Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

25 травня 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] в якій позивач просить суд стягнути з відповідачки на його користь грошові кошти згідно розписки в сумі 7681,40 грн., 3 відсотки річних у сумі 573,26 грн., інфляційні втрати у сумі 6 368,99 грн. та моральну шкоду у сумі 2000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що згідно з розпискою від 10.10.2013р., яка видана відповідачкою, остання позичила у нього 7681,40 грн. і яка зобов'язувалась повернути 1 тис. грн. до 10.11.2015р., а решту за домовленістю на протязі 6 місяців. Однак, відповідачка такі кошти не повертає, у зв'язку із чим він направив письмову вимогу 12.04.2016р., а в подальшому звернувся до суду. Також, позивач вважає, що на таку суму він підставно нарахував інфляційні втрати та 3 відсотки річних за період з 11.11.2013р. по 04.05.2016р. Окрім того вказує, що такими діями йому завдано моральної шкоди, яку він оцінив у сумі 2 тис. грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав наведених у позовній заяві. Зокрема, позивач зазначив, що в 2013 році він здійснював постачання товарів у магазин, де відповідачка здійснювала реалізацію товарів. В цьому році у неї виникли фінансові проблеми і вона звернулася до нього із проханням позичити кошти і він їй позичив 7681,40 грн., з яких 400 грн. вона йому повернула. Причому позивач відзначив, що сума така частково виникла за реально передані кошти у сумі 7400 грн., а решта це борг за товар. Відповідачка в судове засідання прибула та проти задоволення позову заперечила повністю. Зокрема, суду пояснила, що вона дійсно працювала продавцем у магазині, де позивач завозив товар. Розписка, яку вона видала була написана як борг за товар, який вона реалізовувала і жодного боргу у неї на даний час немає перед позивачем. Позивачка категорично заперечила факт отримання грошей у позику від позивача і вказала, що кошти за товар були нею повернуті у повному обсязі. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. [PERSON] 10.11.2013р. підписала розписку згідно якої зазначила: "Я, [PERSON] винна [PERSON] 7.681,40 грн. Зобов'язуюсь віддати 1.000 грн.". Нижче міститься напис "- 400,00 грн." та підпис [PERSON] Факт написання такої розписки та підписи на ній не заперечуються сторонами. Сторонами заперечується правова природа походження такого зобов'язання та факт його повернення/неповернення. Розглядаючи даний спір, суд виходив із наступних мотивів та положень закону. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України у своїй Постанові №6-1967цс15 від 11.11.2015р. вказав, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. У цій справі, суд відмовив у стягненні з тих міркувань, що розписка про отримання грошових коштів не містила зобов'язання про їх повернення. Застосовуючи положення ЦК та вищенаведену правову позицію ВСУ, суд дійшов до висновку, що розписка, яка виписана відповідачкою, містить обов'язок щодо повернення лише 1000,00 грн., а сам факт вказівки на те, що позивачка винна 7681,40 грн. не свідчить про наявність у неї зобов'язання на повернення цієї суми, а відповідно і не може бути підставою для її стягнення судом. Відтак, проаналізувавши зміст розписки від 10.11.2013р. суд дійшов до висновку, що 1000,00 грн. підпадає під ознаки позики, так як містить дані про особу позикодавця та позичальника, дату отримання та зобов'язання повернути. Причому, суд також враховує, що 400 грн. з цієї суми повернуто, про що міститься запис на такій розписці та що не заперечується обома сторонами, а отже не підлягає доведенню (ст. 61 ЦПК). Таким чином, сума боргу, яка підлягає до повернення із існуючого зобов'язання, яке підтверджено належним чином, становить 600,00 грн. Вирішуючи питання про строк повернення позики, суд виходить із того, що такий не встановлений у розписці, а посилання позивача на певні строки у його позовній заяві ніяким чином не доведені. Так, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Оцінюючи вимогу позивача від 12.04.2016р. (а.с. 9), суд не бере її до уваги, як таку, від якої слід відраховувати строк повернення, так як відповідачка заперечує факт її отримання, а надані позивачем докази направлення не доводять такого факту. Зокрема, поштова квитанція, на яку посилається позивач не приймається судом як доказ, так як з неї видно, що лист був відправлений на Львівський окружний суд, а дата відправлення (05.04.2016р.) передує даті підписання вимоги (12.04.2016р.), тобто така квитанція не стосується даної справи. Відтак, судом не встановлено, ані дати повернення коштів, які б визначались у розписці, ані вимоги в розумінні абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК. Разом з тим, як зазначено у п. 24 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012р. "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", пред'явленням вимоги є як направлення/вручення вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення позову. Отже, суд вважає, що факт пред'явлення позову кредитором до боржника є сам по собі вимогою, а відтак дає підстави для висновку, що строк виконання зобов'язання по поверненню коштів настав. Тому, суд задовольняє вимоги позивача в частині 600,00 грн., які такі, що є підставними та доведені у встановленому законом порядку. В іншій частині суми основного боргу суд відмовляє, так як відносно цієї суми відсутнє зобов'язання зі сторони відповідачки щодо його повернення. Вирішуючи вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд виходив із наступного. Так, суд в цілому погоджується із правом позивача на нарахування інфляційних втрат та 3% річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму зобов'язання у розмірі 600 грн. Однак, досліджуючи можливість стягнення таких нарахувань в межах даної справи, суд дійшов до висновку, що такі не можуть бути задоволені виходячи із наступного. Як видно із вимог позивача, він просить стягнути такі нарахування за період з 11.11.2013р. по 04.05.2016р. Водночас, до суду позивач звернувся 25.05.2016р. Як зазначалось вище, аналіз фактичних обставин справи та норм закону свідчить, про те, що строк виконання зобов'язання відповідачки слід обчислювати з моменту пред'явлення вимоги (позову), тобто не раніше аніж з 25.05.2016р. Відтак будь-які нарахування інфляційних втрат та 3% річних до цього часу є безпідставні, так як положення ч. 2 ст. 625 ЦК застосовуються лише щодо простроченого виконання зобов'язання. Отже, суд дійшов до висновку, що позивач просить стягнути такі нарахування за період, коли вони не могли бути нараховані. Щодо нарахування таких інфляційних втрат та 3 % річних після звернення з позовом, то суд відзначає, що такі судом самостійно не можуть бути нараховані виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК), який передбачає, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог. Разом з тим, позивач не позбавлений права на звернення до суду із окремим позовом, де можуть бути нараховані такі кошти після настання строку виконання зобов'язання. Щодо моральної шкоди, яку просить стягнути позивач, то суд відмовляє у задоволенні таких вимог, так як ані норми чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини (Позика), ані укладеним між сторонами договором не передбачено право на відшкодування моральної шкоди. В той час, як у випадку порушення зобов'язання, моральна шкода може бути відшкодована лише тоді, коли це встановлено договором або законом (стаття 611 ЦК). Тому, позовні вимоги позивача підлягають до частково задоволення.

Outcome: partial