Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

В червні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 11 квітня 2008 року в сумі 95 954,38 грн., з яких 78 596,49 грн. - основний борг, 2 357,89 грн. - 3 % річних та 15 000 грн. - моральна шкода. В обґрунтування позову посилається на те, що 11 квітня 2008 року сторони уклади договір позики, згідно з яким позивач передав, а відповідач отримав грошові кошти в сумі 20 000 грн., що на дату укладення договору позики еквівалентно 2667 євро. Відповідно до розписки відповідачка зазначену суму зобов'язувалась повернути в місячний строк після пред'явлення вимоги [PERSON] про повернення коштів. 27 квітня 2017 року на адресу відповідача позивач направив вимогу, за змістом якої відповідачу був наданий місячний строк для повернення грошей - до 27 травня 2017 року. Але на дату подачі позову відповідач борг не повернула. Також зазначає, що відповідно до договору позики сума що підлягає до стягненню є 2667 Євро, що в гривневому еквіваленті на час звернення з позовом складає 78 596,49 грн. 3 % річних від вказаної суми становить 2 357,89 грн. У зв'язку з тим, що позивачу не було повернуто добровільно у строк передбачений договором у позивача погіршився стан його здоров'я та самопочуття, втратив нормальні життєві зв'язки, тобто було заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 15 000 грн. Позивач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин хоча повідомлявсі належним чином про час та місце судового розгляду. В судовому засідання представник позивач підтримала позов з мотивів викладених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явилась, звернулась в суд з заявами про розгляд справи у її відсутності за участю її представника [PERSON], позов визнає частково, а саме визнала позов в частині стягнення з неї боргу за розпискою у сумі 20000 грн. та 3 відсотки річних в сумі 600 грн. (а.с.36) Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала частково, а саме визнала позов в частині стягнення з неї боргу за розпискою у сумі 20000 грн. та 3 відсотки річних в сумі 600 грн. Згідно ч. ч. 1, 8 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 ЦПК України. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно, повно, об'єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 11 квітня 2008 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000 грн. , що еквівалентно 2667 євро. Вказану суму зобов'язується повернути в місячний строк після вимоги [PERSON] про повернення грошей. (а.с. 10) Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Цивільним законом визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Частина 1 ст. 1049 ЦК України покладає на позичальника обов'язок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно із ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Як вбачається з копії розписки від 11 квітня 2008 року сторони дійшли згоди про те, що позика буде повернута позичальникові [PERSON] в місячний строк після вимоги [PERSON] про повернення грошей. (а.с. 10) 28 квітня 2017 року на адресу відповідача позивач направив вимогу, за змістом якої [PERSON] повідомляє [PERSON], що між ними було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачу було передано 20 000 грн., що на день видачі було еквівалентно 2667 євро. [PERSON] просить відповідача повернути надані грошові кошти в сумі еквівалентної 2667 євро протягом тридцяти днів з моменту отримання цієї вимоги. (а.с.11) Як передбачено ч.3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Тобто зобов'язання позичальника припиняються належним виконанням і з цього часу боржник є особою, яка повністю виконала свої боргові зобов'язання, про що також зазначено й в ст. 599 ЦК України. Зі змісту норм ЦК України, які регулюють спірні правовідносини, слідує, що на іншу сторону договору - позикодавця покладається обов'язок при поверненні позики видати позичальникові розписку про отримання предмета позики (чи його частини) або повернути йому борговий документ (ст. 545 ЦК України). Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли зобов'язання, що випливають з договору позики, що підтверджується розпискою та вважає доведеним факт укладання договору позики між сторонами та невиконання відповідачем [PERSON] взятих на себе боргових зобов'язань з повернення боргу позивачу відповідно до наданої нею розписки. Разом з тим, суд не погоджується з позицією позивача щодо суми неповернутої позики у розмірі 2667 Євро, що на час подачі позову за курсом НБУ на 25 липня 2017 року (термін повернення позики) складає 78 596,49 грн. Так, відповідно до приписів ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В даному випадку дотримана письмова форма договору позики у формі розписки, в якій сторони визначили предмет позики, а саме певну грошову суму, конкретно визначеної грошової одиниці, що була передана позикодавцем позичальникові - 20 000 грн. Зі змісту розписки не випливає, що [PERSON] зобов'язувалась повернути кошти в еквівалентному відношенні до Євро. А тому, суд не погоджується з доводами позивача про стягнення з відповідача в користь позивача боргу в сумі 78 596,49 грн., виходячи з валютного боргу в розмірі 2667 євро. А посилання позивача на вимоги ст. 533 ЦК України є невірним та до даних правовідносин не застосовується. У зв'язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку про невиконання відповідачем взятих на себе боргових зобов'язань з повернення боргу позивачу в сумі 20 000 грн., відповідно до наданої сторонами розписки, які слід стягнути з відповідача в користь позивача. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача в користь позивача трьох відсотків річних, то суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу , в межах заявлених позовних вимог. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. За змістом ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом (правова позиція, викладена у Постанові Верховного суду України від 2 вересня 2015 року у справі № 6-369 цс15). Згідно позовних вимог, [PERSON] просить стягнути з відповідача в його користь 3 % річних у сумі 2 357,89 грн. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовної вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу за договором позики, у сумі 20 000 грн., суд вважає за необхідне задовольнити вимогу і про стягнення 3 відсотків річних, проте суд не погоджується з сумою яку зазначає позивач. Згідно фіскального чеку КМА ПАТ «Укрпошта» від 28 квітня 2017 року (а.с.12) позивач направив поштовим зв'язком вимогу про повернення позики 28 квітня 2017 року, яку [PERSON] зобов'язана була повернути у місячний строк, тобто до 28 травня 2017 року. Враховуючи, що три проценти річних мають нараховуватися на заборгованість за кожний рік окремо, правильними періодами нарахування 3% річних буде з 29 травня 2017 року по 28 травня 2018 року та за період з 29 травня 2018 року по 22 червня 2018 року ( до дня звернення в суд з позовом). У застосуванні 3 відсотків річних можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 року № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 року № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга". При підрахунку 3% річних від простроченої заборгованості за період з 29 травня 2017 року по 28 травня 2018 року (кількість днів прострочення - 365) сума вказаних процентів за договором складатиме 600 грн. та за період з 29 травня 2018 року по 22 червня 2018 року (кількість днів прострочення - 25) - 41.10 грн., що в загальному становить 641 грн.10 коп. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 15 000 гривень, суд приходить до наступного висновку. Статтею 23 ЦК України, встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У відповідності до роз'яснень, які містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»( з наступними змінами і доповненнями), при розгляді питань відшкодування моральної шкоди суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягає наявність такої шкоди. Судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини по виконанню боргових зобов'язань за договором позики. Договором позики, укладеним між сторонами, не передбачено обов'язку сторін по відшкодуванню моральної шкоди. На підтвердження заподіяної моральної шкоди позивач надав копії результату дослідження лабораторії Доктора Рьодгера , які зроблені в Берліні та висновок про первинний огляд, проведений лікарем [PERSON] Лабораторії Рьодгера (а.с.17-18), з яких вбачається, що діагноз у [PERSON]: ЖКБ, Хронічний калькульозний холицестит, помірне загострення. Хронічний реактивний панкреатит, помірне загострення, гіпертонічна хвороба- 2 та діабет 2 типу. Разом з тим, суд звертає увагу, що згідно наданих документів, що позивач проходив терапію діабету 2 типу в 2013 році, в 2015 році були виявлені конкременти в жовчному міхурі. Тобто позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку з наведеними у нього хворобами та не виплатою йому заборгованості по розписці. Таким чином позивач належними та допустимими доказами не довів спричинення йому моральної шкоди, а тому суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: partial