Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на те, що 28 вересня 2019 року у магазині « [INFO] », що знаходиться у [ADDRESS] , (далі - магазин) та належить ФОП [PERSON] , у присутності свідків, нею було придбано пальто, вартістю 3400 гривень. Під час оплати та отримання товару продавець магазину не надала їй жодних документів, які б підтвердили факт купівлі товару. 03 жовтня 2019 року, користуючись своїми законними правами, вона звернулася у магазин з метою повернення товару та отримання грошей, сплачених за товар, оскільки товар не експлуатувався, збережено його товарний вигляд, цілісність упакування та повертався нею у повній комплектації. Однак, у магазині їй відмовили у такому праві та повідомили, що заберуть товар на реалізацію, і в разі його продажу протягом 14 днів повернуть кошти. На повторне звернення надати розрахунковий документ, що посвідчує придбання та повернення товару, їй відмовили. Після спливу 14 днів, а саме 18 жовтня 2019 року, вона прийшла у магазин, з метою отримання коштів за повернений товар, однак їй вдруге відмовили в поверненні коштів, і власниця магазину, відповідач по справі, у телефонному режимі повідомила, що ніякі кошти повертати не буде. Тоді вона звернулася до поліції із заявою про вчинення відповідачем злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Однак у відповіді ГУ НП в Хмельницькій області від 05 грудня 2019 року їй повідомили, що у зв`язку із відсутністю ознак вчинення кримінального правопорушення її заява не може бути внесення до ЄРДР. Внаслідок незаконних дій відповідача вона залишилася без самого товару та без коштів в сумі 3 400 грн., чим завдано їй матеріальної шкоди на вказану суму. Крім того, позивач вказує, що внаслідок вищеописаних подій вона зазнала значної моральної шкоди, адже перебувала в сильних душевних хвилюваннях. Тому просить стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 3400 грн., моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. та судові витрати. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, представник подав письмову заяву про розгляд справи у його та позивача відсутності, вимоги викладені у позовній заяві підтримав в повному обсязі, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Разом з тим, будучи присутньою в судовому засіданні 08 вересня 2021 року позивач та її представник вимоги позову підтримали з викладених у позові підстав. Відповідач, яка повідомлена про дату, час і місце судового засідання належним чином, в судове засідання повторно не з`явилася, відзив на позов не подала та про причини неявки суд не повідомила. У відповідності до ст. 280 ЦПК України, за відсутності заперечень з боку позивача проти такого вирішення справи, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , суду пояснила, що вона була свідком при поверненні пальто, оскільки воно не підійшло по розміру. На обмін нічого не підійшло, і тоді продавець запропонувала взяти пальто під реалізацію на два тижні, на що [PERSON] погодилася, але на її прохання надати хоча б якийсь документ, який засвідчував придбання або повернення товару, продавець відмовилася надати. Крім того вона була свідком того, що позивач неодноразово зверталася до відповідача з приводу повернення коштів, на що позивач отримувала відмови. Заслухавши вступне слово представника позивача, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи у їх сукупності та взаємозв`язку і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що у магазині « [INFO] », який знаходився у [ADDRESS] , та належить ФОП [PERSON] , придбала пальто, вартістю 3400 гривень. Під час оплати та отримання товару продавець магазину не надала їй жодних документів, які б підтвердили факт купівлі товару. Зазначені обставини жодним чином не спростовані відповідачем. 03 жовтня 2019 року позивач звернулась до продавця магазину з проханням забрати товар, оскільки він не підійшов, та повернути кошти. Однак [PERSON] було відмовлено в поверненні коштів і запропоновано взяти його під реалізацію протягом 14 днів. Після спливу терміну вказаного продавцем, [PERSON] не отримала ні коштів ні товару. Відповідно до ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною третьою статті 42 Конституції України зазначено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів". Цим Законом установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Про факт придбання, замовлення товарів (послуг) у звичайний спосіб засобом доказування є розрахунковий документ - квитанція, товарний чи касовий чек, квиток, талон та ін. (п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII); письмовий правочин; стосовно товару, на який встановлено гарантійний строк - технічний паспорт чи інший документ, що його замінює, з позначкою про дату продажу (п. 11 ст. 8 Закону № 1023-XII). У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" роз`яснено, що вимоги можуть заявляти споживачі, які мають на товари квитанцію, товарний чи касовий чек або інший письмовий документ. Втрата зазначених документів, неодержання їх при придбанні товару чи неможливість їх відновлення не позбавляє споживача права доводити факт купівлі-продажу з допомогою свідків. Тобто, тягар доказування факту придбання, замовлення товарів (послуг) покладається на споживача. Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст. 3 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 3 ст. 698 ЦК України до відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Частиною 1 статті 707 ЦК України зазначено, що покупець має право протягом чотирнадцяти днів не рахуючи дня купівлі непродовольчого товару належної якості, якщо триваліший строк не оголошений продавцем, обміняти його у місці купівлі або інших місцях, оголошених продавцем, на аналогічний товар інших розміру, форми, габариту, фасону, комплектації тощо. У разі виявлення різниці в ціні покупець проводить необхідний перерахунок з продавцем. Якщо у продавця немає необхідного для обміну товару, покупець має право повернути придбаний товар продавцеві та одержати сплачену за нього грошову суму. Вимога покупця про обмін або повернення товару підлягає задоволенню, якщо товар не був у споживанні, збережено його товарний вид, споживчі властивості та за наявності доказів придбання товару у цього продавця. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. При вирішенні спорів про захист прав споживача слід ураховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, лежить на продавцеві. Права та обов`язки споживачів визначені ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Частиною 4 ст. 13 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Враховуючи наведені положення закону, суд оцінює завдану моральну шкоду у розмірі 2000,00 гривень, вважаючи, що у такому розмірі компенсація моральної шкоди буде відповідати понесеним моральним страждання позивача. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно частин першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З матеріалів справи вбачається, що 26 лютого 2020 року між [PERSON] та адвокатом Чухасем Д.О. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії № 799 від 23.08.2012, виданого на підставі рішення Хмельницької кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури № 109 від 27.07.2012) було укладено договір про надання правничої допомоги № 04-02/20-С. Згідно акту № 1-17-05/21 по надання правової допомоги (юридичних послуг) та виконаних робіт, а також детального опису робіт були надані послуги, а саме: з`ясування суті спірних правовідносин, вивчення нормативної правової бази, судової практики, юридична консультація, укладання договору про надання правової допомоги; збір та аналіз необхідних документів для підготовки позовної заяви; складання позовної заяви - витрачено 4 години. Згідно розрахунку № 01-05/21 від 17 травня 2021 року [PERSON] сплачено 3500 грн. витрат на правничу допомогу. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача, 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Судом встановлено, що 07 червня 2021 року [PERSON] подала заяву про здійснення розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, тобто до закінчення судових дебатів. У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», її позовні вимоги немайнового та майнового характеру задоволені, тому, слід стягнути з відповідача судовий збір на користь держави в розмірі 1 681,60 гривень, оскільки позов подано 06 листопада 2020 року.

Outcome: partial