Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 25.11.2005 року по даний час. У період шлюбу у сторін по справі народився син [PERSON] , [INFO] . З моменту окремого проживання сторін по справі відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 4000, 00 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до повноліття дитини. 19.11.2019 року до суду надійшов Відзив на позов відповідача, відповідно до якого він позовні вимоги визнає частково, не заперечує проти стягнення з нього аліментів у розмірі 2218, 00 грн. Також вказує про те, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих витрат, які вона здійснює на утримання сина, а тому її доводи є безпідставними. На підставі викладеного відповідач просить позовні вимоги задовольнити частково. У судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково з підстав, зазначених у Відзиві на позов. Представник відповідача у судовому засіданні підтримав пояснення відповідача, просив позов задовольнити частково. Вислухавши пояснення позивачки, відповідача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25.11.2005 року по даний час, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. У період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . На даний час неповнолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю, знаходиться на її утриманні. Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачка на даний час працює, отримує заробітну плату, середній розмір якої становить 15000, 00 грн. Відповідач на даний час не працює, доходу не має. Також при розгляді справи встановлено, що відповідач за період з серпня 2019 року (фактичного припинення сімейних стосунків) до листопада 2019 року надавав позивачці матеріальну допомогу на утримання сина на загальну суму приблизно 12000, 00 грн. шляхом перерахування на картковий рахунок позивачки. Даний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи по суті та не заперечувався сторонами у справі. У своїх позовних вимогах позивачка просить суд стягнути з відповідача аліменти у розмірі 4000, 00 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов?язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 9 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Як встановлено при розгляді справи та підтверджено належними доказами, з моменту припинення сімейних стосунків між сторонами неповнолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні, що підтверджується письмовими матеріалами справи. При цьому батько дитини також приймає участь у житті дитини, надає матеріальну допомогу, але при цьому позивачка вважає, що розмір допомоги, що надається відповідачем, є недостатнім, а тому наполягає на стягненні аліментів у судовому порядку. Враховуючи вимоги діючого законодавства, а також ту обставину, що матеріальна допомога, яку періодично надає відповідач, має мінливий характер, нестабільний розмір, бажання позивачки, щоб відповідач сплачував аліменти в офіційному порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення аліментів є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується розміру аліментів, що підлягає стягненню, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров?я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати стан здоров"я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням вимог діючого законодавства, пояснень сторін, наданих ними письмових доказів, при визначенні розміру аліментів, що підлягає стягненню, суд враховує той факт, що неповнолітня дитина перебуває на утримання матері, яка працює, отримує заробітну плату, матеріальний стан батька, який хоча на даний час і не працює, але при цьому є працездатною особою, а тому має можливість працювати та надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Таким чином, при вирішенні питання щодо розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, судом враховуються вимоги ст. 182, 183 Сімейного Кодексу України, обставини справи, а тому суд приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі, зважаючи на те, що відповідач постійної роботи та заробітку не має. В обґрунтування розміру аліментів, що підлягають стягненню, позивачка надала суду пояснення щодо витрат на дитину щомісячно, але суд вважає, що дані пояснення у повному обсязі не можуть бути враховані судом, оскільки не підтверджені письмовими доказами, при цьому слід також зауважити про обов`язок обох батьків утримувати неповнолітню дитину. Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для дитини відповідного віку від 6 до 18 років визначений з 01.12.2019 року у розмірі 2218, 00 грн. А тому суд вважає, що саме такий розмір аліментів і повинен бути стягнутий з відповідача на користь позивачки, оскільки він є обґрунтованим та відповідає потребам дитини у даному віці. При цьому суд зауважує, що аліменти підлягають стягненню з дати звернення до суду. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини у розмірі 2218, 00 грн. щомісячно, починаючи з 17.10.2019 року (дати звернення до суду), і до повноліття дитини. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial