Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтував таким. Вона, [PERSON], є власником житлового будинку та господарських споруд, розташованих по провул. Набережний, 26, в смт. Турбів Липовецького району, Вінницької області. Рішенням Турбівської селищної ради 9 сесії 22 скликання від 7.08.1996 року їй було безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Рішенням Турбівської селищної ради 17 сесії 4 скликання від 29.04.2005 року, їй, [PERSON], було затверджено технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд та будівель по провул. Набережний, 26 в смт. Турбів Липовецького району, Вінницької області, площею 0,1146 га, кадастровий №0522255500:01:002:0237. На підставі даного рішення 15.12.2009 року нею, [PERSON], було отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №825147. На початку листопада 2016 року, з метою державної реєстрації земельної ділянки, вона звернулась до Липовецького відділу Держгеокадастру у Вінницькій області для отримання витягу із Державного земельного кадастру, однак у його видачі їй було відмовлено, оскільки в технічній документації на виготовлення державного акту на земельну ділянку була допущена помилка, а саме: невірно вказано межу (від точки Б до точки В на державному акті) із суміжним землекористувачем, кооперативом УЮТ і вказане питання вже було предметом розгляду Турбівською селищною радою, однак зважаючи на те, що орган місцевого самоврядування не може скасовувати чи змінити своє рішення, при цьому на його підставі вже видано Державний акт, позивач вважає, що її права на вільне володіння належним їй майном порушено, тому вона просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Турбівської селищної ради 17 сесії 4 скликання від 29.04.2005 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку,господарських споруд та будівель по провул. Набережний,26, в смт. Турбів Липовецького району, Вінницької області, площею 0,1146 га (кадастровий №0522255500:01:002:0237), а також визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯА №825147 від 15.12.2009 року на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд та будівель по провул. Набережний, 26, в смт. Турбів Липовецького р-ну Вінницької області, площею 0,1146 га (кадастровий №0522255500:01:002:0237). В судове засідання позивач та її представник не зявились, однак представник позивача надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, а розгляд справи проводити за їх відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, селищний голова Турбівської селищної ради надав суду заяву про визнання позову, вказав, що не заперечує щодо його задоволення, просить суд розгляд справи пролводити за відсутності представника селищної ради. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, дійшов висновку про таке. Із зібраних у справі доказів судом встановлено, що [PERSON] набула права на земельну ділянку, площею 0,15 га, яка розташована по провул. Набережному, 26, в смт. Турбів, Липовецького району, Вінницької області, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" за рішенням Турбівської селищної ради 9 сесії 22 скликання від 07.08.1996 року. Згідно п.1 [PERSON] ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Земельного кодексу України від 25.10.2001, № 2768-III визначено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. На підставі рішенням Турбівської селищної ради 9 сесії 22 скликання від 07.08.1996 року у спрощеному порядку за рішенням Турбівської селищної ради 17 сесії 4 скликання від 29.04.2005 року [PERSON] було затверджено технічну документацію із землеустрою на таку земельну ділянку. На підставі вищевказаного рішення від 29.04.2005 року, 15.12.2009 року на імя [PERSON] було видано Державний акт на право на земельну ділянку серія ЯА №825147(а.с.15), земельна ділянка площею 0,1146 га, яка розташована по провул. Набережному, 26, в смт. Турбів, Липовецького району, Вінницької області, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, кадастровий номер - 0522255500:01:002:0237. Встановлені судом та перевірені зібраними у справі доказами обставини вказують на правомірність набуття позивачем права власності на земельну ділянку, отож права мирно володіти таким майном. Згідно ст.41 Конституції України статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. З листа ДП «ПОДІЛЛЯГЕОДЕЗКАРТОГРАФІЯ» від 08.11.2016 року (а.с.16), встановлено, що було проведено обстеження земельної ділянки в смт. Турбів по провул. Набережний, 26, та встановлено, що межі земельної ділянки в натурі не відповідають Державному акту серія ЯА №825147. Факт невідповідності фактичного порядку користування земельної ділянки по провулку, 26 в смт. Турбів згідно Державного акту власником земельної ділянки [PERSON] доведено план схемою (а.с.18), який був складений комісією при обстежені земельної ділянки на місці. Вказані обставини визнавались сторонами, отож доказуванню в силу ст.61 ЦПК України не підлягають. Відповідно до п. 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі від 20 жовтня 2011 року у заяві N 29979/04 "Рисовський проти України" принцип "належного урядування", як правило не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. "... Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються..." Згідно рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року за N 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Отож відповідач позбавлений можливості привести у відповідність ухвалене ним рішення на підставі якого видано Державний акт. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таку саму правову позицію було висловлено Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 26 вересня 2012\~року (справа №\~6103\~цс\~12). За таких обставин та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд дійшов висновку, що порушене право позивача зі сторони відповідача підлягає захисту судом у спосіб, що ним обраний. Крім цього, відповідач позов визнав. На підставі ст.174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, враховуючи, що визнання відповідачем позовних вимог - не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved