Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

Представник позивача [PERSON], що діє в інтересах позивача [PERSON], звернувся в суд з названим позовом, мотивуючи тим, що з 23.07.1987 року по 23.10.1994 року та з 10.10.206 року по 03.09.2009 року [PERSON] періодами працював на підприємстві вугільної промисловості на підземних роботах, в тому числі на СП «Шахта ім. М.І. Калініна» ДП «Артемвугілля». 30.03.2012 р. працюючи прохідником на шахті ім. М.І. Калініна з [PERSON] стався нещасний випадок, про що складений акт про нещасний випадок на виробництві. З приводу отриманої травми [PERSON] лікувався як на стаціонарі, так і амбулаторно. 30.07.2012 р. при проходження освідчення у МСЕК у зв'язку трудовим каліцтвом йому визначено 30 % (за сукупністю) втрати професійної працездатності, з яких 25% первинно за наслідками трудового каліцтва 30.03.2012 року та 5% повторно за наслідками трудового каліцтва 14.09.1988 року. Крім того наслідок нехтування адміністрацією гірничого підприємства своїм обов'язком по створенню безпечних умов праці [PERSON] отримав під час підземних робіт професійне захворювання (пневмонікоз), яке потягло за собою стійку втрату ним професійної працездатності. Після проходження ним тривалого лікування в умовах стаціонару, пройшов огляд у МСЕК, де 31 липня 2013 року у зв'язку із професійним захворюванням [PERSON] встановлено 60% (за сукупністю) стійкої втрати професійної працездатності, з яких 30% первинно за професійним захворюванням, 25% повторно за наслідками трудового каліцтва 30.03.2012 року та 5% повторно за наслідками трудового каліцтва14.09.1988 року; [PERSON] визнано інвалідом 3 групи. Відповідно до вимог ст. 2371 КЗпП України, ст. 1168 ЦК України вважає, що на користь позивача має бути стягнуто відшкодування моральної шкоди. Моральна шкода полягає в тому, що за наслідками трудового каліцтва та професійного захворювання, отримання інвалідності, настання стійкої втрати професійної працездатності змінилося життя [PERSON], він переніс та продовжує переносити особливі моральні страждання, оскільки загублено важливу частину нормальних життєвих функцій його організму, тривалий час змушений проходити лікування від наслідків захворювання в умовах медичного стаціонару, витримуючи при цьому страждання, переживання у зв'язку із незворотною втратою здоров'я. Через встановлення МСЕК обмеження до фізичної праці [PERSON] не може працювати за спеціальністю. Він відчуває постійний страх за своє здоров'я. Усім цим були порушені плани [PERSON] на подальше життя. Просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] 30 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоров'я, стійкою втратою професійної працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом та професійним захворюванням. У судове засідання представник позивача [PERSON], що діє в інтересах позивача [PERSON] на підставі довіреності, не з'явився, але надав заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, в якій також зазначив, що на задоволенні позову наполягає. Представник відповідача Булгакова С.Л., що діє на підставі довіреності, в судовому позов не визнала, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову тим, що відповідач не має нести відповідальність за спричинення моральної шкоди, оскільки не доведений факт її спричинення, причинний зв'язок з діями відповідача. Зазначила, що відсутня вина підприємства в отриманні професійного захворювання - професійне захворювання позивача накопичувалось тривалий час, позивач, працюючи на підземних роботах свідомо погіршував свій стан здоров'я, вини підприємства не вбачає. Суд, вислухавши доводи представника відповідача, дослідивши в судовому засіданні зібрані в справі докази, вважає встановленим наступне. Позивач [PERSON] з 23.07.1987 року по 23.10.1994 року та з 10.10.2006 року по 03.09.2009 року періодами працював на підземних роботах СП «Шахта ім. М.І. Калініна» ДП «Артемвугілля», що підтверджується копією трудової книжки. Зі змісту акта від 05.04.2012 року за формою Н-1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, вбачається, що 30.03.2012 року на шахті ім. М.І. Калініна внаслідок падіння породи з прохідником [PERSON] стався нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. Згідно висновку комісії спеціального розслідування нещасного випадку, від 30.03.2012 року на шахті ім. М.І. Калініна ДП «Артемвугілля», нещасний випадок з прохідником [PERSON] пов'язаний з виробництвом, що підтверджується актом за формою Н-5 від 05.04.2012 року. 30.07.2012 року позивачу встановлено втрату працездатності в розмірі 30 % (за сукупністю), з яких 25%- первинно за наслідками трудового каліцтва 30.03.2012 року та 5% - повторно за наслідками трудового каліцтва 14.09.1988 року. Цей факт підтверджено копією довідки МСЕК серії 10 ААА № 120940, /а.с.18/. 31.07.2013 року висновком МСЕК від позивачу встановлено 60% (за сукупністю) стійкої втрати професійної працездатності, з яких 30% первинно за професійним захворюванням -пневмоконіоз, 25% повторно за наслідками трудового каліцтва 30.03.2012 року та 5% повторно за наслідками трудового каліцтва14.09.1988 року; [PERSON] визнано інвалідом 3 групи. Цей факт підтверджено копією довідки МСЕК серії 10 ААА № 247497, /а.с.31/. 30.04.2013 року адміністрацією відповідача та Горлівською санітарно епідеміологічною станцією було складено акт форми П-4, згідно з яким проведено розслідування хронічного професійного захворювання - пневмонікозу. Згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання причинами професійного захворювання є відсутність засобів індивідуального захисту, недосконалість технологій, механізмів, робочого інструменту; тривалий та багаторазовий вплив промислового пилу у шкідливих концентраціях, недостатня ефективність засобів пилоподавлення. Цей акт не оспорений сторонами. Згідно із ч. 1 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Таким чином, саме на відповідача закон покладає обов'язки по забезпеченню належних умов праці. Як вбачається з даного акту, відповідач не виконав свої обов'язки з охорони праці. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. В даному випадку Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 р. у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень підпункту "б" підпункту 4 пункту 3 статті 7 Закону України "Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзаців другого, третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,які спричинили втрату працездатності" (справа про страхові виплати.) Конституційний Суд в п. 5 мотивувальної частини рішення роз'яснив, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 2371 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Згідно зі ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Таким чином, правовою нормою, яка передбачає відшкодування моральної шкоди, спричиненої у зв'язку із виконанням трудових відносин є ст. 2371 КЗпП України. У відповідності зі ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода, може, зокрема, полягати у фізичному болю та стражданнях, які особа перетерпіла у зв'язку з каліцтвом та іншим ушкодженням здоров'я. У п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні та фізичні страждання. Отже, між позивачем та відповідачем виникли цивільно-правові відносини по відшкодуванню моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових відносин, які трансформувалися із відносин щодо роботи в умовах праці, безпеку якої в порушення закону не забезпечив відповідач. Таким чином, доводи представника відповідача, викладені у відзові на позов щодо недоведеності факту спричинення моральної шкоди, не є обґрунтованими. Суд вважає, що позивачем, враховуючи його стан здоров'я, строки для звернення до суду, встановлені ст. 233 КЗпП України не дотримані з поважних причин. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить із глибини фізичних і моральних страждань, заподіяних позивачеві втратою професійної працездатності в результаті трудового каліцтва, в результаті чого Петрову первинно в розмірі 25% встановлено втрату професійної працездатності та профзахворювання в наслідок чого Петрову первинно в розмірі 30% встановлено втрату професійної працездатності, він визнаний інвалідом 3 групи. Суд також бере до уваги, що в результаті зазначеного змінився звичний життєвий уклад позивача, він періодично змушений проходити стаціонарне й амбулаторне лікування, що підтверджується виписками з історії хвороби, що обумовило необхідність нести додаткові витрати на лікування. Таким чином значно змінився звичний життєвий уклад позивача, для поновлення попереднього стану потрібні значні зусилля з його боку. З урахуванням викладеного, суд, враховуючи вимоги розумності і справедливості, приходить до висновку, що позов в цієї частині також підлягає частковому задоволенню. З відповідача підлягають стягненню на підставі ст. 88 ЦПК України на користь держави судові витрати в сумі 243гривень 60 копійок.

Outcome: partial