Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

В грудні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення з Державного територіально-галузевого об"єднання "Південно-західна залізниця" (далі - ДТГО "Південно-західна залізниця") середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30 073 грн., мотивуючи такими обставинами. З 30 листопада 1997 року вона працювала у відповідача провідником пасажирських вагонів, 3 липня 2012 року була звільнена в зв'язку з припиненням дії контракту. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 вересня 2012 року вона поновлена на цій посаді, без вирішення питання про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Оскільки на час її звернення до суду вся сума заробітної плати їй не була виплачена, позивачка, посилаючись на вимоги ст.ст. 116, 117 КзПП України, просила стягнути з відповідача середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні за період з 4 липня 2012 року по 9 грудня 2013 року в сумі 30 073 грн.. Заявою від 10 січня 2014 року [PERSON] уточнила позовні вимоги, збільшивши період з 4 липня 2012 року по 21 січня 2014 року та суму стягнення за цей період до суми 51 259 грн. 64 коп. Рішенням суду позов задоволено. Стягнуто на користь [PERSON] з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 51 259 грн. 64 коп. Вирішено питання про судовий збір. В апеляційній скарзі відповідач просить вказане рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, мотивуючи неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає задоволенню частково, рішення суду підлягає зміні в частині суми стягнення з таких підстав. Задовольняючи позов, суд прийшов до висновку про те, що при звільненні позивачки станом на день ухвалення рішення 21 січня 2014 року відповідач не сплатив їй належні при звільненні заробітну плату в сумі 2 645 грн. 52 коп. та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 872 грн. 85 коп. Тому за період затримки розрахунку при звільненні з 4 липня 2012 року по 21 січня 2014 року при середньомісячній заробітній платі [PERSON] 2739 грн. 94 коп. сума стягнення складає 51 259 грн. 64 коп. і підлягає стягненню на її користь. Такий висновок суду про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідає встановленим обставинам та нормам закону. Однак погодитись з розрахунком цієї суми не можна, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] наказом № 200/ок від 27 листопада 1997 року з 30 листопада 1997 року була прийнята на роботу провідником пасажирських вагонів та звільнена з 5 грудня 2011 року за п.8 ст. 36 КзПП України на підставі, передбаченій контрактом, наказом № 2809/ок від 5 грудня 2011 року. Інших записів про її поновлення та звільнення з цієї посади в трудовій книжці нема. Однак сторони не заперечують і це підтверджено копіями наказів, наданих апеляційному суду, того факту, що позивачка працювала до 3 липня 2012 року, а після поновлення її на роботі рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 вересня 2012 року - до 31 жовтня 2012 року/ л.с.4-8/. Вказаним рішенням, в межах заявлених позовних вимог, не вирішено питання про виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 4 липня по 26 вересня 2012 року. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 9 вересня 2013 року за період вимушеного прогулу позивачки [PERSON] з 4 липня по 26 вересня 2012 року стягнуто середню заробітну плату в сумі 7 078 грн. 03 коп. / л.с.3/. Стягнення вказаної суми проведено у відповідності до вимог розділу УІ ЦПК України щодо виконання судових рішень у цивільних справах та згідно з Законом України "Про виконавче провадження" / л.с.70-77/. Однак вказана обставина не впливає на обов'язок відповідача у відповідності до ст. 116 КзПП України у день звільнення [PERSON] сплатити всі належні їй до виплати суми, оскільки на час її звільнення 31 жовтня 2012 року йому було відомо, що період з 4 липня по 26 вересня 2012 року є вимушеним прогулом і виплата позивачці середнього заробітку за цей час є обов'язковою. Невиплативши за цей період суму 7 078 грн. 03 коп., стягнуту рішенням апеляційного суду від 9 вересня 2013 року, відповідач порушив вимоги ст. 116 КзПП України, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування ст. 117 КзПП України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до роз'яснення в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши про розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КзПП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Період затримки розрахунку при звільненні з 1 листопада 2012 року по день ухвалення рішення судом першої інстанції становить 14 місяців 17 днів. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 9 вересня 2013 року встановлено, що середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 2 739 грн. 94 коп., середньоденна - 114 грн. 16 коп. Згідно з ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до п. 6 наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Тому, виходячи з наведених обставин та вимог закону, на користь позивачки необхідно стягнути 40 299 грн. 88 коп. (2 739 грн. 94 коп. х 14 міс. + 114 грн. 16 коп. х 17 днів ). За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального права та неправильної оцінки доказів є необґрунтованими, а рішення суду необхідно змінити тільки в частині наведеного розрахунку. Тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial