Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

16 квітня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалося на те, що 10 лютого 2017 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 595648523, згідно якого останній отримав грошові кошти в розмірі 21 200,00 грн. на наступних умовах: строк надання кредиту - 36 місяців; річна відсоткова ставка 0,01%; щомісячна плата за кредитом - 3,39% від суми кредиту, що становить 739,88 грн.;разова плата за кредитом 800,00 грн.; порядок надання кредиту перерахування на рахунок позичальника; у разі укладення договору страхування або договору про надання інших послуг перерахування на оплату страхових або інших послуг; повернення кредиту, внесення плати за ним щомісячно, за графіком платежів згідно додатку до договору; пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань 0,3% від суми прострочення за кожний день прострочення, яка сплачується за повне або часткове прострочення позичальником повернення кредиту та/або внесення плати за кредитом; Відповідно до п. 3 кредитного договору, позичальник [PERSON] доручив ТОВ «ФК ««Центр фінансових рішень» перерахувати за рахунок отриманого кредиту такі суми грошових коштів: переказу до запитання на користь [PERSON] кошти в сумі 20 000,00 грн.; страховий платіж в сумі 400,00 грн. та оплата початкового проценту в сумі 800,00 грн. Умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» є публічною пропозицією ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» укласти кредитний договір (отримати інші послуги). Кредитний договір укладається шляхом приєднання позичальника до цих умов. Приєднання позичальника до цих умов здійснюється через підписання ним заяв за формами, закріпленими додатками до цих умов (заява про приєднання, паспорт кредиту, заява на отримання кредиту) умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» разом із заявою про приєднання, паспортом кредиту і заявою на отримання кредиту становлять кредитний договір. Відповідач [PERSON] ознайомився з кредитним договором, погодився з усіма його умовами, зокрема останній дав зобов`язання виконувати кредитний договір. 19 грудня 2014року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» і відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 595648523-П, відповідно до якого [PERSON] поручилася за виконання [PERSON] умов кредитного договору № 595648523 від 19 грудня 2014 року, відповідно до умов якого поручитель [PERSON] солідарно відповідає за виконання позичальником [PERSON] умов кредитного договору. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору станом на 13 березня 2019 року утворилась заборгованість за кредитом в розмірі 53 707,48 грн.,яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 19 962,19 грн., заборгованості за річними відсотками в розмірі 0,21 грн., заборгованості за щомісячними відсотками в розмірі 23 145,08 грн., заборгованості за штрафними санкціями (пенею) в розмірі 10 600,00 грн. Зазначену суму, а також судові витрати в розмірі 1921,00 грн. позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь. Ухвалою судувід 24 червня 2019 року відкрите провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 18 вересня 2019 року відповідач [PERSON] звернулася до суду з відзивом на позов, згідно якого вимоги не визнала в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність, просила в позові відмовити з огляду на наступне. Позивачем не надано жодних доказів щодо видачі кредитних коштів на суму 21 200,00 грн., жодних первинних документів на підтвердження надання кредиту в зазначеному розмірі товариством не надано, заперечувала проти отримання [PERSON] кредитних коштів в сумі 21 200,00 грн., кошти передбачені на оплату щорічних страхових платежів позичальником не отримувались, оскільки договору страхування взагалі не укладались, при цьому разову плату за надання кредиту додану у вартість кредиту теж отримано не було. Крім того, зауважила, що позивач просить стягнути відсотки та плату по кредиту поза межами дії кредитного договору, що суперечить вимогам ст. 1050 ЦК України. Вказує, що п. 4.7 кредитного договору встановлено, що разова плата за кредитом в сумі 800,00 грн., а також п. 4.8 договору щомісячна плата за кредитом в розмірі 3,39% від суми кредиту , що становить 739,88 грн. згідно графіку платежів суперечить вимогам чинного законодавства Не погоджуючись із пред`явленими вимогами, 18 вересня 2019 року відповідачі [PERSON] , [PERSON] , кожен окремо, звернулися до суду з відзивом, ідентичні один одному, в яких просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з огляду на їх необґрунтованість та недоведеність. Посилалися на те, що позивачем не доведено надання позичальнику [PERSON] кредиту на суму 21 200,00 грн. Зокрема, нарахована сума заборгованості за кредитом не підтверджується належними доказами, а саме позивачем не надані первинні бухгалтерські документи про облік сплачених [PERSON] сум та їх зарахування в рахунок погашення заборгованості по основному боргу та відсоткам. Крім того, наголошують на тому, що п. 4.7 та п. 4.8 Кредитного договору, якими передбачена щомісячна сплата відсотків за кредитом та разовий платіж за надання кредитних коштів в день підписання цього Договору є незаконними та несправедливими у відповідності до приписів ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим, сплачені суми повинні бути зараховані в рахунок погашення заборгованості по кредиту. Одночасно з відзивом, останні подали заяви про застосування строків позовної давності до вказаних правовідносин, в обґрунтування яких посилалися на те, що окремі місячні платежі в межах трирічного строку позовної давності можуть бути стягнуті лише з 05.04.2016 року. До вимог про стягнення пені просили застосувати строк позовної давності в один рік, оскільки її розмір нарахований позивачем з 06.02.2015 року по 05.01.2017 року, тобто більше ніж 2 роки 2 місці від дати нарахування останньої суми пені. У відповіді на відзив представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» посилався на обставини, викладені в позовній заяві, вважає позовні вимоги обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та такими, що підлягають задоволенню. Зазначив, що відповідач [PERSON] ознайомився з кредитним договором та згоден був з його умовами, про що свідчить його підпис як в заяві 595648523 від 19 грудня 2014 року тощо. Тому твердження відповідача про те, що йому не було відомо про Умови отримання кредиту та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» є необґрунтованим та безпідставним. Відповідач [PERSON] був ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору, в тому числі з розміром щомісячних процентів та розміром страхового платежу, що підтверджується його підписом в договорі. Крім того, відповідач [PERSON] з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту до вільно обраної ним фінансової установи, а саме до ТОВ «ФК «ЦФР», отримавши від останнього всю передбачену законодавством інформацію перед укладенням договору, а тому позивачем надано достатньо доказів на підтвердження укладення кредитного договору між позичальником та кредитором. В подальшому представник позивача долучив належним чином завірені письмові докази на підтвердження надання [PERSON] кредиту на зазначену суму. 19 вересня 2019 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», третя особа [PERSON] про визнання частково недійсним кредитного договору, посилаючись на обставини, викладені у відзиві та просив суд: - визнати недійсним пункти 4.7 та 4.8 Кредитного договору № 595648523 від 19 грудня 2014 року, укладений між ним і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень»; врахувати кошти в рахунок погашення заборгованості сплачені ним за недійсними пунктами кредитного договору. Ухвалою суду від 26 лютого 2020 року зустрічний позов прийняти до спільного розгляду з первісним позовом; позови об`єднані в одне провадження; здійснений перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в розгляд справи в порядку загально позовного провадження з призначенням дати підготовчого засідання. Ухвалою суду від 10 серпня 2021 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача за первісним позовом (представник відповідача за зустрічним позовом) Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових послуг» не з`явився, звернувся до суду за заявою, в якій просив розглядати справу без його участі, первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, зустрічні вимоги не визнав, просив зустрічний позов залишити без задоволення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник, кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника останній просив розглянути справу без його участі та участі відповідачів, зустрічні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, первісні вимоги ТОВ «ФК «Центр фінансових послуг» не визнав повністю, просив у їх задоволенні відмовити з обставин, викладених у відзивах та зустрічній позовній заяві. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 19 грудня 2014 року відповідач [PERSON] подав до ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та заяву № 595648523 від 19 грудня 2014 року на отримання кредиту від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», підписанням якої підтвердив згоду, що ця заява разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» становлять кредитний договір між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та відповідачем, як позичальником, а також, отримав примірник кредитного договору № № 595648523 та погодив отримати шляхом роздрукування з веб-сайту кредитодавця умови отримання кредитів від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень». Згідно з заявою № 595648523 від 19 грудня 2014 року відповідач [PERSON] висловив волевиявлення на отримання кредиту від ТОВ\~\~«ФК «Центр фінансових рішень» в розмірі 21 200,00 грн., дата надання кредиту визначена датою 19 грудня 2014 року, а строк , на який надається кредит становить 36 місяців. В цій заяві визначений і разовий платіж в сумі 800,00 грн. та щомісячні проценти в розмірі 3,39 % від суми кредиту за графіком платежів, річні проценти 0,01 % від суми боргу та щоденна пеня в розмірі 0,3 % від загальної суми прострочення. Також в заяві міститься графік платежів, що передбачає щомісячні платежі в період з 06 січня 2015 року по 05 грудня 2017 року, які складаються з суми повернення кредиту\~\~та суми процентів. Визначено в заявах і доручення відповідача надане ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» перерахувати, за рахунок отриманого ним кредиту, такі суми грошових коштів: - 20 000,00 грн. - отримувач АТ «ТАСкомбанк» (переказ до запитання на користь [PERSON] , надання кредиту згідно кредитного договору № 595648523 від 19 грудня 2014 року без ПДВ), зокрема в цій заяві [PERSON] просить утримати з суми наданого кредиту плату за його надання згідно п. 4.7 кредитного договору № 595648523 від 19 грудня 2014 року в розмірі 800,00 грн.; - 400,00 грн. - отримувач ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» (оплата страхового платежу за договором страхування від 15 жовтня 2010 року, зазначені договори страхування долучені позивачем в якості доказу). Згідно заяви від 19 грудня 2014 року відповідач [PERSON] просив перерахувати по кредитному договору № 595648523 від 19 грудня 2014 року в рахунок виконання грошових зобов`язань та погашення поточної заборгованості за його діючим кредитним договором в ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 17 011,00 грн. Призначення платежу: погашення заборгованості згідно договору DNF0AX02001666 від 15 жовтня 2010 року за рахунок кредитних коштів згідно кредитного договору № 595648523 від 19 грудня 2014 року та заяви [PERSON] без ПДВ. Також в цій заяві [PERSON] просив перерахувати з позичкового рахунку суму 2 989,00 грн. на рахунок АТ «ТАСкомбанк». Призначення платежу: переказ до запитання на користь [PERSON] , надання кредиту згідно договору № 595648523 від 19 грудня 2014 року без ПДВ. Також\~\~19 грудня 2014 року відповідачем [PERSON] підписана заява, згідно якої він надав ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» право використовувати інформацію про нього та інше (п. 8). Згідно з платіжним дорученням № 19122014 від 19 грудня 2014 року ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» перерахувало 17 011,00 грн., Банк отримувача ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 17 011,00 грн. Призначення платежу: погашення заборгованості згідно договору DNF0AX02001666 від 15 жовтня 2010 року за рахунок кредитних коштів згідно кредитного договору № 595648523 від 19 грудня 2014 року та заяви [PERSON] без ПДВ. Згідно з платіжним дорученням № 153728861 від 19 грудня 2014 року ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» перерахувало 2 989,00 грн., Банк отримувача АТ «ТАСкомбанк». Призначення платежу: переказ до запитання на користь [PERSON] , надання кредиту згідно договору № 595648523 від 19 грудня 2014 року без ПДВ. В матеріалах справи наявні Умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» в редакції від 14 лютого 2016 року, згідно яких зокрема сторони погодили строк позовної давності в 10 років (п. 7.2 Умов). В той же час, суд звертає увагу на ту обставину, що з даними Умовами був ознайомлений відповідач [PERSON] , оскільки вони містять підпис останнього, а тому не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма кредитного договору. Судом встановлено, що 19 грудня 2014 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» і відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 595648523-П, відповідно до якого [PERSON] поручилася за виконання [PERSON] умов кредитного договору № 595648523 від 19 грудня 2014 року, відповідно до умов якого поручитель [PERSON] солідарно відповідає за виконання позичальником [PERSON] умов кредитного договору. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 13 березня 2019 року, заборгованість за Кредитним договором №595648523 від 19.12.2014 року\~становить 53 707,48 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 19 962,19 грн., заборгованість за річними відсотками в розмірі 0,21 грн., заборгованість за щомісячними відсотками в розмірі 23 145,08 грн., заборгованість за штрафними санкціями (пенею) в розмірі 10 600,00 грн. З довідки про рух коштів відповідача [PERSON] по кредиту від 13 березня 2019 року за вих. № 3107833-SG вбачається, що за період з 19.12.2014 року по 13.13.2019 року сплачено 15 281,15 грн., з яких: річні відсотки - 5,82 грн., щомісячні відсотки 14 035,08 грн., тіло кредиту 1 237,81.Сума несплаченого боргу 43 107,48 грн., пеня та неустойка 10 600,00 грн. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до частин першої, другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Частиною другою\~статті 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою\~статті 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~статті 634 цього Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ТОВ "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень"). Умови договорів приєднання розробляються Товариством, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим товариство має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг товариства) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом\~статті 1056-1 ЦК України\~розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі\~статтею 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом\~статті 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою\~статті 551 ЦК України\~визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою\~статті 1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої\~статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої\~статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій\~статті 509 ЦК України\~вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між товариством та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша\~статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів"\~(далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої\~статті 1 Закону № 1023-XII\~споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули\~Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань"\~від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Тому наявні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору із [PERSON] , Товариство дотрималося вимог, передбачених частиною другою\~статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які були укладені. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої\~статті 530 ЦК України\~за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. У зв`язку з цим, суд вважає, що ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» довело факт надання відповідачу [PERSON] кредитних коштів, які згідно із заявами останнього від 19.12.2014 року перераховані на рахунки, які зазначив [PERSON] , що підтверджується доказами, поданими позивачем. При цьому, в Заяві № 595648523 від 19 грудня 2014 року на отримання кредиту сторони чітко визначили сукупну вартість кредиту, що складається також із щомісячних процентів у розмірі 3,39% від суми кредиту, що складає 739,88 грн., разової плати за кредитом в сумі 800,00 грн., річних процентів 0,01 % та 0,3 % щоденної пені. А тому, враховуючи наведене, твердження [PERSON] про те, що умови кредитного договору п. 4.7 «разова плата за кредитом в сумі 800,00 грн. та п. 4.8 «щомісячні проценти від суми кредиту згідно з графіком платежів» фактично є платою за управління кредитом, тобто комісією, є безпідставними, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічних вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про визнання частково недійсним кредитного договору. Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, який підлягає до стягнення за первісними вимогами, суд враховує наступне. За так, графіком погашення платежів передбачено, що відповідач [PERSON] повинен був здійснити 36 платежів з повернення кредитних коштів на загальну суму 47 099,15 грн., з яких: тіло 21 200,00 грн, річні відсотки 3,35 та щомісячні відсотки 25 898,80 грн. Згідно довідки про рух коштів [PERSON] вбачається, що за період з 19.12.2014 року по 13.03.2019 року з рахунку останнього списувалися кошти на загальну суму 15 281,15 грн., з яких: прострочені річні відсотки 8,26 грн., прострочені щомісячні відсотки 14 035,08 грн., тіло 1 237,81 грн. Таким чином, загальний залишок за кредитом складає 31 818,00 грн., який підлягає поверненню. В той же час, відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник, кожен окремо, просили до вказаних правовідносин застосувати строк позовної давності. Вирішуючи питанні в цій частині, суд зазначає наступне. Главою 19 ЦК України\~визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Так,\~статтею 256 ЦК України\~передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до\~ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2\~ст.258 ЦК України\~відносно неустойки. Частиною 1\~ст. 259 ЦК України\~передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до\~ст. 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно із ч. 1, 5\~ст. 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.2 та ч. 4\~ст. 267 ЦК України). Як вже встановлено,19 грудня 2014 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач [PERSON] отримав строком на 36 місяців, тобто до 05 грудня 2017 року включно, кредитні кошти у національній валюті у розмірі 21 200,00 грн., які зобов`язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 3,39 % щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом та 0,01 % річних. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачу до 5-7 числа кожного місяця (визначеного графіком) кошти у сумі 1 328,87 грн. (щомісячний платіж за період з 05.02.2015 року по 06.11.2017 року, який складається із суми погашення кредиту, щомісячних процентів та річних процентів) упродовж строку кредитування, а також 06.012015 року щомісячний платіж в сумі 588,99 грн. та останній платіж 05.12.2017 року на суму 1 328,58 грн. Вказані умови визначені в Заяві № 595648523 від 19 грудня 2014 року, яка була підписана відповідачем. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. При цьому, строк договору сторони окремо не визначили, а погодили лише строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Наявний у заяві підпис відповідача [PERSON] підтверджує, що останній виявив волевиявлення на отримання кредиту в розмірі 21 200,00 грн. та погодився з умовами та сумами, які підлягають сплаті останнім кожного місяця на користь кредитора.\~У зв`язку з цим,\~посилання відповідача на те, що він не узгоджував вказані умови кредитного договору з ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» не заслуговують на увагу. Разом з тим, оскільки відповідачем Умови отримання кредиту та інших послуг від ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» не підписувались, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19 грудня 2014 року шляхом підписання заяви. Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема в постанові від 30 червня 2020 року у справі № 552/1471/19. Наявні в матеріалах справи копія платіжних доручень про здійснення виплати кредитних коштів спростовує твердження відповідача [PERSON] , про те, що він не отримував кредитні кошти. Таким чином, позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачу [PERSON] в розмірі, зазначеному в кредитному договорі. Однак, всупереч умовам кредитного договору щодо повернення кредиту з процентами періодичними платежами впродовж 36 місяців, відповідач частково здійснював погашення заборгованості по кредиту та не в повному обсязі. Згідно довідки про рух коштів з рахунків останнього списувались кошти на погашення боргу по прострочених щомісячних та річних відсотках, а також три перші місяці з моменту надання кредиту, тобто [PERSON] не виконав свого зобов`язання як щодо здійснення щомісячних платежів в повному обсязі та у строки згідно з графіком внесення платежів, так і щодо погашення всієї суми заборгованості. Визначений позивачем розмір заборгованості в ході розгляду справи відповідачем [PERSON] та його представником не спростований, суду не надано даних ні про виконання зобов`язання останнім, ні на спростування визначених сум в цілому чи окремо по кожному з видів заборгованості. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідач [PERSON] порушив умови кредитного договору та має заборгованість в сумі 53 7017,48 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 19 962,19 грн., заборгованості за річними відсотками 0,21 грн., заборгованості за щомісячними відсотками 23 145,08 грн. та заборгованості за штрафними санкціями (пенею) 10 600,00 грн., що відповідає обставинам справи. В той же час, судом враховується, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2\~ст. 1050 ЦК України\~кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі\~ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо, залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом в постанові Великої Палати від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 05-07 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (36 місяців), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому, встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Позивач звернувся до суду з позовом 05 квітня 2019 року (відмітка з поштового відділення про направлення позовної заяви), тобто до спливу трирічного строку позовної вимоги щодо щомісячних платежів за період з 05.04.2016 року по 05.12.2017 року, в той час як пропустив строк позовної давності за вимогами щодо щомісячних платежів, починаючи з 06.01.2015 року до 07.03.2016 року. У зв`язку з чим, суд вважає слушними доводи сторони відповідача та застосовує строк позовної давності до вимог щодо стягнення щомісячних платежів, починаючи з 06.01.2015 року по 07.03.2016 року. Так, відповідно до Графіку платежів по Кредитному договору № 595648523 від 19 грудня 2014 року у цей проміжок часу з 05.04.2016 року по 05.12.2017 року відповідач [PERSON] мав здійснити 21 (двадцять один) платіж на загальну суму 27 905,98 грн. (1 328,87 грн. х 20 платежів + 1 328,58 грн.), з яких:тіло кредиту 12 367,29 грн., річні відсотки 1,21 грн. та щомісячні відсотки 15 537,48 грн. Зазначена сума підлягає до стягнення на користь позивача. Крім того, умовами договору зокрема сторонами визначений розмір щоденної пені 0,3 % від загальної суми прострочення, а тому нарахування позивачем\~\~заборгованості за пенею в межах строку кредитування в розмірі 10 600,00 грн. слід визнати обґрунтованим. В той же час, оскільки приписами ст. 258\~ЦК України\~визначений річний строк позовної давності відносно неустойки (пені), який на час звернення до суду з позовом сплив, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені з підстав пропуску строку позовної давності. При цьому, визначений строк позовної давності у десять років, що передбачений у п.7.2. Умов отримання кредиту та інших послуг від ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» судом не приймається до уваги, оскільки, як вже вказано вище, ці Умови відповідачем [PERSON] не підписувались, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19 грудня 2014 року. Враховуючи наведене, первісні позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Що стосується вимог до відповідача [PERSON] , як до поручителя, суд зазначає наступне. Як вже встановлено, 19 грудня 2014 року між ТОВ «ФК\~«Центр фінансових\~рішень»і відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 595648523-П, відповідно до якого [PERSON] поручилася за виконання [PERSON] умов кредитного договору № 595648523 від 19 грудня 2014 року, відповідно до умов якого поручитель [PERSON] солідарно відповідає за виконання позичальником [PERSON] умов кредитного договору. Статтею 546 ЦК України\~встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу). Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша\~статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга\~статті 554 ЦК України). Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої\~статті 559 ЦК України\~порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Підпунктами 6.3, 6.4 договору поруки № 595648523-П від 19 грудня 2014 року передбачено, що якщо кредитор протягом 5 (п`яти років) від дня настання строку виконання зобов`язання, забезпеченого встановленою цим договором порукою, не пред`явить вимоги до поручителя, порука припиняється стосовно зобов`язання, щодо виконання якого не було пред`явлено зазначеної вимоги. З припиненням зобов`язання, забезпеченого встановленою цим договором порукою, порука припиняється стосовно припиненого зобов`язання. Враховуючи наведене, оскільки кінцевим терміном повернення зобов`язання сторонами в кредитному договорі, зокрема графіком щомісячних платежів визначений 36 місяців, тобто 05 грудня 2017 року, ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» звернулось до суду з позовом до поручителя в межах строку позовної давності, тобто в межах п`ятирічного строку від дня настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором № 595648523 від 19 грудня 2014 року, що відповідає положенням пп. 6.3 Договору поруки. У зв`язку з чим, первісні вимоги ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» до поручителя [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають задоволенню, а тому остання повинна нести солідарну відповідальність перед кредитором за порушення зобов`язання боржником [PERSON] . Інші доводи сторін за первісним та зустрічним позовами суд не приймає до уваги, оскільки вони не спростовують наведених висновків суду. Як вже зазначалося, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями\~ЦПК України\~на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів"\~встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання частково недійсним кредитного договору та часткове задоволення первісних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», а тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути солідарно заборгованість за кредитним договором № 595648523 від 19 грудня 2014 року в розмірі 27 905,98 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 12 367,29 грн., заборгованості за річними відсотками - 1,21 грн., заборгованості за щомісячними відсотками - 15 537,48 грн., а у задоволенні іншої частини первісних позовних вимог належить відмовити з огляду на вищенаведене. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідачів за первісними позовом на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового зборупропорційно до задоволених вимог в розмірі 960,50 грн. з кожного та враховуючи, що [PERSON] був звільнений від сплати судового збору за подання зустрічного позову на підставі ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», судові витрати належить віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial