Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: служба у справах дітей виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавської області, про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів. В позовній заяві зазначає, що 22 серпня 2012 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. [INFO] у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] у них народилася друга дитина, син [PERSON] . 31 жовтня 2016 року рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області шлюб між ними було розірвано. Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 29 грудня 2016 року з [PERSON] на її користь стягнуто аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28.11.2016 до досягнення дітьми повноліття. Після розірвання шлюбу [PERSON] телефонував дочці [PERSON] , до сина [PERSON] не проявляв особливої уваги, однак згодом припинилися навіть дзвінки старшій дитині. На даний момент відповідач [PERSON] не виконує батьківські обов`язки по вихованню дітей, не спілкується та не вітає їх на дні народження, не забезпечує необхідного медичного догляду, лікування, що негативно впливає на їх фізичний розвиток, не спілкується з дітьми в необхідному обсязі, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загально визначених норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не створює умов для отримання ними освіти та жодним іншим способом не проявляє батьківського піклування про них. Діти останній раз бачили батька у 2016 році. Крім того самостійно належний та достатній матеріальний рівень для утримання дітей їй важко забезпечити, а відповідач [PERSON] , який є здоровим та працездатним, зможе сплачувати аліменти на рівні 1/2 частки від доходу, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому позивач прохає суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , проживаючого в [ADDRESS] щодо його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] та його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та збільшити розмір аліментів, які стягуються із [PERSON] на підставі рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 29 грудня 2016 року, стягнувши аліменти у розмірі 1/2 частки від доходу, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 26 травня 2021 року провадження по даній справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 13 вересня 2021 року залучено до участі в справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування - виконавчий комітет Кобеляцької міської ради. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 19 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] , представник позивача [PERSON] , адвокат Говтвяниця М.В., в судовому засіданні позов підтримали та надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково позивач пояснила, що бажає позбавити відповідача батьківських прав, щоб не залежати від ньго, вона бажає вивезти дітей за кордон на відпочинок, а для цього необхідно дозвіл від батька, крім того, необхідно дозвіл від останнього для проведення оперативного втручання їх сину. Коли відповідач буде позбавлений батьківських праві, всі ці питання будуть вирішуватися нею особисто, без його дозволу. На сьогодні вона отримує щомісячно 3900 грн аліментів. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Галушко С.С., в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та пояснив, що батько дітей категорично заперечує проти позову. Відповідач з 2017 року проживає за кордоном, приїхати в Україну немає можливості, це і є поважною причиною у відсутності фізичного спілкування з дітьми. Однак любить своїх дітей, регулярно сплачує кошти на їх утримання, по можливості спілкувався з дітьми за допомогою телефону, між сторонами спору про місце проживання дітей немає, а також відсутні докази, що підтверджують обставини, що у позивача чи відповідача змінився матеріальний стан, що є підставою для збільшення розміру аліментів. В даний час не спілкується з дітьми по телефону, оскільки позивач не дає телефон дітям. Прохав відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи, органу опіки та піклування Кобеляцької міської ради Самойленко І.В., в судовому засіданні пояснила, що відповідач [PERSON] сплачує аліменти, у телефонній розмові говорив, що дуже любить дітей, хоче з ними спілкуватися, на даний час перебуває за кордоном, не може зараз повернутися до України, оскільки працює за контрактом. Пояснила, що орган опіки та піклування не вбачає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Суд, заслухавши позивача, представників сторін, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 22 серпня 2012 року до 31 жовтня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.12). [INFO] у них народилася дочка [PERSON] , а [INFO] - син [PERSON] (а.с.10-11). Відповідно до інформації, наданої ОЗ «Кобеляцький ліцей №2 імені Олесі Гончара» [PERSON] та [PERSON] навчаються в цьому навчальному закладі. З 01.09.2018 батько дітей, [PERSON] жодного разу не відвідував батьківські збори, не приводив до школи та не забирав дітей, не цікавився їх успіхами в навчанні ні особисто, ні телефоном (а.с.14-16). Відповідно до інформації, наданої КНП «Кобеляцький Центр ПМСД» до лікаря загальної практики-сімейного лікаря Центру ПМСД на прийом [PERSON] ні доньку [PERSON] , ні сина [PERSON] не приводив (а.с.17-18). Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 29.12.2016 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , в розмірі 1/3 частин з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 28.11.2016 і до досягнення дітьми повноліття ( а.с.19-20). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 21.02.2017 вибув з території України (а.с.133). Відповідачем на користь позивача систематично сплачуються аліменти, що підтверджується відповідними квитанціями ( а.с.63-66). Також відповідачем було придбано дітям подарунки - квадроцикли (а.с.67-62). З довідки Кобеляцької ЦРЛ від 28.10.2016 вбачається, що [PERSON] знаходився в педіатричному відділенні Кобеляцької ЦРЛ по догляду за дитиною [PERSON] , яка перебувала на стаціонарному лікуванні з 29.09.16 по 24.09.16 (а.с.67). Крім того, адміністрацією, профкомом Кобеляцького ДНЗ №2 «Золотий півник» [PERSON] винесена подяка за активну участь у суспільно-виховному житті групи «Вишенька», допомогу у вирішенні організаційних, матеріально-технічних питань та добросовісне виховання доньки [PERSON] (а.с.69). Відповідно до Висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Кобеляцької міської ради № 282 від 08.07.2021, орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення батьківських прав відносно його малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.54-56). З скріншотів листування відповідача з донькою вбачається, що останній проявляє цікавість, турботу до дітей, прояв любові (а.с.138-140). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що відповідач вже близько року не телефонує до дітей, не приїжджає. Їх вихованням та утриманням займається мама. Свідок [PERSON] повідомила суду, що є матір`ю позивача. Відповідач до дітей вже більше року не телефонує. Близько п`яти років тому він виїхав за кордон і з того часу до дітей не приїжджає, не цікавиться їх життям. Їх вихованням та утриманням займається позивач. Свідок [PERSON] пояснив суду, що є близьким другом позивачки. Відповідача особисто не знає. Одного разу, близько 1,5 роки тому, був присутній коли [PERSON] бігала по будинку з телефоном і говорила з батьком. Позивач з ним не обговорює інформацією про батька дітей. Свідок [PERSON] повідомила суд, що відповідач виїхав з України у 2017 році. Вона з ним регулярно спілкується по телефону. В розмовах відповідач скаржився, що позивачка заборонила дітям спілкуватися з ним по телефону. Одного разу він передав дітям планшет, то позивач його не взяла, сказала, що він бувший у вжитку. Позивач повідомляла, що нічого не хоче брати від відповідача, посилаючись, що їм від нього нічого не потрібно. З відповідачем донька [PERSON] спілкувалася через телефон позивача. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що є матір`ю відповідача. Пояснила, що регулярно спілкується з сином, розповідає йому про дітей, ділиться їх фотографіями. Він постійно цікавиться ними, сплачує аліменти на їх утримання, подарував дітям два квадроцикли. Однак вже півтора роки позивач з нею не спілкується, не дає спілкуватися і з онуками. Заблокувала телефони, через що вона не може до них додзвонитися. Допитаний свідок [PERSON] повідомила суд, що вона є рідною сестрою відповідача. Пояснила, що після розлучення сторін діти проживали і в матері і в батька. Як відповідач поїхав за кордон, часто з дітьми спілкувався по телефону. Потім від позивача йому надійшло повідомлення, про те, що у [PERSON] забирають телефон і припиняється його спілкування з дітьми. Позивач налаштувала дітей проти їхньої сім`ї з невідомих причин. Заблокувала їхні номери телефонів. Діти бояться спілкуватися як з нею так і з бабусею зі сторони батька. В судовому засіданні, в присутності педагога-психолога було опитано дітей. З пояснень дітей вбачається, що з батьком не спілкуються , давно не бачили. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. У ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці зобов`язуються забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст.14 Закону України "Про охорону дитинства", діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Також, ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Позивачем та її представником не доведено, що поведінка відповідача відносно дітей є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини. Суд критично оцінює показання свідків, оскільки останні є або родичасми або близькими людьми для сторін і як такі, що мають особисту зацікавленість у вирішенні спору. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав не забезпечуватиме інтересів самих дітей. Позивач та його представник не довели та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення батька батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дітей, а також, що неналежне виконання батьком його батьківських обов`язків створило загрозу життю дітей чи інші тяжкі наслідки, про що суду не надано жодного доказу. Зауваження щодо того, що відповідач не надає згоду на виїзд дітей за кордон та необхідність запитування дозволу на проведення оперативного втручання не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки існують інші способи вирішення цих питань, як то звернення до суду із відповідним позовом, отримання висновку органу опіки та піклування, тощо. В свою чергу, судове рішення не може ґрунтуватися на припущення та лише позиції позивача. Під час судового розгляду суд дійшов висновку, що між сторонами виникли непорозуміння, які спочатку слугували підставою для розлучення, а згодом призвело до не спілкування батька з дітьми, але ці непорозуміння можливо усунути шляхом налагоджування спілкування спочатку між батьками, а згодом між батьком та дітьми за сприяння матері. Крім того, перебування відповідача за межами України є поважною причиною у відсутності особистого «живого» спілкування батька з дітьми. Також позивач просить збільшити присуджений розмір аліментів до 1/2 частки від доходу відповідача. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зміну (збільшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що дітям повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, який не повинен бути меншим ніж прожитковий мінімум. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років у 2021 році становить: 1 січня 2021 року - 2395 грн; із 1 липня 2021 року - 2510 грн; із 1 грудня 2021 року - 2618 грн. Як вбачається з матеріалів справи відповідач своєчасно сплачує аліменти на утримання дітей (а.с.63-66). Зокрема за період січень - травень 2021 року ним сплачено 2950 грн (а.с.63). Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а також суду не надані переконливі докази зміни матеріального або сімейного стану позивачки, які б давали підстави для збільшення розміру аліментів, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю.

Outcome: dismissed