посилання позивачки за зустрічним позовом [PERSON] про наявність у неї за місцем її фактичного проживання за адресою м. Київ, п-кт Відрадний, 24/97, кв. 80 належних умов для проживання малолітньої дитини не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки [PERSON], хоча й забезпечена матеріально, працевлаштована і має постійні доходи, проживає в орендованій квартирі, проте створення у цій квартирі належних умов для проживання і навчання дитини, в суді не довела. Зокрема, з висновку органу опіки та піклування Святошинської у місті Києві районної державної адміністрації № 107-40/3002 від 13.04.2017 року вбачається, що акту обстеження житлово-побутових умов матір'ю не надано. ( т.1 а.с. 216 - 219). При цьому, судом роз'яснено [PERSON] наслідки невиконання положень ст. 60 ЦПК України. Крім цього, як встановлено в суді і підтверджується, як згаданим вище висновком органу опіки і піклування, так і наведеними вище матеріалами цивільної справи, малолітня дитина [PERSON], в силу сформованого у неї ставлення до батьків, має прихильність до батька [PERSON] і, як пояснила сама [PERSON], бажає проживати з ним. А тому, приймаючи до уваги досліджені в суді докази в сукупності з висновком психологічного обстеження та психологічної характеристики емоційного стану дитини, суд, до моменту налагодження взаємовідносин дитини з матір'ю та з метою забезпечення інтересів дитини, не вбачає доцільності у зміні фактичного місця проживання дитини. Таким чином, [PERSON] не доведено передбачених ст.161 СК України достатніх підстав для визначення місця проживання [PERSON] з нею [PERSON], у зв'язку з чим, зустрічний позов до задоволення не підлягає. Наданим суду по справі висновком органу опіки та піклування № 107-40/3002 від 13.04.2017 року рекомендовано залишити дитину проживати з батьком [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненям фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи, що [PERSON] з окремими позовними вимогами про визначення місця проживання дитини з ним, не звертався, оскільки фактично [PERSON] проживає з позивачем, то виходячи з принципу диспозитивності, суд не вправі у межах первісного і зустрічного позовів виходити за межі позовних вимог і визначати у судовому рішенні будь- яке інше місце проживання дитини. Враховуючи наведене, на підставі ст. ст. 141, 150, 157, 160, 161, 164, 171 Сімейного Кодексу України,

Outcome: dismissed