Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

04.09.2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості. Свої вимоги мотивує тим, що 27.11.2007 року між ВАТ КБ "Надра" та [PERSON] укладено кредитний договір № 08/11/2007/840К3444 строком до 09.11.2035 року на суму 38560,20 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами із розрахунку 13,39% річних. В забезпечення повернення кредиту [PERSON] виступила поручителем виконання зобов'язань позичальником за вказаним договором. Посилаючись на те, що [PERSON] порушила кредитні зобов'язання, в зв'язку чим станом на 26.08.2015 року виникла заборгованість в розмірі 38183,82 дол. США за курсом НБУ еквівалентно 863848,26 грн., позивач просив стягнути на свою користь з відповідачів солідарно вказану заборгованість. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити повністю. В направлених до суду запереченнях в задоволенні зустрічної позовної заяви просив відмовити. В судовому засіданні представник відповідачів заперечив проти задоволення позову і звернувся в суд з зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки в якому зазначав, що позивач в порушення ст.ст. 203, 215, 227 ЦК України, ЗУ "Про захист прав споживачів" надав споживчий кредит в валюті, не маючи індивідуальної ліцензії, не надав письмової інформації щодо сукупної вартості кредиту, повної інформації про умови кредитування в письмовій формі, зарахування щомісячних платежів на погашення тіла кредиту та відсотків проводив на свій розсуд, значно збільшуючи зарахування на відсотки за рахунок зменшення зарахувань на погашення тіла кредиту. Вважає, що умови договору не відповідають вимогам ЦК України, ЗУ "Про захист прав споживачів", іншим положенням чинного законодавства, є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, встановлюючи істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків направлених на погіршення становища позичальника. Ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 30.09.2015 року зустрічну позовну заяву було об'єднано в одне провадження з первісним позовом. Вислухавши представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно положень ст.ст. 1049, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 27 листопада 2007 року між ВАТ КБ "Надра" (правонаступник - ПАТ КБ "Надра") та [PERSON] укладено кредитний договір № 08/11/2007/840К3444, за умовами якого остання отримала грошові кошти у сумі 38560,20 дол. США зі сплатою 13,39% річних, щомісячно протягом усього терміну користування кредитними коштами на 360 місяців до 09.11.2035 року та сплатою комісії за рахунки в розмірі 1,75% від суми виданих коштів. Згідно пунктів 3.3.1-3.3.3 вказаного договору позичальник повинен щомісяця до 10 числа поточного місяця вносити мінімальний необхідний платіж у сумі 444,22 дол. США. Черговість зарахування коштів при наявності заборгованості за кредитом визначена п. 3.5 кредитного договору. 27 листопада 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено також договір поруки, відповідно до умов якого, остання зобов'язалася перед Банком відповідати за неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору № 08/11/2007/840К3444 від 27 листопада 2007 року. Положеннями ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином. Позичальник [PERSON] на протязі 2007-2014р.р. щомісячно сплачувала мінімально необхідні платежі визначені кредитним договором, а з лютого 2015 року припинила сплачувати вказані платежі, внаслідок чого станом на 26 серпня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 38183,82 дол. США, що еквівалентно 863848,26 грн., з яких: 34657,21 дол. США заборгованість за кредитом, в тому числі прострочена, 3056,04 дол. США - заборгованість по сплаті відсотків, 471,57 дол. США пені за прострочення сплати кредиту. Відповідно до норм ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Право Банку вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань про повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених договором, можливих штрафних санкцій в випадку, коли позичальник не вніс чергового платежу передбаченого також пунктом 4.2.4 кредитного договору. Таким чином судом встановлено, що відповідачка [PERSON] неналежним чином виконувала взяті на себе зобов'язання за кредитним договором № 08/11/2007/840К3444, що стало причиною утворення заборгованості і дає право банку вимагати від останньої дострокового виконання кредитних зобов'язань. На підставі викладеного суд вважає, що вимоги банку про стягнення з позичальника залишку кредиту, прострочених відсотків та пені підлягають задоволенню. Що стосується вимог заявлених позивачем до поручителя [PERSON] суд вважає, що вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення боржником своїх зобов'язань. За змістом ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Як вбачається з договору поруки, укладеного між позивачем та [PERSON], в ньому не встановлено строку, а зазначено, що дія даного договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору чи виконання поручителем своїх зобов'язань, згідно з умовами цього договору. В правовій позиції, висловленій у Постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року в справі № 6-53цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). Враховуючи викладене, у позивача право вимоги до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту виникло, починаючи з 11 лютого 2015 року на протязі 6 місяців до 11 серпня 2015 року. З даним позовом до суду позивач звернувся 31 серпня 2015 року. Крім того, пунктами 2.1, 2.3, 2.4 договору поруки від 27 листопада 2007 року передбачено, що Кредитор набуває право вимагати від Поручителя виконання зобов'язання, що витікає з кредитного договору при умові, якщо установлений строк позичальник не виконає зобов'язання вцілому чи в будь-якій частині, а також при умові обов'язкового направлення Поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов'язання Позичальника. У повідомленні повинно бути визначено розмір невиконаних Позичальником зобов'язань. Вказане повідомлення повинно бути здійснено у письмовій формі і буде вважатись поданим належним чином, якщо воно надіслано рекомендованим чи цінним листом (за адресою вказаною в договорі) чи надано особисто Поручителю. В ході розгляду справи встановлено, що кредитор не направляв Поручителю повідомлення з вимогою про виконання зобов'язань Позичальника. За вказаних обставин у позивача право вимоги до Поручителя [PERSON] про виконання обов'язку щодо сплати кредитної заборгованості у солідарному порядку з Позичальником [PERSON] припинилось. Відповідачами заявлено зустрічний позов про визнання кредитного договору № 08/11/2007/840К3444 від 27.11.2007 року та договору поруки від 27.11.2007 року недійсними. Доводи відповідачів про недійсність кредитного договору в зв'язку з наданням кредиту в валюті суд вважає безпідставними. Так, відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 533 ЦК України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року № 15-93 встановлено такий порядок відповідно до якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Судом встановлено, що позивачу видано Національним Банком України 23.08.2002 року банківську ліцензію відповідно до якої має право здійснювати банківські операції визначені ч.1 п.п. 5-11 ч.2 ст. 47 ЗУ "Про банки та банківську діяльність", а також письмовий дозвіл № 21-2 від 04.11.2005 року. Отже, відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного контролю" та пункту 2.3. Положення про порядок видачі банківських ліцензій на виконання окремих операцій" затверджених постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 року позивач отримав у встановленому законом порядку право на здійснення операцій з надання кредитів в іноземній валюті. Крім того, з матеріалів справи також вбачається, що кредитний договір сторонами укладений добровільно за проханням відповідача йому наданий кредит у доларах США (а.с. 103-106) умови договору відповідачка [PERSON] до моменту звернення ПАТ КБ "Надра" не оспорювала, з позовом до суду не зверталась. З інших підстав, зазначених в зустрічному позові відповідачами, кредитний договір № 08/11/2007/840К3444 від 27.11.2007 року та договору поруки від 27.11.2007 року також не можуть бути визнані недійсними. Договором, за положеннями ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Укладаючи Кредитний договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. Як підтверджується копією Анкети-Заяви Клієнта на оформлення Кредитного пакету "Нове житло" (а.с. 103-104), яка підписана безпосердньо [PERSON], остання з умовами кредитування споживчої нерухомості ознайомлена і в випадку, якщо не зможе здійснювати платежі або виконувати будь-які вимоги зазначені в кредитному договорі банк має право вимагати дострокового повернення кредиту і оплати нарахованих відсотків. Крім цього, [PERSON] була ознайомлена зі змістом кредитного договору, в тому числі з вартістю кредиту, його особливостями, інформацією про сукупну вартість кредиту, перевагами та недоліками, що підтверджено її підписом. Викладене свідчить про те, що умови кредитного договору останній були зрозумілі і вона з ними погоджувалася та вважала їх справедливими. Своїм правом про відкликання згоди на укладення кредитного договору [PERSON] не скористалася і отримала кредитні кошти в сумі 38560,20 доларів США та витратила їх за призначенням для придбання житла. Більш того, на протязі 2007-2014р.р. відповідачка [PERSON] виконувала умови спірного договору. Із викладеного слідує, що зміст спірного договору не суперечить нормам чинного законодавства, інтересам держави, суспільства та його моральним засадам. Відповідачка [PERSON] мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним, відповідало її внутрішній волі і спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені кредитним договором. За викладених обставин, у задоволенні вимог про визнання кредитного договору недійним слід відмовити. У зв'язку з відмовою в визнанні кредитного договору недійсним, похідні вимоги про визнання недійсним договору поруки також задоволенню не підлягають. Під час подачі позовної заяви позивач був звільнений від сплати судового збору, відповідно до п. 22 ч.1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір" в редакції, яка діяла на момент звернення 31.08.2015 року. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог на користь держави підлягають стягненню з відповідачки [PERSON] судовий збір в розмірі 3-х мінімальних заробітних плат, який необхідно було сплатити при подачі позовної заяви в розмірі 3654 грн. (1218 грн. х 3). Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial