Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі свого представника адвоката [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції, в якому вимагає (за змістом) визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений з відповідачем [PERSON] 25.11.2010 року, та скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки. Як зазначив представник позивача у позовній заяві, 25.11.2010 року позивач [PERSON] уклав з відповідачем [PERSON] договір оренди земельної ділянки, з умовами набрання ним чинності після підписання сторонами та реєстрації права оренди; станом на початок 2013 року цей договір не пройшов державної реєстрації, і у подальшому позивач повідомив відповідача, що договір укладатися не буде, також не буде надаватися дозвіл на державну реєстрацію права оренди; незважаючи на це, 06.09.2013 року відповідач [PERSON] зареєстрував право оренди, як вважає позивач, незаконно, у зв'язку з чим й звернувся до суду із зазначеними вимогами. У судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] підтримав позов, пояснивши суду, що відповідач [PERSON] до 2013 року реєстрацію договору не проводив, а у 2013 році зареєстрував його без належних повноважень, після отримання листа щодо неукладення договору; просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник реєстраційної служби Плахута Л.В. позов не визнала, зазначивши суду, що службою була проведена реєстрація права оренди згідно договору, і така реєстрація була проведена згідно заяви [PERSON] як правонабувача, відповідно до положень ст.16 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"; сам договір оренди земельної ділянки був укладений з дотриманням вимог закону. Представник відповідача вважає дії реєстраційної служби такими, що відповідають закону, просить у позові відмовити. Представник іншого відповідача [PERSON] [PERSON] позов також не визнав, пояснив суду, що позивач не навів у позовній заяві жодних підстав для визнання спірного договору недійсним; звернув увагу суду, що договір був укладений у належній формі, строк його реєстрації обумовлений не був, відповідач фактично користувався земельною ділянкою, за що позивач отримував орендну плату; просить у задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, пояснивши. що вважає дії реєстраційної служби незаконними. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані йому докази, вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Так, 25.11.2010 року позивач [PERSON] уклав з відповідачем [PERSON] договір оренди земельної ділянки, яким передбачалася передача останньому в оренду земельної ділянки площею 4,05 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.7-10). Згідно поданих суду документів реєстраційної служби Вільнянського РУЮ (а.с.23-27), на підставі цього договору 13.09.2013 року було зареєстровано право [PERSON] на оренду зазначеної земельної ділянки. На момент укладення договору діяла редакція ст.20 Закону України "Про оренду землі", згідно якої передбачалося, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, а право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Крім того, ст.18 того ж Закону встановлювала, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Таким чином, положення законодавства, що діяли на момент укладення спірного договору, передбачали, що укладений за їх правилами договір оренди землі має пройти дві різні форми реєстрації - реєстрацію власне договору та реєстрацію права оренди земельної ділянки, які не є тотожними; причому набрання договором чинності пов'язувалося з моментом реєстрації саме договору. 01.01.2013 року набув чинності п.5 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" № 1878-VI від 11.02.2010 року, яким були виключені ст.18 та ст.20 Закону України "Про оренду землі", та встановлювалася реєстрація права оренди земельних ділянок згідно положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно п.3 Прикінцевих положень Закону, до 1 січня 2013 року державна реєстрація договорів оренди земельних ділянок проводилася територіальними органами земельних ресурсів. Тобто, за змістом цих положень Закону, договори оренди землі, що були укладені до 1 січня 2013 року, мали бути зареєстровані до зазначеної дати; умов, згідно яких передбачалася можливість реєстрації таких договорів після 01.01.2013 року, і, відповідно, можливість набрання ними чинності після цієї дати, цей Закон та інші акти законодавства України не містять. Станом на 01.01.2013 року договір оренди земельної ділянки, укладений 25.11.2010 року між [PERSON] та [PERSON], державної реєстрації не пройшов, а отже, не набрав чинності. Згідно абз.2 ч.1 ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч.1 ст.4 того ж Закону, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування. За змістом зазначених положень закону, державній реєстрації підлягають тільки ті права на нерухоме майно, які виникли та існують. Оскільки спірний договір не набрав чинності відповідно до вимог законодавства України, у відповідача [PERSON] не могло виникнути права оренди земельної ділянки позивача [PERSON], а отже, державна реєстрація цього права реєстраційною службою є такою, що не відповідає вимогам закону. Таким чином, вимоги позивача про скасування державної реєстрації права оренди є такими, що підлягають задоволенню. Разом з цим, суд не знаходить підстав для задоволення вимог про визнання договору оренди недійсним, оскільки порушення порядку реєстрації права оренди, на підставі чого позивач обґрунтовує свій позов, не є підставою для визнання такого договору недійсним згідно положень ЦК України та Закону України "Про оренду землі", а інших підстав для цього позивач у своїй позовній заяві не зазначив. На підставі викладеного та

Outcome: partial