Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд з названим позовом, мотивуючи тим, що він періодами працював на підприємствах вугільної промисловості на підземних роботах в тому числі з 28.05.1990 року по 15.04.2009 року на шахті « ім. В.І. Леніна» ДП «Артемвугілля»; трудовий договір з ним розірвано на підставі ст.40 ч.2 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю за станом здоров'я . Внаслідок нехтування адміністрацією гірничого підприємства своїм обов'язком по створенню безпечних умов праці він отримав під час підземних робіт професійне захворювання (коніотуберкульоз), що потягло за собою стійку втрату ним професійної працездатності. Після проходження ним тривалого лікування в умовах стаціонару він 15.04.2009 року пройшов огляд у МСЕК, у зв'язку із професійним захворюванням йому встановлено 40 % стійкої втрати професійної з працездатності з 08.04.2009 року з переоглядом та третю групу інвалідності . Пройшовши переогляд 06.06.2012 р., у зв'язку із професійним захворюванням йому у зв'язку із професійним захворюванням встановлено 50 % /повторно/ стійкої втрати професійної працездатності з 01.05.2012 року по 01.07.2014 року та третю групу інвалідності. Відповідно до вимог ст. 2371 КЗпП України, ст. 1168 ЦК України вважає, що на його користь має бути стягнуто відшкодування моральної шкоди. Моральна шкода полягає в тому, що за наслідками професійного захворювання, отримання інвалідності, настання стійкої втрати професійної працездатності змінилося його життя, він переніс та продовжує переносити особливі моральні страждання, оскільки загублено важливу частину нормальних життєвих функцій його організму, тривалий час змушений проходити лікування від наслідків захворювання в умовах медичного стаціонару, витримуючи при цьому страждання, переживання у зв'язку із незворотною втратою здоров'я. Через встановлення йому МСЕК обмеження до фізичної праці він не може працювати за спеціальністю. Взагалі, він не може виконувати працю, пов'язану з будь-якими навантаженнями. Він відчуває постійний страх за своє здоров'я. Усім цим були порушені його плани на подальше життя. Позивач моральну шкоду оцінює в 300 000 грн. Уточнивши позовні вимоги, просить стягнути з Державного підприємства «Артемвугілля» зазначену суму. У судове засідання позивач не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутність, в якій просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача Єрьоменко Д.Е., що діє на підставі довіреності, в судовому позов не визнав, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову тим, що відповідач не має нести відповідальність за спричинення моральної шкоди, оскільки не доведений факт її спричинення, причинний зв'язок з діями відповідача. Зазначив, що відсутня вина підприємства в отриманні професійного захворювання - професійне захворювання позивача накопичувалось тривалий час, позивач, працюючи на підземних роботах свідомо погіршував свій стан здоров'я, вини підприємства не вбачає. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши в судовому засіданні зібрані в справі докази, вважає встановленим наступне. Позивач періодами працював на підприємствах вугільної промисловості на підземних роботах в тому числі з 28.05.1990 року по 15.04.2009 року на шахті « ім. В.І. Леніна» ДП «Артемвугілля», трудовий договір з ним розірвано на підставі ст.40 ч.2 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки. 27.03.2009 року адміністрацією відповідача та Горлівською санітарно епідеміологічною станцією було складено акт форми П-4, згідно з яким проведено розслідування хронічного професійного захворювання - коніотуберкульоз. Згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання причинами професійного захворювання є недосконалість технології, механізмів, робочого інструменту, відсутність засобів індивідуального захисту. Цей акт не оспорений сторонами Згідно із ч. 1 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Таким чином, саме на відповідача закон покладає обов'язки по забезпеченню належних умов праці. Як вбачається з даного акту, відповідач не виконав свої обов'язки з охорони праці. За наслідками огляду у МСЕК, 15.04.2009 р. у зв'язку із професійним захворюванням позивачу встановлено 40 % стійкої втрати професійної з працездатності з 08.04.2009 року з переоглядом та третю групу інвалідності, що підтверджено довідкою МСЕК серії ДОН-04 № 078550. Пройшовши переогляд у МСЕК, 06.06.2012 р. у зв'язку із професійним захворюванням [PERSON] у зв'язку із професійним захворюванням встановлено 50 % /повторно/ стійкої втрати професійної працездатності з 01.05.2012 року по 01.07.2014 року та третю групу інвалідності, що підтверджено довідкою МСЕК серії 10 ААА № 120605. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. В даному випадку Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 р. у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень підпункту "б" підпункту 4 пункту 3 статті 7 Закону України "Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзаців другого, третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,які спричинили втрату працездатності" (справа про страхові виплати.) Конституційний Суд в п. 5 мотивувальної частини рішення роз'яснив, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 2371 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Згідно зі ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Таким чином, правовою нормою, яка передбачає відшкодування моральної шкоди, спричиненої у зв'язку із виконанням трудових відносин є ст. 2371 КЗпП України. У відповідності зі ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода, може, зокрема, полягати у фізичному болю та стражданнях, які особа перетерпіла у зв'язку з каліцтвом та іншим ушкодженням здоров'я. У п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні та фізичні страждання. Отже, між позивачем та відповідачем виникли цивільно-правові відносини по відшкодуванню моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових відносин, які трансформувалися із відносин щодо роботи в умовах праці, безпеку якої в порушення закону не забезпечив відповідач. Отже, доводи представника відповідача щодо недоведеності факту спричинення моральної шкоди, не є обґрунтованими. Суд вважає, що позивачем, враховуючи його стан здоров'я, строки для звернення до суду, встановлені ст. 233 КЗпП України не дотримані з поважних причин. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить із глибини фізичних і моральних страждань, заподіяних позивачеві втратою професійної працездатності в результаті професійного захворювання, а також того, що в результаті цього позивачу первинно в розмірі 40% встановлено втрату професійної працездатності у зв'язку з хронічним професійним захворюванням - коніотуберкульоз, він визнаний інвалідом ІІІ групи. Суд також бере до уваги, що в результаті названого професійного захворювання змінився звичний життєвий уклад позивача, він періодично змушений проходити стаціонарне й амбулаторне лікування, що підтверджується виписками з історії хвороби, що обумовило необхідність нести додаткові витрати на лікування. Таким чином, значно змінився звичний життєвий уклад позивача, для поновлення попереднього стану потрібні значні зусилля з його боку. З урахуванням викладеного, суд, враховуючи вимоги розумності і справедливості, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача слід стягнути у відшкодування моральної шкоди 12000грн. На підставі ст.ст. 153, 2371 КЗпП України,

Outcome: partial