Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

Представник банку 28.02.2018 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] із вимогами про стягнення заборгованості у розмірі 109422,04 грн. за кредитним договором №б/н від 14.02.2013 року. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 14.02.2013 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н від 14.02.2013 р., згідно з яким відповідачка отримала кредит у розмірі 16000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на дані умови, що підтверджується тим, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 та тарифами банку, складає між ним та Банком Договір, підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов`язання виконав та надав відповідачу кредитні кошти. Між тим, відповідач порушила зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим у неї станом на 18.02.2018 року, виникла прострочена заборгованість по поверненню кредиту, загальна сума якої становить 109 422,04 грн. На даний час відповідач ухиляється від виконання зобов`язань за кредитним договором. Ухвалою суду від 13.03.2018 року (суддя Ільченко Н.А.) було ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. На підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи ухвалою суду від 23.04.2018 року справа прийнята до провадження судді Домусчі Л.В., розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження. Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 19 червня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено у повному обсязі (а.с.53-54). Ухвалою суду від 27.01.2021 року вказане заочне рішення суду від 19.06.2018 року було скасовано та справу було призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 03.03.2021 року. До суду 03.03.2021 року надійшов відзив відповідачки на позов (а.с.154-156), згідно якого заперечувала проти вимог та просила відмовити. Посилалась на те, що не згодна з сумою заборгованості, нарахованою банком, окрім того банк не мав права нараховувати штраф у фіксовані (твердій сумі) та процентному співвідношення, вважає, що це є подвійною відповідальністю. Також вказувала, що між нею та банком не були погоджені усі умови кредитування, оскільки не підписано Умови та правила надання банківських послуг, а отже не визначено належним чином ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитом, а також відповідальність у вигляді неустойки. Також вказала що банк надав їй ще одну карточку, а тому вона і по неї не змогла заплатити. Додатково посилалась на пропуск банком строків позовної давності, оскільки останній платіж було здійснено в кінці 2013 року, з даним позовом банк звернувся до суду в 2018 році. Отже, просила застосувати до правовідносин строки позовної давності, про що надала окрему заяву від 03.03.2021 року (а.с.157-158). Через неявку сторін, розгляд справи 03.03.2021 року був відкладений на 22.03.2021 року. Ухвалою суду від 22.03.2021 року було розглянуто та задоволено клопотання відповідача, витребувано у ПАТ КБ «ПриватБанк»: - належним чином завірені копії кредитних договорів, на підставі яких [PERSON] було видано кредитні картки № [NUMBER] та № [NUMBER] ; - витяг про баланс кредитних карток № [NUMBER] та № [NUMBER] або виписку з особових карткових рахунків [PERSON] № [NUMBER] та № [NUMBER] . Розгляд справи відкладено на 26.04.2021 року. У підготовче засідання 26.04.2021 року з`явилися [PERSON] та представник відповідача - адвокат Костинчук В.В., представник позивача не з`явився. Розгляд справи відкладено на 31.05.2021 року у зв`язку з невиконанням ухвали суду від 22.03.2021 року про витребування доказів. У підготовче засідання 31.05.2021 року з`явилися [PERSON] та представник відповідача - адвокат Костинчук В.В., представник позивача не з`явився. Розгляд справи відкладено на 05.07.2021 року у зв`язку з невиконанням ухвали суду від 22.03.2021 року про витребування доказів, у зв`язку з чим на адресу АТ КБ «ПриватБанк» повторно направлено копію ухвали суду від 22.03.2021 року. У підготовче засідання 05.07.2021 року [PERSON] не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила справу розглядати за відсутністю сторони відповідача. Також просила закрити підготовче засідання по справі та призначити її до розгляду по суті. Представник АТ КБ «ПриватБанк» у підготовче засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Ухвалою суду, повний текст якої складено 06.07.2021 року, підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 16.09.2021 року. У судовому засіданні 16.09.2021 року були присутні відповідачка та її представник - адв. Костинчук В.В. , які заперечували проти вимог та просили відмовити. Відповідачка не заперечувала проти того, що нею в 2013 році була отримана картка з кредитом, проте вже в серпні 2013 році вона припинила його погашати, оскільки «прогорів» бізнес; вона звернулась до банку з проханням переглянути умови повернення кредиту, проте їй почали погрожувати. У подальшому, в 2016 році, їй знову було видано картку із кредитом на новий бізнес, який вона частково сплачувала, проте через проблеми із бізнесом вона погашати кредит припинила в 2018 році. Просила банк про реструктуризацію, проте не було розглянуто це питання. Позов не визнає, оскільки сума боргу є завеликою, та вважає, що пропущені строки давності. Представник відповідачки заперечував проти вимог, посилаючись на те, що між сторонами не було обумовлені всі умови належним чином, відповідачка Умови та Правила надання банківських послуг не підписувала, а анкета-заява умови щодо процентів та пені не містить. Посилався на те, що банк без відома відповідачки збільшував розмір кредиту, без повідомлення на яких умовах, а також змінив номер карткового рахунку та ліміт кредитування. За яких обставин з`явилось два карткових рахунка не зрозуміло. Додатково посилався на пропуск банком строків позовної давності. За викладеного просив відмовити у позові. Представник банку у судове засідання не з`явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином. До суду 03.03.2021 року надійшла заява представника банку, згідно якої просив справу розглядати за їх відсутності. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстави першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Отже, оскільки поважність причин неявки представник позивача суду не повідомив, зважаючи на межі розгляду справи, а також належне сповіщення сторін, наявну заяву сторони позивача від 03.03.2021 року, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до наступних висновків. Згідно матеріалів справи, 14 лютого 2013 року між АТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.10). До кредитного договору банк додав витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду" (а.с.11) та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.12-26). Також банком надано розрахунок заборгованості [PERSON] станом на 31.05.2015 року (а.с.5-6), згідно якого у відповідача за договором №б/н від 14.02.2013 року виникла заборгованість за кредитом - 18 197, 49 грн.; за процентами - 490,63 грн., разом 24 374, 88 грн.. Надано розрахунок заборгованості [PERSON] за вказаним кредитним договором №б/н від 14.02.2013 року, здійснений станом на 18.02.2018 року, згідно якого загальний розмір боргу склав 109 422, 04 грн., з яких: - 51 041,17 грн. - заборгованість за кредитом; - 47 897,09 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 4 797,02 грн. - нараховано пені; - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 5 186,76 грн. - штраф (процентна складова). Звертаючись до суду з позовом, банк посилався на те, що позичальник належним чином умови кредитного договору від 14.02.2013 року не виконує та кредит не повертає, а тому просили стягнути кошти у судовому порядку. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. уд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві позичальника від 14.02.2013 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами за період з 26.03.2013 року по 18.02.2018 року, а також пеню та штрафи нараховані за період із 01.06.2015 року по 18.02.2018 року. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті (https://privatbank.ua), як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, зокрема: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву від 14.02.2013 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Також суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (14.02.2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (28.02.2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. З урахуванням наведеного суд приходить до того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме доданий до позовної заяви витяг з Умов, які надав банк, відповідач розуміла та ознайомилась і погодилась із ними, підписуючи 14.02.2013 року заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідні висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), постанові Верховного суду від 30 червня 2021 року по справі №690/328/20-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії", заява N 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі "Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії", заява N 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі "Кантоні проти Франції", заява N 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі "Вєренцов проти України", заява N 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі "S. W. проти Сполученого Королівства", заява N 20166/92, § 36). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року N 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі N 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Отже, вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, пені та штрафів за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором є безпідставними, оскільки наявні у матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг, які передбачали сплату процентів, пені, штрафів не містять підпису позичальника , а отже, позивачем не доведено, що відповідач, підписуючи анкету-заяву від 14.02.2013 року, погодилася на приєднання до цих Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, ознайомившись з ними. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач розуміла саме ці умови та погодилася з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), саме у зазначених у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Тому у цій справі не можна вважати Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку складовою частиною укладеного між сторонами договору, а тому такі вимоги щодо стягнення 47 897,09 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 797,02 грн. -пені; - 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина); - 5 186,76 грн. - штрафу (процентна складова) не підлягають задоволенню. Із приводу вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 51 041,17 грн., то суд виходить із наступного. Верховний Суд у своїй постанові від 27.03.2020 року по справі № 703/3063/18 прийшов до висновку, що у зв`язку з ненаданням банком доказів видачі кредитної картки та розміру кредиту, суд позбавлений можливості перевірити розмір нарахованих суми боргу відповідачу. Із матеріалів справи не вбачається, що заборгованість про стягнення якої заявлено позов, зокрема за тілом кредиту у розмірі 51 041, 17 грн., виникла на підставі підписаної відповідачем анкети-заяви від 14.02.2013 року. Згідно позову, ліміт кредитування за вказаною анкетою-заявою від 14.02.2013 року був визначений у розмірі 16000 грн., при цьому матеріали справи не містять доказів подальшого збільшення даного ліміту кредитування за згодою позичальника. Окрім того, документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно норм ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. (ч.2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні») Проте, наданий банком розрахунок боргу не містить відомостей про здійснення відповідачем фінансових операцій, встановити із наданих даних час утворення та розмір заборгованості по кредитним коштам та її складових, перевірити правильність нарахування заборгованості неможливо. Окрім того, згідно пояснень сторони відповідача, [PERSON] у подальшому, в 2016 році, був відкритий ще один картковий рахунок з наданням коштів у кредит. Існування двох карткових рахунків підтверджується випискою по рахунку за період із 26.03.2013 року по 21.01.2021 року (а.с.126-137). Згідно додаткового до позову розрахунку- заборгованості то цей розрахунок здійснено за період з 01.06.2015р по 18.02.2018р. Таким чином сума заборгованості складається з боргу за період з 26.03.2013р. по 31.05.2015р. та з 01.06.2015р. по 18.02.2018р. Проте згідно виписки з рахунку наданої банком, вбачається, що ця заборгованість відповідно за двома різними картками. Отже, при таких обставинах даний розрахунок заборгованості не може бути прийнятий судом як допустимий доказ на підтвердження фактів, які підлягають доказуванню у даній справі. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу за тілом кредиту у сумі 51 041,17 грн., заявленій банком до стягнення за анкето.-заявою від 14.02.2013 року . Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року в справі № 703/3063/18. Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог щодо вказаної заборгованості за тілом кредиту у розмірі 51 041,17 грн., а тому в цій частині позову суд також відмовляє. Судом також розглянуто та досліджено заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності. При цьому суд враховує наступне. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК). Між тим, із урахуванням викладеного, зважаючи на те, що в задоволенні позову суд відмовляє за їх необґрунтованості, суд не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача. Згідно вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір позивачу не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed