Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернувся [PERSON], посилаючись на те, що 10 вересня 2013 року та 18 серпня 2015 року відповідач [PERSON] взяв у нього в борг 1000 доларів США та 2500 грн.. Відповідач зобов'язався повернути борг за розпискою від 10.09.2013 року до 17 вересня 2013 року, а за іншою розпискою до 18.08.2015 року, про що зазначено у розписках. До цього часу грошей відповідач не повернув. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в сумі 26810, 70 грн. виходячи з курсу долара США щодо гривні, який становить 26, 81070 грн. та 2500 грн.. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, підтвердив обставини, зазначені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в сумі 2500 гривень - в частині вимоги про стягнення боргу за договором позики на підставі розписки, за якою мав повернути кошти до 18 серпня 2015 року. Суду пояснив, що фактично кошти за вказаною розпискою він позичив у відповідача на три дні - 15 серпня 2015 року, кошти йому потрібні були для виготовлення ювелірних виробів. Іншу розписку від 10.09.2013 року, на яку посилається позивач і яку останній надав суду, він дійсно особисто написав та підписав в автомобілі відповідача в м. Київ перед спільною їх з позивачем поїздкою в м. Одеса для придбання товару. Проте, зазначену суму коштів він мав взяти у позивача в разі закупки ним (відповідачем) товару. Оскільки він в м. Одеса товару фактично не закупив, потреба в грошах відпала, то і кошти в сумі 1000 доларів США у позивача він не взяв. Проте, розписку у нього він забув забрати. Суд розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно розписки від 10 вересня 2013 року відповідач отримав від позивача кошти в сумі 1000 доларів США на 7 днів (по 17 вересня 2013 року) (а.с. 16). Відповідач, заперечуючи проти позову в частині стягнення заборгованості за вказаною розпискою, підтвердив факт написання та підписання ним особисто даної розписки, проте, зазначив, що фактично вказані кошти в сумі 1000 доларів США він не отримував. Однак, зустрічний позов про визнання договору позики недійсним за його безгрошовістю відповідач не заявляв. Згідно іншої розписки відповідач позичив у позивача 2500 грн. та зобов'язувався повернути їх до 18 серпня 2015 року (а.с. 17). Як пояснив позивач, дана розписка написана та підписана відповідачем особисто, вказану суму коштів відповідач позичив у нього 15 серпня 2015 року на три дні. Вказані обставини визнані та не оспорюються відповідачем, який позов в частині повернення боргу за вказаним договором позики визнав. Відповідно до довідки НБУ вартість 100 доларів США 29 березня 2016 року становить 2628, 0144 грн. (а.с. 20). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 08.02.2016 року позивач направив письмову вимогу відповідачу про повернення боргу, до якої було додано 3 копії розписок. Відповідно до зворотного повідомлення про вручення поштового повідомлення вказана вимога була отримана братом відповідача 10.02.2016 року (а. с. 18-19). Відповідач в судовому засіданні підтвердив факт отримання вказаної вимоги. Проте, заперечує отримання коштів в сумі 1000 доларів США за розпискою від 10.09.2016 р. Доводи відповідача про те, що він не отримував від позивача у позику кошти в сумі 1000 доларів США, не ґрунтуються на матеріалах справи. Зокрема, з розписки від 10.09.2013 р., наявної в матеріалах справи (а. с. 16), вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] 1000 доларів США та зобов'язується дані кошти повернути через 7 днів, про що розписався, шляхом проставлення підпису. Крім того, у відповідності до правової позиції, висловленої у постанові ВСУ №6-50цс15 від 24.02.2016 року, за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Враховуючи наведене, суд вважає, що між сторонами від 10 вересня 2013 року було укладено договір позики, оформлений з дотриманням простої письмової форми шляхом написання вищевказаної розписки (а. с. 16), внаслідок його реального характеру є допустимим та достатнім доказом на підтвердження як факту укладення договору позики та його умов, так і факту передачі відповідачу позивачем 1000 доларів США. Суд вважає, що вимога позивача про стягнення боргу з відповідача за вказаним договором позики в національній валюті є правомірною, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Вищезазначене викладене в Постанові Верховного Суду, Судової палати у цивільних справах Верховного Суду, від 02.07.2014 за № 6-79цс14. Також, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. З урахуванням викладеного та вимог ч. 2 ст. 533 ЦК України, згідно якої сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за вищевказаним договором позики з урахуванням офіційного курсу НБУ України на час ухвалення рішення (100 доларів США - 2628,0144 грн. - а. с. 20) в сумі 26280 гривень 14 копійок коп. (1000 доларів США х 26,28014). В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість в сумі 2500 гривень за договором позики від 15 серпня 2015 року, та 26280 гривень 14 копійок за договором позики від 10 вересня 2013 року, на підтвердження яких позивачем надані суду оригінали письмових розписок. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір до спеціального фонду Державного бюджету України.

Outcome: partial