Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя. В судовому засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що сторони уклали шлюб 25.01.1986 року. 18.04.2014 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. В період спільного подружнього життя сторони придбали трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], одноповерховий цегляний будинок, який знаходиться у [ADDRESS] та автомобіль „Мерседес-Бенс”, д.н.з. [NUMBER], 1991 року випуску. Фактично користування вказаним майном відбувається наступним чином: в квартирі [ADDRESS] проживають сторони по справі та їхні двоє дітей, в будинку [ADDRESS] зареєстровані та проживають батьки відповідача, які також і користуються гаражем [ADDRESS], а автомобіль знаходиться у постійному користуванні та володінні відповідача. Документи про право власності, крім квартири в м. Києві, оформлені на відповідача, тому просять визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя, поділити його, виділивши позивачці та визнавши за нею право власності на квартиру [ADDRESS], а відповідачу - одноповерховий цегляний будинок, який знаходиться у [ADDRESS] та автомобіль „Мерседес-Бенс”, д.н.з. [NUMBER], 1991 року випуску. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що квартира [ADDRESS] придбана за гроші його батьків, які продали свій будинок у [ADDRESS] і передали відповідачу під розписку. Позивачка знала про джерело цих грошей, не заперечувала йому, але наполягала, щоб до договору купівлі-продажу допустили і її. Після продажу свого будинку і за відсутності іншого житла батьки відповідача переселились до будинку [ADDRESS], який належить на праві власності [PERSON], де і проживають по теперішній час. Автомобілем він не користується вже 2 роки за станом свого здоров'я, а гаражним боксом на даний час користуватись неможливо, поскільки він не добудований і не має повної площини даху. Тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, однак ухвали інше рішення, за змістом якого залишити у власності відповідача та його батьків квартиру [ADDRESS], а одноповерховий цегляний будинок, який знаходиться у [ADDRESS] та автомобіль „Мерседес-Бенс”, д.н.з. [NUMBER], 1991 року випуску поділити в рівних частках між сторонами. Заслухавши сторони та представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України та ч.1, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка [PERSON] 25.01.1986 року уклала шлюб з відповідачем [PERSON], який був зареєстрований у Жовтневому відділі ЗАГС м. Кривого Рогу, Дніпропетровської області, актовий запис №89, про що вказано у ксерокопії свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.6). Від спільного шлюбу сторони мають повнолітніх дітей: доньку - [PERSON], [INFO] (а.с.8) та сина - [PERSON], [INFO] (а.с.9). Як вбачається з пояснень сторін шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.04.2014 року. Вказане рішення вони не оскаржували. За правилами ч.1, ст.22 КпШС (в редакції 20.06.1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У відповідності до п.1, ст.60 СК України (в редакції 10.01.2002 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України (в редакції 10.01.2002 року) дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу від 26.12.1987 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Криворізької державної нотаріальної контори Герасимовою Л.О. у реєстрі №1-2588, цього дня [PERSON] продав, а [PERSON] придбав одноповерховий цегляний будинок, який знаходиться у [ADDRESS], жилою площею 38,6 м2, розташований на земельній ділянці площею 1178 м2 (а.с.19-20; 130-131). Даний договір було зареєстровано 14.03.1989 року в Міському бюро технічної інвентаризації м. Кривого Рога (а.с.131, зворот. бік). Також згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 5.06.1997 року, [PERSON] придбав автомобіль „Мерседес-Бенс”, д.н.з. [NUMBER], 1991 року випуску, колір - сірий металік, двигун [NUMBER], кузов [NUMBER] та зареєстрував його у Криворізькому МРЕВ (04) ДАІ Дніпропетровської області 31.07.1998 року, отримавши свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] (а.с.18). Аналізуючи докази по справі, суд приходить до висновку, що поскільки вказане майно було придбане подружжям в період їхнього шлюбу і оформлене на відповідача як власника, тому його необхідно визнати спільним сумісним майном подружжя, задовольнивши позов в цій частині. Суд не може покласти в основу рішення показання відповідача [PERSON] про те, що будинок [ADDRESS] був подарований йому його матір'ю [PERSON], пояснення [PERSON], що містяться у нотаріально посвідченій заяві від 12.12.2012 року, про те, що вона подарувала вказаний будинок своєму сину [PERSON], заплативши напряму без укладання договору дарування 18 000 карбованців продавцю [PERSON] (а.с.48) та пояснення [PERSON], що містяться у нотаріально посвідченій заяві від 27.11.2012 року, про те, що він продав вказаний будинок саме [PERSON], отримавши від останньої 18 000 карбованців (а.с.49), поскільки вони спростовуються змістом договору купівлі-продажу, описаного вище, де зазначено, що „Я, [PERSON], одержав від покупця (тобто [PERSON]) гроші повністю до підписання цього договору, продаж цей вчинено за 10 000 карбованців" (а.с.20; 131). При цьому, вказаний договір не визнаний недійсним, не скасований та не оскаржується у судових інстанціях. 19.10.2001 року сторони по справі [PERSON] та [PERSON] спільно придбали квартиру [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу квартири АЕЕ №700793, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за №7749 (а.с.15). Даний договір 19.12.2001 року був зареєстрований в КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" за реєстровим №8434 (а.с.15, зворот. бік; 64). Зазначена квартира є ізольованою, трьохкімнатною жилою площею 42,0 м2, загальною площею 75,25 м2, яка розташована на 3 поверсі 15-типоверхового будинку, що підтверджується копією технічного паспорту квартири (а.с.16-17), в якій за словами сторін зареєстровані вони та їх повнолітні діти. У відповідності до ч.1-2, ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Як наполягає ч.1, ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Таким чином, поскільки в договорі купівлі-продажу спірної квартири не встановлені частки власності покупців, тобто [PERSON] та [PERSON] - сторін по справі, тому даний об'єкт нерухомості належить позивачці та відповідачу на праві спільної сумісної власності. За таких обставин, суд вважає, що поскільки вказаним правочином встановлено їх право спільної сумісної власності на квартиру, тому додатково встановлювати зазначену обставину судовим рішенням немає підстав, а відтак в задоволенні частини позову про визнання майна - квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя необхідно відмовити. Суд також не може покласти в основу рішення показання відповідача [PERSON] про те, що дана квартира була придбана в м. Києві за 22 000 доларів США, які він отримав від своєї матері, яка в свою чергу продала і передала йому кошти, отримані від продажу будинку [ADDRESS], пояснення [PERSON], що містяться у нотаріально посвідченій заяві від 12.12.2012 року (а.с.48), про те, що вона після продажу свого будинку подарувала своєму сину 22 000 доларів США для купівлі квартири в м. Києві, а також зміст розписки від 25.09.2001 року, за якою [PERSON] передала сину [PERSON] 22 000 доларів США для купівлі квартири в м. Києві (а.с.71), поскільки вони спростовуються змістом самого договору купівлі-продажу квартири, а саме: в п.2 зазначено, що продаж вчинено за 13 000 грн., які продавці отримали саме від покупців, тобто від [PERSON] та [PERSON], до підписання цього договору. При цьому сам правочин, який не визнаний недійсним, не скасований та не оскаржується у судових інстанціях, не містить в собі пунктів про повну або часткову сплату вартості квартири покупцями за рахунок грошових коштів інших осіб. Як наголошує ч.1, ст.15 Закону України „Про власність" (в редакції від 26.03.1991 року і діяв до 27.04.2007 року) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. За змістом п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.06.1991 року №5 „Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних з діяльність гаражно-будівельних кооперативів" у справах про право на пай і на гараж судам належить виходити з того, що: б) внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя. Визначаючи розмір часток подружжя в спільній власності на пай і гараж, суд бере до уваги вкладення на це майно, зроблені ким-небудь із подружжя за рахунок роздільної власності. Оскільки гараж є неподільним майном, у разі спору між подружжям питання про залишення гаража одному з них і присудження грошової компенсації за частку в майні іншому розв'язується з урахуванням правил шлюбно-сімейного законодавства. Приймаючи до уваги цільове призначення гаража, інтереси неповнолітніх дітей, які залишились з подружжям, заслуговуючі на увагу інтереси одного з них, вибуття дружини в іншу місцевість, досягнуту сторонами угоду, інші подібні обставини, гараж може бути залишений судом дружині, що не є членом кооперативу, але має потребу в гаражі для автотранспортного засобу. Як передбачає ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. У відповідності до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз'яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що: б) при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Як встановлено судом, сторони мають на час розгляду справи недобудований гараж [ADDRESS]. При цьому відповідач [PERSON] стверджував, що будівництво його не завершено, але який ступінь готовності сказати не зміг, він переконаний, що гараж не прийнятий у експлуатацію державними органами і свідоцтво на право власності відповідач не отримував, пайовий внесок вносив його батько, але яку суму і чи всю чи частково не знає. Позивачка та її представник будь-якої інформації щодо вказаного гаража не мають. При цьому, суд не може покласти в основу рішення суду зміст довідки голови правління ГБК „Центральний" Гаруса А.Г. (а.с.136) про те, що [PERSON] є власником побудованого гаража [ADDRESS] в даному ГБК на підставі рішення Жовтневої районної ради народних депутатів м. Кривого Рога, поскільки він спростовується показаннями самого відповідача, який пояснив про відсутність більшої частини даху в гаражі, а також вказане рішення органу місцевого самоврядування не є підставою для набуття права власності відповідачем на гараж. Будь-яких інших доказів про набуття права власності на вказаний гаражний бокс сторони не надали, включаючи кількість і вартість будівельних матеріалів зазначеного об'єкту незавершеного будівництва. За таких обставин, в задоволенні частини позову про визнання гаражного боксу [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя та виділення його в порядку поділу майна відповідачу необхідно відмовити. Згідно п.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до п.1, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як зазначає п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В ході розгляду даної цивільної справи сторони не надали доказів і не дійшли згоди щодо вартості будинку в [ADDRESS], автомобіля „Мерседес-Бенс”, д.н.з. [NUMBER], гаражу [ADDRESS] в ГБК „Центральний", а з ринковою вартістю квартири [ADDRESS] в 775 010 грн., яка була встановлена за зверненням позивачки звітом про оцінку майна ФО-П [PERSON] станом на 5 грудня 2012 року (а.с.51-58), не погодився відповідач, вважаючи цей розмір завищеним. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17.09.2013 року було призначено судову будівельно-технічну, а також судову автотоварознавчу експертизи для встановлення дійсної ринкової вартості вказаного майна подружжя, що підлягає поділу, на час розгляду справи (а.с.94-95). Однак жодна із експертиз не була виконана: автотоварознавча - в зв'язку з ненаданням об'єкту дослідження (а.с.120), будівельно-технічна - в зв'язку з ненаданням додаткових матеріалів (а.с.123). За таких обставин, суд вважає, що поскільки на час розгляду справи неможливо становити вартість майна, набутого подружжям, розділити його між ними з визначенням компенсації одному із подружжя, так як щодо поділу між ними існує спір, тому суд вважає необхідним встановити частки кожному із подружжя в спільному майні без виділення його кожному із сторін. Виходячи із рівності частки майна дружини та чоловіка, суд вважає необхідним визнати окремо за кожним: позивачкою та відповідачем право власності на 1/2 частину будинок [ADDRESS] та автомобіль „Мерседес-Бенс”, д.н.з. [NUMBER]. Згідно ст.79; 88 ЦПК України, задовольняючи цивільний позов частково, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, виходячи із пропорційно задоволених вимог, враховуючи і визнання права власності за кожним із сторін (3441 грн. : 2 = 1720 грн. 50 коп.), в решті суми необхідно відмовити.

Outcome: partial