Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до УДП "УКРІНТЕРАВТОСЕРВІС", зазначивши, що у період з 09.12.2005 року по 13.07.2015 року вона працювала за безстроковим трудовим договором на посаді кухаря ПАС № 34, та з 14.07.2015 року по 31.12.2016 року займала посаду кухаря ПАС № 34 за строковими трудовими договорами. [PERSON] вказує, що в порушення вимог КЗпП України, відповідач не в повному обсязі нарахував і виплатив всі належні їй виплати при звільненні та в добровільному порядку відмовляється здійснити ці виплати. Таким чином, позивач просила стягнути з відповідача компенсацію за невикористані відпустки, станом на 31.12.2016 року; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 01.01.2017 року і по день проведення фактичного розрахунку; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою її виплати та зростанням індексу споживчих цін. Під час судового розгляду позивач надала заяву про уточнення заявлених нею вимог, в якій просила стягнути з УДП "УКРІНТЕРАВТОСЕРВІС": 1) компенсацію за невикористані 35 календарних днів відпустки з 15.07.2015 року до 31.12.2016 року, у розмірі 1655 грн. 15 коп.; 2) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні 13.07.2015 року, тобто за період з 14.07.2015 року до 14.03.2017 року, у розмірі 18368 грн. 23 коп.; 3) заборгованість по заробітній платі за серпень 2015 року та з 01 по 14.01.2016 року, у розмірі 106 грн.; 4) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні 31.12.2016 року, тобто за період з 1 січня по 04.07.2017 року включно, у розмірі 8526 грн. 36 коп.; 5) компенсацію втрати частини заробітної плати, у зв'язку із затримкою її виплати та зростанням індексу споживчих цін через затримку розрахунку при звільненні 13.07.2015 року, у розмірі 921 грн. 33 коп.; 6) компенсацію, у зв'язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати за серпень 2015 року та зростанням індексу споживчих цін, у розмірі 325 грн. 21 коп.; 7) компенсацію у зв'язку із не виплатою заробітної плати за період роботи з 01.01.2016 року по 14.01.2016 року та зростанням індексу споживчих цін, у розмірі 134 грн. 23 коп. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги [PERSON], посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, додатково вказавши, що після розірвання між сторонами безстрокового трудового договору, позивач у період з 14.07.2015 року по 31.12.2016 року, продовжувала виконувати роботу кухаря на тому ж самому робочому місці і на тих же самих умовах в кафе ПАС-34, розташованому в пункті пропуску через державний кордон "Нові Яриловичі". При цьому на [PERSON] та інших працівниікв кафе, продовжувала поширюватися дія Правил внутрішнього трудового розпорядку, а виконуваний нею обсяг роботи залишався незмінним. Укладені між сторонами угоди про виконання роботи кухаря, за своєю сутністю являються строковими трудовими договорами, отже, відповідач зобов"язаний був дотримуватися норм КЗпП України щодо гарантій передбачених для працівників, в тому числі і надання оплачуваних відпусток. Крім того, доводи, викладені відповідачем у запереченнях, які подавалися у різний час, є суперечливими за своїм змістом, а докази, на підтвердження цих заперечень, викликають обгрунтований сумнів щодо їх повноти і достовірності. Представники відповідача в судові засідання не з'являлись, неодноразово надсилаючи клопотання про відкладення розгляду справи та заперечення як на первісні, так і на уточнені вимоги [PERSON] Зокрема, представник відповідача Зінченко А.П. у запереченнях від 13.05.2017 року позов не визнавав з тих підстав, що між сторонами у період з 14.07.2015 року по 31.12.2016 року, існували цивільно-правові, а не трудові відносини, отже, ці відносини врегульовано нормами ЦК України, що підтверджується ро"ясненнями, викладеними у листах Мінсоцполітики № 64/06/187-12 від 20.04.2012 року та № 151/06/186-11 від 16.05.2011 року. За змістом заперечень представника відповідача Зінченко А.П., між УДП "УКРІНТЕРАВТОСЕРВІС", як замовником та [PERSON], як виконавцем, 14.07.2015 року, 01.10.2015 року, 01.11.2015 року, 15.01.2016 року, 01.11.2016 року укладались цивільно-правові договори, предметом яких було виконання позивачем певних видів робіт, зокрема: приготування їжі та обслуговування відвідувачів кафе ПАС-34 "Нові Яриловичі". Доказами існування між сторонами цивільно-правових договорів, є зміст цих угод, за якими [PERSON] зобов'язана була виконувати індивідуально визначену роботу з метою отримання певного результату. За виконувану позивачем роботу [PERSON] отримувала грошову винагороду, а не заробітну плату, про що складалися акти виконаних робіт, які сторонами були підписані. Згідно п.1.3 цивільно-правових договорів, гарантії праці, пільги, компенсації, передбачені КЗпП України при укладенні трудового договору, в тому числі оплачувана щорічна відпустка; оплата днів тимчасової непрацездатності, компенсацію за втрату працездатності в результаті нещасного випадку при виконанні робіт; страхові внески на загальнообов'язкове соціальне страхування у зв'язку із тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, не передбачались. Починаючи з 14.07.2015 року, [PERSON] не подавала заяву про прийняття її на роботу, а УДП "УКРІНТЕРАВТОСЕРВІС" не видавало наказ про прийняття позивача. Записи у трудовій книжці [PERSON] про прийняття на роботу 14.07.2015 року та звільнення з роботи 31.12.2016 року, відсутні. В договорах, укладених 14.07.2015 року, 01.10.2015 року, 01.11.2015 року, 15.01.2016 року та 01.11.2016 року, не зазначені посада, розмір заробітної плати, час роботи, а зазначені предмет (послуга), ціна і строк виконання. Крім того, пунктом 4.1 договорів передбачалась відповідальність сторін за невиконання чи неналежне виконання їх умов, однак застосування матеріальної чи дисциплінарної відповідальності, які є характерними при укладенні трудового договору, не передбачалось. У запереченнях на уточненні позовні вимоги від 19.07.2017 року, представник відповідача Олексієнко Р.О. вказував, що прохання [PERSON] стягнути з УДП "Укрінтеравтосервіс" компенсації за невикористані 35 календарних днів відпустки за період з 15.07.2015 року по 31.12.2016 року, не узгоджуються з положеннями ч.1 ст.2 Закону України "Про відпустки", згідно яких право на відпустки мають особи, котрі перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями, або працюють за трудовим договором у фізичної особи. [PERSON] звільнена з роботи наказом від 13.07.2015 року № 72 та з 14.07.2015 року не являється працівником УДП «Укрінтеравтосервіс». В заяві про уточнення позовних вимог [PERSON] просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 13.07.2015 року, тобто за період з 14.07.2015 року до 14.03.2017 року, що суперечить ч.1 ст.117 КЗпП України. Перед виплатою компенсації за невикористані дні відпустки по 13.07.2015 року, УДП «Укрінтеравтосервіс» повідомляло [PERSON] про розмір заборгованості, шляхом видачі розрахункового листка, однак розмір належних позивачеві виплат при звільненні був спірним, про що зазначено в листі філії «Чернігівський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП від 13.07.2015 року № 131. [PERSON] була належним чином повідомлена про розмір не оспорюваної суми належних їй виплат при звільненні, про строк проведення розрахунку та причини затримки його проведення. До відома [PERSON] було доведено про виникнення спору щодо суми компенсації за невикористані дні відпустки через відсутність у бухгалтерії філії «Чернігівський державний обласний навчально-курсовий комбінат» необхідних документів, а також що для вирішення цього питання у філії буде проведено службове розслідування. Текст листа № 131 від 13.07.2015 року зачитано [PERSON], але позивач відмовилась поставити підпис про ознайомлення з ним та отримати цей документ, про що комісією було складено відповідний акт № 132 від 13.07.2015 року. Крім цього, лист № 131 надіслано поштою на домашню адресу [PERSON] По закінченні службового розслідування 14.03.2017 року було визначено кількість днів невикористаної позивачем відпустки і розмір компенсації, а також невідкладно, а саме 14.03.2017 року, позивачеві виплачено компенсацію в розмірі 3406 грн. 85 коп. Таким чином, правові підстави для стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, відсутні. Що стосується вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за серпень 2015 року та за період з 01 по 14 січня 2016 року, то [PERSON] у той період часу не являлась працівником УДП «Укрінтеравтосервіс». Станом на день розгляду справи судом, заборгованість УДП «Укрінтеравтосервіс» по заробітній платі перед [PERSON] відсутня. Виплата компенсації втрати частини заробітку, у зв'язку із затримкою його виплати та зростанням індексу споживчих цін через затримку його виплати, законодавством не передбачена. Крім того, у період з 01.01.2016 року по 14.01.2016 року, між стронами не існували ні трудові, ні цивільно-правові відносини, оскільки дія останньої цивільно-правової угоди закінчилась 31.12.2015 року, а наступна угода була укладена 15.01.2016 року. Заслухавши пояснення позивача та її представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні сторони не оспорювали той факт, що кафе ПАС № 34 в пункті пропуску "Нові Яриловичі" належало філії "Укрінтеравтосервіс" і в подальшому було підпорядковано філії "Чернігівський державний обласний навчально-курсовий комбінат УДП "Укрінтеравтосервіс". У відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України, вказана обставина не підлягає доказуванню. Таким чином, суд вважає, що належним відповідачем по справі є Українське державне підприємство по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів "Укрінтеравтосервіс". Із записів № № 32-37 у трудовій книжці позивача вбачається, що 09.12.2005 року [PERSON] була прийнята на роботу покоївкою ПАС-34 комплексу "Нові Яриловичі" філії "Укрінтеравтосервіс". 12.11.2008 року [PERSON] була переведена кухарем кафе "Транссервіс" ПАС № 34 "Нові Яриловичі" філії "Укрінтеравтосервіс-Центр". 01.02.2014 року позивач переведена на роботу кухарем ПАС № 34 "Нові Яриловичі" управління транспортних перевезень. 08.07.2014 року [PERSON] переведена на посаду кухаря ПАС № 34 "Нові Яриловичі" управління стратегічного розвитку підприємства. 01.12.2014 року позивач переведена на посаду кухаря ПАС № 34 "Нові Яриловичі" філії "Чернігівський державний обласний навчально-курсовий комбінат" УДП "Укрінтеравтосервіс". 13.07.2015 року [PERSON] була звільнена з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін. Таким чином, записи у трудовій книжці позивача однозначно підтверджують, що починаючи з 09.12.2005 року і до 13.07.2017 року, [PERSON] працювала за безстроковою трудовою угодою у одного і того ж роботодавця. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона, починаючи з з 2001 року постійно працювала кухарем у кафе на автотерміналі, розташованому в с.Скиток Ріпкинського району, фактично за місцем знаходження пункту пропуску через державний кордон "Нові Яриловичі". Вказане кафе належало фактично одному власнику - "Укрінтеравтосервіс", однак підпорядковувалось різним філіям відповідача. В подальшому, кухарем до кафе влаштувалась [PERSON] і їх робочі зміни співпадали. [PERSON] і [PERSON] виконували одну роботу, режим якої становив з 08 години ранку до 03 години ночі кожної зміни. З дня працевлаштування і до липня 2015 року свідок працювала за безстроковим трудовим договором, а в липні 2015 року всі працівники кафе вимушені були звільнитись і укласти окремі трудові угоди з попереднім роботодавцем. [PERSON] також підписувала трудову угоду з відповідачем, однак керівництво не роз"яснювало змісту і правових наслідків підписання сторонами цих угод. Свідку достовірно відомо, що [PERSON] виконувала свої трудові обов"язки в серпні 2015 року, упродовж повного місяця. За новими умовами роботи відпустки персоналу кафе не надавались, а компенсація за невикористані раніше відпустки не виплачувалась, у зв"язку з чим [PERSON] звільнилась з роботи у вересні 2015 року. Після того, як в лютому 2017 року свідок звернулася за правовою допомогою, відповідач виплатив їй компенсацію за раніше невикористаний 71 день відпустки, в сумі близько 2500 грн. При цьому, представники відповідача телефонували [PERSON] і пропонували не звертатися до суду із заявою про стягнення інших сум. Будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що з 2003 року вона працювала буфетницею, а починаючи з 2006 року стала керуючою кафе ПАС № 34. Вказаний заклад харчування у 2015 році був включений в структуру Чернігівського учбово-курсового комбінату, а безстрокові трудові договори з працівниками, в тому числі і з [PERSON], були розірвані 14.07.2015 року. На місці роботи в кафе [PERSON], за дорученням керівництва, виконувала певні організаційно-розпорядчі функції і їй достовірно відомо, що [PERSON] у липні 2015 року та січні 2016 року, виконувала свої трудові обов"язки повний місяць. Звільненим з постійної роботи працівникам, у тому числі [PERSON], компенсації за невикористані відпустки виплачені не були. З 15.07.2015 року [PERSON], за дорученням керівництва, надавала звільненим працівниками для підписання строкові трудові угоди, в яких зазначалося, що особи, які виконуватимуть роботу на користь позивача, не мають право на відпустки. Особам, котрі підписали такі угоди, було доведено, що вони не матимуть гарантій, передбачених КЗпП України, в тому числі на відпутки, компенсації та інші соціальні виплати. Разом з цим, режим та умови роботи працівників кафе не зазнали жодних змін. За час роботи [PERSON] в кафе ПАС-34, заробітна плата працівникам виплачувалася спочатку в готівковій формі по відомостям, а потім через різні банківські установи на карткові рахунки, відкриті зокрема у ПАТ КБ "ПриватБанк", Банк "Фінанси та Кредит" та "Укрексімбанк". Статтями 47, 116 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення провести з працівником повний розрахунок. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Частиною 1 ст.117 КЗпП України передбачено, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною 2 ст.233 КЗпП України передбачено, що у випадку порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Матеріалами, наданими відповідачем, а також виписками з банківських рахунків наданими позивачем, однозначно підтверджується, що при звільненні [PERSON] з роботи за безстроковим трудовим договором, їй була виплачена компенсація за 3 дні невикористаної відпустки, в той час як працівник, за період з 09.12.2010 року по 13.07.2015 року, не використала 100 днів відпустки. Зокрема, з наказу про звільнення № 72 від 13.07.2015 року вбачається, що [PERSON] підлягала виплаті компенсація за з дні невикористаної відпустки. Довідкою відповідача від 13.05.2017 року підтверджується, що [PERSON] не використала 100 днів відпустки. У відповідності до ч.1 ст.83 КЗпП України, при звільненні працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані дні щорічної відпустки. Правовою позицією ВСУ по справі № 6-144 цс13 від 29.01.2014 року, визначено, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст.116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно правової позиції по справі № 6-76 цс14 від 02.07.2014 року, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП обов'язок роботодавця з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає при невиплаті з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Остаточний розрахунок роботодавця з позивачем було проведено 14.03.2017 року, шляхом перерахування на картковий рахунок 3406 грн. 65 коп., за 97 днів невикористаної відпустки, вже після звернення [PERSON] за наданням правової допомоги, що підтверджується матеріалами справи та узгоджується з поясненнями позивача. Згідно довідки про середньоденний та середньомісячний розмір заробітної плати від 13.05.2017 року, середньоденний розмір заробітної плати становить 43 грн. 63 коп., середньомісячний розмір заробітної плати становить 1239 грн. 96 коп. Довідкою від 13.05.2017 року підтверджується, що на день звільнення з роботи [PERSON] 13.07.2015 року, згідно записів у особовій картці працівника, нею не було використано 100 днів відпустки, сума компенсації за які складає 4363 грн. З повідомлення УДП "УКРІНТЕРАВТОСЕРВІС" № 103 від 09.06.2017 року, вбачається, що після звернення [PERSON] у лютому 2017 року до підприємства з приводу невиплаченої компенсації, було з'ясовано, що в наказі № 72 від 13.07.2015 року про звільнення позивача з роботи, зазначено лише 3 дні невикористаної відпустки. В той же час, із записів в особовій картці позивача про використані дні відпусток встановлено, що записи про надання [PERSON] відпусток за період з 09.12.2010 року по 31.11.2014 року відсутні. Таким чином, у березні 2017 року позивачеві було проведено донарахування і виплачено на картковий рахунок 3406 грн. 65 коп. за 97 днів невикористаної відпустки. Таким чином, вказані документи спростовують версію відповідача про існування між сторонами, станом на 13.07.2015 року, спору про належні суми до виплати [PERSON] З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що надані відповідачем копія листа № 131 від 13.07.2015 року на ім"я [PERSON] і копія акта № 132 від 13.07.2015 року - про відмову [PERSON] від підписання листа, є намаганням посадових осіб УДП "УКРІНТЕРАВТОСЕРВІС" переконати суд в безпідставності заявлених позивачем вимог. Достовірність вказаних вище документів викликає у суду обгрунтований сумнів, оскільки лист № 131 та акт № 132 суперечать змісту письмових заперечень предстаників відповідача та документам, які раніше відповідач надіслав у розпорядження суду. Статтею 2 Закону України "Про відпустки" передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності. Право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Згідно ч.1 ст.24 закону "Про відпустки", у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Звільнення [PERSON] з роботи за безстроковим трудовим договором відбулося 13.07.2015 року, а повний розрахунок з нею проведено лише 14.03.2017 року. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню за період з 14.07.2015 року по 14.03.2017 року. Середній заробіток працівника визначається, відповідно до ст.27 Закону України "Про оплату праці", за правилами, передбаченими Порядком, затвердженим Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Згідно п.п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньоденна заробітна плата позивача, згідно довідки наданої відповідачем, становила 43 грн. 63 коп. За період з 14.07.2015 року по 14.03.2017 року кількість робочих днів, згідно зі щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу становить 420 днів. Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню середня заробітна плата в розмірі 18324 грн. 60 коп. (43,63 * 420) = 18324 грн. 60 коп. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Від дня звільнення позивача з роботи за безстроковим трудовим договром, 13.07.2015 року, і до дня проведення з нею фактичного розрахунку пройшов тривалий проміжок часу за який суттєво зріс індекс споживчих цін. Вказана обставина є загальновідомою, отже, вона не підлягає доказуванню. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У відповідності до п.2 Положення про порядок компенсації працівникам втрат частини заробітної плати через порушення строків її виплати, затвердженого Постановою КМУ № 1427 від 20.12.1997 року, така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівнику за період роботи, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифи на послуги зріс більше ніж на 1 %. З урахуванням підвищення цін на споживчі товари і тарифів на послуги, на користь позивача підлягає стягненню (3406 грн. 65 коп.*0,2177) = 741 грн.63 коп. В іншій частині вимог позивача за період з 15.07.2015 року до 31.12.2016 року, необхідно відмовити, з огляду на наступне. У відповідності до чинного законодавства, будь-які роботи на підприємстві фізичні особи виконують на підставі одного чи двох видів договорів: трудового договору або цивільно-правового договору підряду. Трудовий договір, як і договір підряду, за своєю суттю є угодою про працю: одна сторона пропонує (замовляє) роботу, а інша - береться (зобов'язується) її виконувати. Згідно ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У відповідності до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.ч.1, 2 ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. У відповідності до ч.1 ст.854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк. Згідно п.п. 1.1, 1.2, 1.3, 3.1, 3.2 угод укладених між сторонами, замовник доручив, а виконавець взяв на себе зобов'язання по виконанню робіт з приготування їжі та обслуговування відвідувачів кафе ПАС-34 «Нові Яриловичі». Замовник зобов'язався оплатити виконану роботу згідно з актом виконаних робіт, в якому зазначається результат виконаної роботи. Умовами договорів передбачалось, що підрядник виконує роботи на свій ризик, у вільний час і під час їх виконання не має права на одержання допомоги із соціального страхування; не претендує на оплату днів тимчасової непрацездатності, а також компенсацію за втрату працездатності в результаті нещасного випадку при виконанні цих робіт; не сплачує страхові внески на загальнообов'язкове соціальне страхування у зв'язку із тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням. За виконану роботу замовник виплачує виконавцеві суму за надані послуги. Оплата відбувається протягом 20 днів з моменту підписання акту прийому-передачі роботи. За правилами ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що згідно трудових угод від 14.07.2015 року, 01.10.2015 року, 01.11.2015 року, 15.01.2016 року та 01.11.2016 року, 05.05.2016 року [PERSON] зобов'язалась на свій ризик виконати роботу за завданням УДП "УКРІНТЕРАВТОСЕРВІС", а останнє зобов'язалося прийняти та оплатити виконану роботу, отже, між сторонами було укладено договори підряду, у розумінні ст.837 ЦК України. Крім того, сторонами було підписано акти прийому виконаних робіт. Виходячи з аналізу наданих документів та суті правовідносин між сторонами, суд приходить до висновку, що форма договору, в даному випадку, відповідає вимогам ст.208 ЦК України. У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial