Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення вихідної допомоги, виплаченої у зв'язку зі звільненням. В обґрунтування позовних вимог вказав, що [PERSON] перебував з позивачем у трудових відносинах. Відповідно до наказу № 137/о від 23 березня 2017 року про припинення трудового договору, виданого Миколаївською філією державного підприємства «Адміністрація морських портів України», звільнено [PERSON] з посади контролера команди служби загальної охорони та режиму загальної охорони Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату, та йому виплачено вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку у розмірі 5 324,55 грн., а також грошову допомогу, визначену п. 8.2.10 Колективного договору ДП «АМПУ» та сплачену понад норму, передбачену КЗпП України, у розмірі 10 649,10 грн. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року звільнення [PERSON] з роботи визнано незаконним та поновлено його на посаді. ДП "Адміністрація морських портів України" вважало, що підстава, на якій [PERSON] набув 10 649,10 грн, відпала, зазначені кошти зберігаються у відповідача без достатньої правової підстави, а позивач зазнав збитків на вказану суму. Вимогу позивача про повернення безпідставно набутих коштів відповідач проігнорував, а тому, посилаючись на ст.ст. 1212, 1215 ЦК України, просив стягнути з відповідача надмірно сплачені грошові кошти у розмірі 10 649,10грн. Ухвалою суду від 06.06.2018 року відкрито провадження у справі та ухвалено про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою 05.10.2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. 23.10.2018 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому він зазначив, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, він є безпідставним. Окрім того, на думку відповідача, на підставі ст. 134 КЗпП України, матеріальну відповідальність за скасований наказ може понести начальник Миколаївської філії ДП "Адміністрації морських портів України". При цьому, відповідач просив стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу. Адвокат позивача вимоги позову підтримав, просив про розгляд справи у його відсутності. Адвокат та відповідач до судового засідання не з*явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст..223 ЦПК України. Обставини справи, встановлені судом. Відповідно до наказу № 1379/о від 23 березня 2017 року про припинення трудового договору, виданого Миколаївською філією державного підприємства «Адміністрація морських портів України», звільнено [PERSON] з посади контролера команди служби загальної охорони та режиму загальної охорони Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату, та наказано виплатити відповідач вихідну допомогу по скороченню згідно п. 8.2.10 діючого Колективного договору. Як вбачається із службової записки заступника головного бухгалтера ДП «АМПУ» [PERSON] від 02.03.2018 року та розрахункового листа за березень 2017 року [PERSON] нараховано вихідну допомогу у розмірі 15 973,65 грн. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року, ухваленим за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, [PERSON] поновлено на роботі та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 41461,14 грн. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 06.02.2018 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року залишено без змін. На виконання вказаних судових рішень відповідачем видано наказ № 52/о від 08.02.2018 року, яким [PERSON] поновлено на посаді контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму Адміністрації з 23.03.2017 року. Згідно наказу № 58/о від 22.02.2018 року відповідача звільнено за п. 1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін та проведений розрахунок. Спір між сторонами виник з трудових правовідносин. Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з вимогами статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Відповідно до 8.2.10 Колективного договору ДП «АМПУ» за 2013-2018 роки при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у 6 статті 36 та пунктах 1, 2і 6 статті 40 КЗПП України, Адміністрація зобов'язується виплачувати працівникам адміністрації Миколаївського морського порту вихідну допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітків. Позивач вважав, що оскільки рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року звільнення [PERSON]визнано незаконним і його поновлено на роботі, то правова підстава для виплати йому матеріальної допомоги у сумі 10 649,10 грн. згідно з умовами п. 8.2.10 Колективного договору на 2013-2018 року відпала, враховуючи, що зазначені кошти вже виплачені відповідачу, вони підлягають поверненню саме на підставі ст.ст. 1212, 1215 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Тобто зобов'язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Разом з тим у статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Аналогічні за своїм змістом висновки про застосування статті 1215 ЦК України зроблені, зокрема, в:постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13;постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2018 року у справі № 556/1231/17; ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2018 року у справі № 556/1231/17; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2018 року у справі № 174/406/16-ц; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 березня 2018 року у справі № 517/186/17; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справі № 173/166/17; ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 524/2029/17; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 473/2859/17; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 501/2500/15; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2018 року у справі № 174/404/16-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі №753/15556/15-ц вказала, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Доказів про набуття відповідачем 10 649,10грн. у результаті рахункової помилки позивача матеріали справи не містять. Сам факт оскарження відповідачем у судовому порядку наказу про звільнення з посади згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України (зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) не може свідчити про недобросовісність дій особи, оскільки є реалізацією нею конституційного права, передбаченого статтею 55 Конституції України, на захист судом прав і свобод людини і громадянина. За такого, суд вважає, що: 1) виплата вихідної допомоги була проведена позивачем добровільно, на законних підставах, за відсутності рахункової помилки з його боку; 2) недобросовісність з боку відповідача не встановлена. Суд вважає, що передбачені цивільним законодавством підстави для повернення грошових коштів на підставі вимог статті 1212 ЦК України відсутні. Окрім того, суд прийшов висновку, що незважаючи на те, що після поновлення [PERSON] на роботі підстава для виплати вихідної допомоги відпала (наказ, на підставі якого було здійснено виплату вихідної допомоги, скасований рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.12.2017 року), в силу вимог статті 1215 ЦК України ці кошти поверненню не підлягають. Посилання позивача на те, що грошова сума у розмірі 10649,10 грн. є грошовою допомогою, визначеною п. 8.2.10 Колективного договору ДП «АМПУ» та сплаченою понад норму, передбачену КЗпП України, не заслуговують на увагу, оскільки п. 8.2.10 Колективного договору ДП «АМПУ» передбачено виплату вихідної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків, яка передбачена ст. 44 КЗпП України. Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позову слід відмовити. Європейський Суд вказав, що п.1 ст.6 Конвеції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визнано тільки у світлі конкретних обставин ( "Проніна проти України", "Сєрявін та інші проти України"). В силу вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати розподілу не підлягають. Враховуючи приписи ч.3 ст.141 ЦПК України, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на правову допомогу. На підставі викладеного, ст.ст. 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

Outcome: dismissed