Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

19 серпня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що він 28 вересня 1991 року при виконанні трудових обов`язків працюючи на посаді підземного електрослюсаря чергового та з ремонту обладнання шахти «Родіна» ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Криворізький залізорудний комбінат", отримав тілесні ушкодження у виді: закритого перелому лівої п`яткової кістки, забійної рани, лівого колінного суглоба. Ушкодження зв`язок правого колінного суглоба. По факту нещасного випадку на виробництві було проведене розслідування, про що був складений акт форми Н-1 «Про нещасний випадок» № 031 від 30 вересня 1991 року. 17 лютого 1993 року при огляді ЛТЕК, йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 20% по трудовому каліцтву. При повторних оглядах ЛТЕК а також при останньому огляді ЛТЕК який було проведено 20 лютого 2001 року йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 15% по трудовому каліцтву. Крім того 18 вересня 2010 року при виконанні трудових обов`язків працюючи на посаді підземного електрослюсаря (слюсаря) чергового та з ремонту устаткування на підприємстві відповідача, отримав тілесні ушкодження у виді: закритого перелому правого наколінника без зміщення уламків, гемартроз. По факту нещасного випадку на виробництві було проведене розслідування, про що був складений акт форми Н-1 «Про нещасний випадок» № 2 від 23 вересня 2010 року та акт форми Н-5 «Розслідування нещасного випадку» від 23 вересня 2010 року. 15 лютого 2011 року при огляді МСЕК, йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 20% по трудовому каліцтву. При повторному огляді МСЕК 11 лютого 2014 року йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 25% по трудовому каліцтву з яких 20% по травмі виробничій від 18 вересня 2010 року та 5% по травмі виробничій від 28 вересня 1991 року. Крім того позивач зазначив, що він працював з 23 січня 1989 року по 01 вересня 2010 року на посаді підземного електрослюсаря (слюсарем) черговим та з ремонту устаткування шахти «Родіна» РУ К.Лібкнехта ВО «Кривбасруда» правонаступником якого є ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». Внаслідок недосконалості робочого процесу, підпадав під вплив підвищених шкідливих впливів. У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, з вини відповідача, який не забезпечив безпечні та належні умови праці він отримав хронічне професійне захворювання за діагнозом радикулопатія шийна С5, С6 та попереково-крижова L5, S1, переважно справа, з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та периферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФС другого ст.) деформуючого остеоартрозу, в поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів (ПФ першого-другого ст.). (надалі -радикулопатія); Хронічний (пиловий) бронхіт. ЛН першого ст. (надалі - хронічний бронхіт). По факту професійних захворювань було проведене розслідування, про що був складений акт розслідування професійного захворювання форми П-4 від 16 червня 2015 року. За висновком МСЕК серії 12ААА №014800 від 27 жовтня 2015 року позивачу первинно було встановлено 60 % втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності з яких 30% по радикулопатії, 5% - по хронічному бронхіту, 20% травма виробнича від 18 вересня 2010 року та 5% травма виробнича від 28 вересня 1991 року. При повторних переглядах МСЕК останнього разу 27 листопада 2018 року, позивачу було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60 % втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності з яких 30% по радикулопатії, 5% - по хронічному бронхіту, 20% травма виробнича від 18 вересня 2010 року та 5% травма виробнича від 28 вересня 1991 року, визначено потребу у забезпеченні лікарськими засобами, ВМП, санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК серії: 12ААА №054158. Причиною професійного захворювання є робота в умовах впливу шкідливих факторів. У зв`язку із ушкодженням здоров`я через травми отримані в результаті нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання [PERSON] заподіяна моральна шкода, яка полягає у стражданнях яких він зазнав та продовжує зазнавати, в зв`язку з отриманим трудовим каліцтвом, та хронічним професійним захворюванням змінилися його спосіб та якість життя, розмір моральної шкоди він оцінює в розмірі 238380 гривень 00 копійок, яку він просив стягнути з відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат». Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, скористався своїм правом та направив до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд у задоволені позовних вимог позивача відмовити. Позивач, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження, строк своїм правом подати відповідь на відзив не скористався. Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом позивач по справі [PERSON] 28 вересня 1991 року працюючи на посаді підземного електрослюсаря чергового та з ремонту обладнання шахти «Родіна» ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Криворізький залізорудний комбінат", при виконанні своїх трудових обов`язків по заміні кліті, внаслідок нещасного випадку, отримав тілесні ушкодження у виді: закритого перелому лівої п`яткової кістки, забійної рани, лівого колінного суглоба. Ушкодження зв`язок правого колінного суглоба. Зазначений факт підтверджується актом форми Н-1 «Про нещасний випадок» № 031 від 30 вересня 1991 року. Відповідно до п.11.1 акту № 031, вид події - падіння постраждалого з висоти (05). Відповідно до п.13 акту № 031, нещасний випадок, в результаті якого позивачем отримано тілесні ушкодження, стався внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку працівника відповідача За висновком ЛТЕК від 17 лютого 1993 року [PERSON] було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 20% по трудовому каліцтву. При повторних оглядах ЛТЕК а також при останньому огляді ЛТЕК який було проведено 20 лютого 2001 року йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 15% по трудовому каліцтву отриманого в результаті нещасного випадку який мав місце 28 вересня 1991 року. Крім того [PERSON] 18 вересня 2010 року працюючи на посаді підземного електрослюсаря (слюсаря) чергового та з ремонту устаткування на підприємстві відповідача, при виконанні своїх трудових обов`язків, під час пересування на вході у приміщення скіпової підйомної установки ствола шахти «Правда» дільниці № 2 Сервісного управління з ремонту та монтажу шахтного обладнання, внаслідок нещасного випадку отримав тілесні ушкодження у виді: закритого перелому правого наколінника без зміщення уламків, гемартроз. Зазначений факт підтверджується актом форми Н-1 «Про нещасний випадок» № 2 від 23 вересня 2010 року та акт форми Н-5 «Розслідування нещасного випадку» від 23 вересня 2010 року. Відповідно до п.6 акту № 2 від 23 вересня 2010 року: вид події - падіння потерпілого під час пересування (02.1). шкідливий або небезпечний фактор та його значення - фізичний (1.1.1). Окрім цього, вина відповідача підтверджується рішенням засіданням комісії з охорони праці сервісного управління з ремонту та монтажу шахтного обладнання ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» від 27 грудня 2010 року, відповідно до якого, прийнято рішення про зменшення одноразової допомоги позивачу на 5% (п`ять відсотків), що в свою чергу вказує на ступінь вини потерпілого на зазначений відсоток, тим самим встановлено ступінь вини відповідача, який становить - 95% (дев`яносто п`ять відсотків). За висновком МСЕК від 15 лютого 2011 року [PERSON] було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 20% по трудовому каліцтву. При повторному огляді МСЕК 11 лютого 2014 року [PERSON] було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 25% по трудовому каліцтву з яких 20% по травмі виробничій від 18 вересня 2010 року та 5% по травмі виробничій від 28 вересня 1991 року. Крім того як встановлено матеріалами справи [PERSON] пропрацював з 23 січня 1989 року по 01 вересня 2010 року на посаді підземного електрослюсаря (слюсарем) черговим та з ремонту устаткування шахти «Родіна» РУ К.Лібкнехта ВО «Кривбасруда» правонаступником якого є ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», що підтверджується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] . Рішенням Науково-дослідного інституту промислової медицини 13 травня 2015 року [PERSON] було встановлено професійне захворювання за діагнозом - радикулопатія шийна С5, С6 та попереково-крижова L5, S1, переважно справа, з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та периферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФС другого ст.) деформуючого остеоартрозу, в поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів (ПФ першого-другого ст.). (надалі -радикулопатія); Хронічний (пиловий) бронхіт. ЛН першого ст. (надалі - хронічний бронхіт). Як вбачається з матеріалів справи, на підприємстві було проведено розслідування з приводу отримання хронічного професійного захворювання, що підтверджується Актом розслідування хронічного професійного захворювання форми складеним 16 червня 2015 року. За висновком МСЕК серії 12ААА №014800 від 27 жовтня 2015 року йому первинно було встановлено 60 % втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності з яких 30% по радикулопатії, 5% - по хронічному бронхіту, 20% травма виробнича від 18 вересня 2010 року та 5% травма виробнича від 28 вересня 1991 року. При повторних переглядах МСЕК останнього разу 27 листопада 2018 року, йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60 % втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності з яких 30% по радикулопатії, 5% - по хронічному бронхіту, 20% травма виробнича від 18 вересня 2010 року та 5% травма виробнича від 28 вересня 1991 року, визначено потребу у забезпеченні лікарськими засобами, ВМП, санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК серії: 12ААА №054158. Причиною професійного захворювання є робота в умовах впливу шкідливих факторів, умови праці які перевищували встановлені гранично допустимі норми зокрема важкість праці: маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну, кг: підіймання та переміщення (разове) вантажів постійно протягом зміни - 41 при гранично допустимій до 30. Робоча поза, знаходження у нахиленому положенні до 30°/ понад 30°% зміни - 56/12 при гранично допустимій до 25/0. Нахили корпуса (вимушені, більше 30°), кількість за зміну - 194 при гранично допустимих до 100. Аерозоль переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, концентрація в мг/м3: з вмістом кристалічного кремнію діоксиду (Si02) у пилу від 10% до 70% - 4,6 при гранично допустимій до 2,0, що підтверджується Актом розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4 складеним 16 червня 2015 року. Нещасні випадки під час яких було травмовано позивача стались внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку працівників відповідача та обумовлені неналежним виконанням відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов`язків здоров`ю позивача була заподіяна шкода в результаті нещасних випадків на підприємстві відповідача та встановлено, що при виконанні трудових обов`язків здоров`ю позивача була заподіяна шкода професійним захворюванням, так як позивач деякий час працював на підприємстві відповідача, виконуючи роботи в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Відповідно до Закону України "Про охорону праці, на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку показники мікроклімату інші показники умов праці відхиляються від встановлених нормативних показників, що стали причиною профзахворювання позивача. Як встановлено із медичних документів, позивач в зв`язку з отриманим трудовим каліцтвом, та хронічним професійним захворюванням не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується і він взагалі не може вести нормальне життя. Змушений систематично проходити курси амбулаторного лікування, на що витрачає свій час, який раніше використовував на власні справи. Внаслідок таких обмежень він постійно відчуває себе тягарем для сім`ї. Відчуття того, що він ніколи не буде здоровою людиною постійно переслідує його внаслідок чого він постійно перебуває в стані психічного напруження. Внаслідок професійного захворювання докорінно змінився спосіб його життя. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача покращується тимчасово. Позивач має необхідність проходити регулярне стаціонарне лікування так як внаслідок отриманої травми та професійного захворювання у нього виникають біль та набряки правої гомілки, правого колінного суглобу, біль та обмеження. Фізичний стан, самопочуття з часом не покращується, лікування в медичних установах приносить тимчасовий результат, періодично відбуваються загострення - рецидив через затруднену ходу він відчуває болі. Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності у позивача, через що він переживає моральні страждання. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя. Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Первинно право на відшкодування шкоди виникло у [PERSON] коли 17 лютого 1993 року при огляді ЛТЕК, йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 20% по трудовому каліцтву. На час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди передбачалась ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року. Згідно п.5 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Таким чином саме з часу встановлення [PERSON] втрати професійної працездатності - по трудовому каліцтву за висновком ЛТЕК, виникло право на відшкодування моральної шкоди, яку заподіяно внаслідок порушення відповідачем правил охорони труда та недосконалості робочого процесу, а тому спір з приводу її відшкодування повинен вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого такого права. Отже, правовідносини з відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаного з виконання трудових обов`язків регулюються законодавством, чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування такої шкоди, яке настає з дня встановлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності. Зазначене передбачалося як п. 38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472, які діяли до 11.07.2001 року, так і п.1 ч.1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції від 15 березня 2015 року, яким на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» № 77-VIII від 28 грудня 2014 року внесено зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» й викладено його в новій редакції, яка й діє станом на теперішній час. Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливих умови праці були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст. 12 Закону України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472. Таким чином суд дійшов висновку що порядок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності, в даному випадку повинен вирішуватись не на підставі норм КЗпП України та ст. 23, 1167 ЦК України, а у відповідності до положень Закону України «Про охорону праці» та Правилщо діяли на час встановлення [PERSON] стійкої втрати працездатності 17 лютого 1993 року. Так, статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, на власника підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган передбачалося й Правилами. Згідно п.11 Правил в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. При цьому, ст. 440-1 ЦК УРСР в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Крім того вирішуючи питання які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин відповідно до події нещасного випадку який стався з позивачем [PERSON] 18 вересня 2010 року при виконанні трудових обов`язків, а також професійного захворювання отриманого позивачем при виконанні трудових обов`язків, на підприємстві відповідача в період часу з 23 січня 1989 року по 01 вересня 2010 року при виконанні робіт в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суд дійшов висновку, що в даному випадку підлягають застосуванню норми які діяли на час коли позивач отримав трудове каліцтво в результаті нещасного випадку, що стався на виробництві 18 вересня 2010 року, та встановлення позивачу [PERSON] стійкої втрати професійної працездатності. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008, абз. 9 п. 5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України "Про охорону праці", роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством відповідача Публічним акціонерним товариством «Криворізький залізорудний комбінат», суд вважає, що спричинена моральна шкода підлягає компенсації, з огляду на наступне. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Таким чином відшкодування шкоди спричиненої працівникові покладається на власника підприємства, роботодавця. Як роз`яснено у п.9 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та ін. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз`яснення наведені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, ступінь втрати професійної працездатності, її моральні та фізичні страждання, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, і наслідків, що наступили. Також при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує й ту обставину, що [PERSON] протягом досить тривалого часу не звертався з вимогою про відшкодування завданої йому моральної шкоди. З урахуванням ступеню вини відповідача, час роботи позивача на підприємстві відповідача в умовах шкідливих факторів, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний біль, обмежений в можливості роботи в домашньому господарстві, звичайних повсякденних заняттях та активному спілкуванні з сім`єю, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, і вважає необхідним призначити позивачу компенсацію в розмірі 100 000 гривень 00 копійок, що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. У судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Крім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1000 гривень 00 копійок. У відповідності зі ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, постанови Кабінету Міністрів України від 23.06.1993р. №4 72 з наступними змінами та доповненнями «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, ст. 12 Закону України "Про охорону праці", ст. 10, 76, 83, 95, 133, 141, 259, 265 - 268 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial