Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

26.04.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, в якому просив усунути перешкоди [PERSON] ,, [PERSON] , та [PERSON] , [PERSON] у користуванні належним йому на праві приватної власності приміщеннями житлового будинку та належних до нього будівель, що розташовані у [ADDRESS] , а саме: житловою кімнатою літер 2-4, площею 17,3 кв.м.; 42\\100 частки сарая літер Б, 33\\100 частки літньої кухні літер И, літню кухню літер З, душ літер Д, вбиральнею літер Г-очко, шляхом примусового виселення відповідачів з цих приміщень без надання іншого житлового приміщення. 09 жовтня 2019 року відповідачем подано відзив на позов, в якому заявлено клопотання про залишення позову без розгляду в порядку п.1 ч.2 ст. 200 ЦПК України з підстав п.3 ч.2 ст. 44 ЦПК України .Так, на думку відповідачів, правове обгрунтування позову протилежно суперечить предмету позову, до позову не додано жодного доказу на підтвердження парава власності позивача на спірні приміщення. Також спосіб захисту обраний позивчаем - виселення з приміщень за переліком літер технічної інвентаризації, більшість з яких характеризує нежитлову нерухомість , унеможливлює задволення позову. За такого у позові відсутній предмет спору та сам позов має штучний характер. Ухвалою суду від 17.12.2019 р. справу № 490/4668/19 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування жилим будинком та справу № 490/3703/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення - об`єднано в одне провадження. Так, [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просили встановити порядок користування житловим будинком [ADDRESS] шляхом виділення [PERSON] , [PERSON] у користування житлову кімнату літ.2-4 площею 17,3 кв.м., житлову кімнату літ.2-3 площею 9,5 кв.м., кухню літ. 2-1 площею 9,1 кв.м., ванну кімнату літ. 2-2 площею 2,4 кв.м., які разом складають ізольоване помешкання (квартиру літ.2), загальною площею 38,3 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м. в житловому будинку [ADDRESS] . В обгрунтування позову посилалися на те, що після набуттям законної сили рішенням апеляційного суду від 05.11.2014 року жодна сторін не вчинила дій , спрямованих на реєтрацію речових прав набутих щодо виділеного в натурі майна на підставі вказаного рішення. Тобто набуті за рішенням суду речові права на нерухоме майно не виникли за положеннями ч.2 ст. 331 ЦК України. Також зазначили, що саме по собі рішення апеляційного суду має певні недоліки , цим рішенням остаточно не визначені реальні частки сторін . Так, цим рішенням апеляційного суду від 05.11.2014 року скасовано рішення суду першої інстанції щодо виділу спірної кімнати 2-4 у власність. А після смерті [PERSON] припинились правовідносини між ним та [PERSON] , щодо виділу житлової кімнати 2-4 , оскільки такі відносини не допускають правонаступництва. Також зазначили, що в кімнаті 2-4 знаходяться невід`ємні поліпшення, зроблені [PERSON] та її сином [PERSON] , у період користування цією кімнатою з 2003 року , а сам факт її там безперервного проживання не заперечується і позивачем. Оскільки в жодному правовстановлюючому документі на право власності позивача не вказано конкретних приміщень домоволодіння, а зазначено лише ідеальні частки, отже вони не заперечують, що [PERSON] належить 77/100 ідеальних, а не реальних часток спірного домоволодіння. Із суті дійсних правовідносин сторін вбачається, що між сторонами існує спір, який по своїй природі зведений до встановлення порядку володіння та користування житловою кімнтаою 2-4, площею 17,3 кв.м., що фактично зумовлений захистом права на житло. Так, спірна кімната має вхід лише з кімнати 2-3, яка перебуває у користуванні родини [PERSON] безперевно з 1988 року, і спірна кімнтат входить до складу ізольованого приміщення квартири [ADDRESS] у вказаному житловому будинку, загальною площею 38,3 кв.м., житловою 26,8 кв.м. [PERSON] , ніеоли не користувася цією кімнатою та не має потреби проживати в ній, а спір виник лише черезх енприязнені стосунки між сусідами в 2013 році. В 2004 році в квратиру № 2 вселился і дочка співвласника [PERSON] , яка зареєструвала своє постійне місце проживання в 2017 році, отже як член сім`ї власника має прпаво користування житловими прміщеннями квартири [ADDRESS] , зокрема і кімнатою 2-4 . Так, відносини щодо користування спірною кімнатою 2-4 родиною [PERSON] протягом 15 років поспіль є усталеними, не порушують прав інших співвласників, крім того грунтуються на обставинах пов`язаних з будівництвом , утриманням та поліпшенням займаних приміщень 2-1 -2-4, зокрема улаштування віконних та дверних блоків, улаштування системи газопостачання та опалення вказаних кімнат, системи водопостачання та водовідведення, проведення ремонту. Крім того, виділ кімнати 2-4 в натурі є неможливим без втрати її цільового призначення , оскільки тоді це приміщення стає непридатним до проживання. Крім того, одночасно стає непридатною для проживання і кімната 2-3 , площа якої становить 9,5 кв.м., що значно менше мінімально встанволеного розміру житлового приміщення за житловим законодавством. Отже у 2015 році між [PERSON] та [PERSON] виник новий спір , який позивач помилково пов`язує із правами спадкодавця на виділ кімнати 2-4 в цілому. А зі змісту судових рішень у справі № 490/4328/16-ц слідує, що той спір не стосувався реального поділу кімнати 2-4 в натурі, а рішення лише встановлювало обов`язок [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у користуванні ідеальними частками кімнати 2-4. Посилаючись на подложення ст. 356-358,405 ЦК України просили про задоволення позову. В лютому 2020 року [PERSON] подано відзив на позво [PERSON] , та [PERSON] , в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Ззаначив , що він є власником 77/100 часток спірного домоаолдіння, при цьому реальний розподіл часток усіх співвлаників цього будинку , в тому числі його правопопередників, проведено судовими рішеннями 1988р. та 2014 р., рішення судуд набрали законної сили. Проте [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] самовільно займають житлове приміщення, а саме кімнату 2-4 площею 17,3 кв.м., яка на праві власності належить йому. Таким чином, відсутні правові підстави для визначення порядку користування належної йому на праві власності кімнатою 2-4, адже ця кімната не є об`єктом ні спільної сумісної, ні спільної часткової власності позивачів та відповідача. Реальний розподіл житлового будинку проведений судовим рішенням, яке набрало законної сили. Також зазначив, що посилання позивачів на те, що вказані правовідносини не допускають правонаступництва є помилковими.Також не заслуговує уваги посилання позивачів на здійснені ними поліпшення у кімнаті 2-4, оскільки [PERSON] згоди на проведення будь-яких будівельних робіт у вказаній житловій кімнаті позивачам не надавав. 24 лютого 2020 року позивач [PERSON] подав до суду позовну заяву в новій редакції, в якій остаточно просив усунути перешкоди [PERSON] у користуванні житловою кімнатою 2-4 площею 17,3 кв.м. у житловому будинку літер А , що розташований за адресою [ADDRESS] , - шляхом примусового виселення [PERSON] ,, [PERSON] , та [PERSON] , із житлової кімнати 2-4 , площею 17,3 кв.м. без надання іншого житлового приміщення ; звільнення від речей господарських та побутових споруд, саме: 42\\100 частки сарая літер Б, 33\\100 частки літньої кухні літер И, літню кухню літер З, душ літер Д, вбиральнею літер Г-за вказаною адресою. В обгрунтування позову посилався на те, що він є власником 77/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових спору № 3 за адресою: [ADDRESS] за правом спадкування, з яких: 54/100 часток зазначеного житлового будинку належать позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.2007р., виданого Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою, реєстр. № 5-929; 69/400 часток зазначеного житлового будинку належать позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.03.2016р., виданого Швейновою Н.С., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, реєстр. № 71; 23/400 частки зазначеного житлового будинку належать позивачу на підставі договору дарування від 22.03.2016р., посвідченого Швейновою Н.С., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, реєстр. № 108. [PERSON] є власником 23/100 часток вказаного житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових спору на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.03.2014 року, виданого Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою, реєстр. № 5-135. Рішенням Центрального районного народного суду м. Миколаєва від 31.10.1988 року у цивільній справі № 2-3-1451 , сторонами за позовом у якій були правопопередники сторін, було здійснено розподіл спірного житлового будинку в натурі та виділені окрема частка будинку у складі конкретно визначених приміщень та споруд, з визнанням права власності [PERSON] , спадкоємцем якого є позивач, - в цілому на 27/50 часток зазначеного житлового будинку. [PERSON] , правонаступником якої є відповідачка [PERSON] , та [PERSON] , правонаступником якого є позивач, також були виділені в натурі конкретно визначені приміщення в житловому будинку та господарські споруди - що склало 23/50 часток житлового будинку. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05.11.2014 року у цивільній справі № 2-2700/11 позов [PERSON] , , спадкоємцем якого є позивач, до [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] , про реальний поділ житлового будинку задоволений та проведено реальний розподіл 46/100 часток спірного житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами . Вказаним рішенням суду [PERSON] з ідеальною часткою 23/100 судовим рішенням виділено: в житловому будинку Літ. А: кухню 2-1 площею 9,1 кв.м., ванну кімнату 2-2 площею 2,4 кв.м., житлову кімнату 2-3 площею 9,5 кв.м., всього загальною площею - 21,0 кв.м., в тому числі житлова площа 9,5 кв.м., а також надвірні будівелі та споруди у складі 67/100 часток літньої кухні Літ. И, ј частку замощення № 1, ј частку водного крану № 2, ј частку басейни № 3, ј частку воріт № 5. Співвласнику [PERSON] з ідеальною часткою 23/100 виділено: в житловому будинку Літ. А: житлову кімнату 2-4, площею 17,3 кв.м. , а також надвірні будівелі та споруди у складі 42/100 частку сараю Літ. Б, Ѕ частку вбиральні Літ. Г, душ Літ. Д, літню кухню Літ. З, 33/100 частки літньої кухні Літ. И, ј частку замощення № 1, ј частку водного крану № 2, ј частку басейни № 3, ј частку воріт № 5. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17.05.2017 року у цивільній справі № 490/4328/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, зобов`язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користування та звільнити від власних речей. наступне нерухоме майно: житлова кімната 2-4 площею 17,3 кв.м., сарай Літ. Б, літня кухня Літ. З, душ літ. Д, вбиральня літ. Г в житловому будинку [ADDRESS] . Проте до теперішнього часу відповідачі самовільно користуються господарськими та побутовими спорудами, які на праві власності належать позивачу. Посилаючись на положення ст.ст. ст.ст. 319, 321, 328, 361, 386, 391 ЦПК України, ст.ст. 116, 150, 155 ЖК України просив про задоволення позову. 03 березня 2020 року позивачі за об`єднаним позовом [PERSON] та [PERSON] подали заяву про зміну предмета позову, в якій остаточно заявили наступні позовні вимоги до [PERSON] : - встановити порядок користування житловим будинком [ADDRESS] шляхом виділення [PERSON] , [PERSON] у користування житлову кімнату літер 2-4, площею 17,3 кв.м., житлову кімнату літер 2-3 площею 9,5 кв.м., кухню літер 2-1 площею 9,1 кв.м., ванну кімнату літер 2-2 площею 2,4 кв.м.- які разом складають ізольоване помешкання - квартира [ADDRESS] , загальною площею 38,3 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м. у вказаному житловому будинку; -припинити право власності [PERSON] на 77/100 часток ізольованого помешкання квартири [ADDRESS] у вказаному домоволодіння - за сплатою грошової компенсації у сумі 19 179 грн 70 коп. вартості 77/1100 часток вказаного ізольованого приміщення; - визнати за [PERSON] право власності на 77\\100 часток ізольованого помешекання квартира [ADDRESS] . В обгрунтування позову посилаються на те, що вказаний будинок є спільною частковою власністю сторін та неподільною річчю, оскільки реальний розподіл домоволодіння не відбувся в натурі, відповідач [PERSON] , ніколи не здійснював права володіння у спірному майні , припинення його права власності на предмет спору квартиру [ADDRESS] не завдасть йому істотної шкоди . В березні 2020 року [PERSON] надано відзив на нову редакцію позовних вимог. Важає, що відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки [PERSON] на праві власності належить 77/100 частин (з урахуванням 23/100 частин - житлової кімнати 2-4, житловою площею 17,3 кв.м.,загальною площею 17,3 кв.м) спірного житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових спору , отже його частку не можна вважати незначною. Крім того судовим рішенням проведено реальний розподіл 46/100 часток спірного житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами між [PERSON] та позивачем [PERSON] . За змістом статті 365 ЦК України, неможливість спільного володіння і користування майном може мати місце лише у тому випадку, якщо річ є неподільною. Проте частина відповідача у праві власності вже виділена в натурі судовим рішенням, яке набрало законної сили та є подільною. Відповідач не згодний на отримання компенсації вартості його частки в будь-якому розмірі, бажає особисто користуватись належним йому на праві власності майном. Припинення права власності відповідача завдасть істотної шкоди його інтересам та членам його сім`ї. Отже відсутні необхідні складові, передбачені ст. 365 ЦК України для припинення частки співвласника. 02.05.2019 року матеріали справи передані на розгляд судді Гуденко О.А., ухвалою від 03 травня 2019 року відкрито првадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 08.11.2019 року в задоволенні заяви [PERSON] , [PERSON] про залишення без розгляду позову [PERSON] -відмовлено. Ухвалою суду від 08.11.2019 року в задоволенні заяви [PERSON] , [PERSON] про зупинення провадження у справі за позовом [PERSON] -відмовлено. Ухвалою суду від 15 червня 2020 року клопотання представника відповідачів [PERSON] про забезпечення позову по справі задоволено. Надано дозвіл ТУ ДСА України в Миколаївській області прийняти на депозитний рахунок в забезпечення позову від [PERSON] , [PERSON] 19 179 (дев`ятнадцять тисяч сто сімдесят дев`ять) грн. 70 коп. Ухвалою суду від 07 вересня 2020 року закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення - в частині позовних вимог про усунення перешкод в користуванні господарськими та побутовими спорудами шляхом звільнення від речей господарських та побутових споруд, а саме : 42\\100 часток сараю літер Б, 33/100 часток літньої кухні літер И, літньої кухні літер З, душу літер Д, вбиральні літер Г, які розташовані за адресою [ADDRESS] . Представник позивача адвокатка Сидоренко Т.В., підтримуючи позовні вимоги в судовому засіданні просив про їх задоволення з підстав, викладених у позові , зазначивши що порушення прав позивача на належне користування своєю власністю з боку відповідачів триває. Просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] з підстав, викладениху відзивах. Відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] та їх представник [PERSON] , заперечуючи проти задоволення позовних вимог, суду пояснили, що вважають, що фактично судами не вирішувалося питання про порядок користування спільним домоволодінням, не відбувалося його поділу в натурі, отже позовні вимоги [PERSON] є безпідставними. До того ж протягом досить тривалого часу вони, як і їх правопопередники , фактично користувалися цими приміщеннями та господарськими спорудами, здійснювали їх поліпшення отже право користування ними повинно бути закріплено за ними. Просили задвольнити заявлені ними позовні вимоги згідно заяви про зміну предмету позову в повному обсязі. Зазначили, що оскільки вони користувються приміщенням кімнати 2-4 у складі ізольованої квратири № 2 вже досить тривалий неперервний час , а [PERSON] проживає в ізольованій квартирі № 1 і не потребує користування ще однією кімнатою, припинення його права власності на частку у спільному майні в квартирі № 2 з виплатою компенсації не порушить його прав та не завдасть йому шкоди. Оскільки вони не погоджуються з тим твердженням [PERSON] , , що відбувався реальний розподіл домоволодіння , оскільки за життя [PERSON] не виконана резолютивна частина рішення апеляційного суду Миколаївської області від 05.11.2014 року в частині здійснення переобладнання 23\\100 чаток щодо відокремлення кімнати 2-4 . Натомість такі обов`язки нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, отже припнилися з його смертю та не успадковувалися [PERSON] . За такого, [PERSON] , як співвласник 77/100 часток всього спірного домоволодіння є співвласником і 77/100 часток квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом належним чином, відзиву на позов не надав. Вислухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Так, зареєстровано в установленому законом порядку право власності [PERSON] в загальному розмірі на 77/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових спору № 3 за адресою: [ADDRESS] . Так, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.2007р. після смерті [PERSON] , виданого Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою, реєстр. № 5-929, [PERSON] належать 27/50 часток зазначеного домоволодіння. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.03.2016р., виданого Швейновою Н.С., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, реєстр. № 71, після смерті [PERSON] , [PERSON] належить 3\\4 часток від 23/100 часток зазначеного житлового будинку. На підставі Договору дарування від 22.03.2016р., посвідченого Швейновою Н.С., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, реєстр. № 108 ( дарувальником є [PERSON] ) , [PERSON] належать 23/400 частки зазначеного житлового будинку . [PERSON] є власником 23/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових спору [ADDRESS] на пісставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.03.2014 року, виданого Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою, реєстр. № 5-135, після смерті [PERSON] , якому ця частка належала на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 31 липня 2009 року після смерті [PERSON] , яка отримала цю с частку в порядку спадкування після смерті [PERSON] . В квартирі [ADDRESS] спірного домоволодіння зареєстрована [PERSON] , з 21.09.2017 року її донька [PERSON] , а також проживає чоловік доньки [PERSON] . Як вбачається з технічного паспорту на вказане домоволодіння та матеріалів інвентаризаційної справи БТІ № 19425, спірне домоволдіння має дві ізольовані квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] з окремим входами , квартира [ADDRESS] у складі приміщень 2-1-2-4. Рішенням Центрального районного народного суду м. Миколаєва від 31.10.1988 року у цивільній справі № 2-3-1451 позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] було здійснено розподіл вищевказаного житлового будинку в натурі та виділені окрема частка будинку з визнанням права власності [PERSON] , а інша частка будинку залишилася в спільній власності та спільному користуванні без поділу в натурі [PERSON] та [PERSON] . Так, вказаним судовим рішенням [PERSON] було виділено в натурі в житловому будинку Літ. А: житлова кімната 1-2 площею 16,2 кв.м., житлова кімната 1-3 площею 7,3 кв.м., а також кухня 1-1 площею 12,9 кв.м., частина кладової 2-2 площею 1,9 кв.м., 58/100 часток сараю Літ. Б, що складає 12,9 кв.м., 1/2 частки: вбиральні Літ. Г, заборів № 1, 4, калитки № 5, водопровідної колонки № 2, басейни № 3 та замощення № 1; визнано за [PERSON] право власності на сіні Літ. а та літню кухню Літ. Е. За [PERSON] було визнано право власності на 27/50 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових споруд за зазначеною адресою в складі зазначених приміщень та споруд. [PERSON] та [PERSON] були виділені в житловому будинку Літ. А: житлові кімнати 2-3, 2-4 загальною площею 27,3 кв.м., а також частина кладової 2-2 площею 5,0 кв.м., 1/2 частку: вбиральні Літ. Г, заборів № 1, 4, калитки № 5, водопровідної колонки № 2, басейни № 3 та замощення № 1, що склало 23/50 часток житлового будинку .За [PERSON] , [PERSON] визнано право власності на 23/50 частки вказаного домоволодіння безвизначення часток між ними. Рішення суду набрало законної сили та зареєстровано в КП ММБТІ в установленому згідно діючого на той час законодавства порядку ( матеріали інвентаризаційної справи БТІ № 19424 досліджені судом в судовому засіданні) . За такого, суд вважає встановленим, що з 1988 року в зв1язку з поділом спірного домоволодіння в натурі припинилося право спільної часткової власності [PERSON] на 54/100 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, а саме житлова кімната 1-2 площею 16,2 кв.м., житлова кімната 1-3 площею 7,3 кв.м., кухня 1-1 площею 12,9 кв.м., частина кладової 2-2 площею 1,9 кв.м., на сіні Літ. а та літню кухню Літ. Е. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05.11.2014 року у цивільній справі № 2-2700/11 скасовано рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.07.2013 року та постановлено нове судове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про реальний поділ житлового будинку задоволений. Проведено реальний розподіл 46/100 часток спірного житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами між [PERSON] та [PERSON] . Співвласниці [PERSON] з ідеальною часткою 23/100 виділено: в житловому будинку Літ. А: кухню 2-1 площею 9,1 кв.м., ванну кімнату 2-2 площею 2,4 кв.м., житлову кімнату 2-3 площею 9,5 кв.м., всього загальною площею - 21,0 кв.м., в тому числі житлова площа 9,5 кв.м. Із надвірних будівель та споруд: 67/100 часток літньої кухні Літ. И, ј частку замощення № 1, ј частку водного крану № 2, ј частку басейни № 3, ј частку воріт № 5. Судовим рішенням встановлено, що реальна частка [PERSON] складає 23/100 частини житлового будинку. Співвласнику [PERSON] з ідеальною часткою 23/100 виділено: в житловому будинку Літ. А: житлову кімнату 2-4, площею 17,3 кв.м. Всього загальна площа складає 17,3 кв.м., в тому числі житлова 17,3 кв.м. Із надвірних будівель та споруд: 42/100 частку сараю Літ. Б, Ѕ частку вбиральні Літ. Г, душ Літ. Д, літню кухню Літ. З, 33/100 частки літньої кухні Літ. И, ј частку замощення № 1, ј частку водного крану № 2, ј частку басейни № 3, ј частку воріт № 5. Судовим рішенням встановлено, що реальна частка [PERSON] складає 23/100 частини житлового будинку. Поділ простору горищ здійснюється відповідно перегородкам поділяючих будинок на дві квартири, забезпечуючи доступ кожного з співвласників до належної частини перекриття та даху. Зобов`язано [PERSON] за власний рахунок провести роботи по переобладнанню та переплануванню: в приміщенні 2-4 - побивку дверного прорізу з подальшим встановленням дверного блоку в зовнішній стіні житлового будинку, в приміщенні 2-4 - пробивку віконного прорізу з подальшим встановленням віконного блоку в зовнішній стіни житлового будинку, демонтувати дверний блок в міжкімнатній перегородці між приміщеннями 2-3 та 2-4 з подальшим закладенням дверного прорізу, в приміщенні 2-4 встановлення перегородок з дверним блоком для можливості улаштування прихожої площею 2,5 кв.м. в приміщенні 2-4 улаштування кухні-ниши з улаштуванням примусової вентиляції та електроплити. При цьому, також з вказаного судового рішення вбчається, що судами відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку в спільній частковій власності 23/100 часток та визнання права власності на частку в житловому будинку . Так, судами встановлено, що твердження позивача за зустрічним позовом про неможливість виділення в натурі цієї частки є хибним, як і не доведеним є твердження про неможливість проживання в цій частині будинку двох сімей. Отже, вищенаведеними судовими рішеннями підтверджується, що реальний розподіл будинку [ADDRESS] відбувся ще між правопопередниками сторін в 1988 році рішенням Центравльного районного народного суду м.Миколаєва від 31.10.1988 року - щодо виділу в натурі [PERSON] 27/50 часток домоволодіння і в 2014 році - рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05.11.2014 року у цивільній справі № 2-2700/11 - щодо виділу в натурі 23\\100 часток [PERSON] та [PERSON] . За такого, суд вважає встановленим, що з 05.11.2014 року в звязку з поділом спірного домоволодіння в натурі припинилося право спільної часткової власності [PERSON] на 23/100 часток житлового будинку , а саме в житловому будинку Літ. А: кухню 2-1 площею 9,1 кв.м., ванну кімнату 2-2 площею 2,4 кв.м., житлову кімнату 2-3 площею 9,5 кв.м., всього загальною площею - 21,0 кв.м., в тому числі житлова площа 9,5 кв.м. Оскільки позивач [PERSON] є правонаступником як [PERSON] , так і [PERSON] - то відповідно відбувся реальний розподіл домоволодіння між існуючими на теперішній час співвласниками [PERSON] та [PERSON] , частки спірного домоволдіння виділені співвласниками в натурі у складі конкретно визначених приміщень. Так, відповідно до положень ст. 1218-1219 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема:1) особисті немайнові права;2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами;3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом;5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Оскільки перехід права власності на будь-яке майно ( крім певних виключень, що не відносяться до даного предмету спору) беззаперечно входить до складу спадщини , отже права і обов`язки власника майна, яке входить до складу спадкового майна, поза розумним сумнівом переходять до спадкоємців власника, вони не є нерозривно пов`язаними з особою спадкодавця. Отже твердження позивачів [PERSON] , та [PERSON] , що після смерті [PERSON] , [INFO] правовідносини щодо виділу в натурі житлової кімнати 2-4 в житловому будинку літер А припинились є хибним та є наслідком невірного тлумачення норм права. Посилання відповідачів на те, що відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України (право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна) набуті за вказаними рішеннями суду речові права на нерухоме майно не виникли у сторін також є хибним, оскільки є наслідком невірного тлумачення норм права. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.10.2016 року у цивільній справі № 490/4328/16-ц частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності . Зобов`язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в користуванні 69/400 та 23/400 частками житлового будинку [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] звільнити від власних речей 69/400 та 23/400 частки житлового будинку [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17.05.2017 року у цивільній справі № 490/4328/16-ц рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.10.2016 року в частині визначення майна щодо користування яким усуваються перешкоди, змінене і визначено, що таким майном є: житлова кімната 2-4 площею 17,3 кв.м., сарай Літ. Б, літня кухня Літ. З, душ літ. Д, вбиральня літ. Г в житловому будинку [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користувач вищезазначеним майном та зобов`язано [PERSON] звільнити вищевказане нерухоме майно від власних речей. Крім того, з аналізу положень ст. 358 ЦК України, можливо зробити висновок, що якщо встановлений порядок володіння та користування спільним майном відповідно до часток співвласників у праві спільної часткової власності визначений між співвласниками , в тому числі і за рішенням суду, він є обов`язковим і для особи, яка згодом придбає у праві спільної часткової власності на це майно. За положеннями ст. 364 цього Кодексу, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. За такого, оскільки фактично право спільної часткової власності сторін на приміщення кімнати 2-4 в житловому будинку літер А припинено рішенням суду від 05.11.2014 року , цим же судовим рішенням чітко виділеноу власність, а отже і коритсування [PERSON] приміщення 2-1 - 2-3 у вкзаному житловому будинку , судовими рішеннями у справі № 490/4328/16-ц фактично визначено безпідстааввність користування родиною [PERSON] вказаною кімнатою - відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про встановлення порядку користування житловим будинком [ADDRESS] шляхом виділення [PERSON] , [PERSON] у користування житлову кімнату літер 2-4, площею 17,3 кв.м., житлову кімнату літер 2-3 площею 9,5 кв.м., кухню літер 2-1 площею 9,1 кв.м., ванну кімнату літер 2-2 площею 2,4 кв.м.- які разом складають ізольоване помешкання - квартира [ADDRESS] , загальною площею 38,3 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м. у вказаному житловому будинку; припинення право власності [PERSON] на 77/100 часток ізольованого помешкання квартири [ADDRESS] у вказаному домоволодіння - за сплатою грошової компенсації у сумі 19 179 грн 70 коп. вартості 77/1100 часток вказаного ізольованого приміщення; визнати за [PERSON] право власності на 77\\100 часток ізольованого помешкання квартира [ADDRESS] . В обгрунтування своїх позовних вимог [PERSON] та [PERSON] посилалися також на те, що вони влаштували систему опалення своєї частини будинку, в тому числі і в кімнаті 2-4 ( що дійсно підтверджується матеріалами справи - газовим проектом, технічними умовами, актом підключення, квитанціями на придбання відповідних матеріалів та облаштування за 2010 рік), систему водопостачання та водовідведення ( також підтверджується матеріалами справи - технічними умовами квитанціями на придбання відповідних матеріалів та облаштування за 2010-2011 рік). Проте таке не може слугувати як підставою для задволення їх позовних вимог, так і підставою для відмови у задоволенні позову [PERSON] , оскільки такі обставини вже існували як на час прийняття судом апеляційної інстанції рішення від 05.11.2014 про реальний розподіл цього приміщення відповідно до ідеальних часток [PERSON] та [PERSON] ( правонаступником якого є позвач [PERSON] ) , так і постановлення судом апеляційної інстанції рішення від 17.05.2017 про усунення перешкод [PERSON] , у корситуванні житловим будинком - і судом апеляційної інстанції не встановлено перешкод [PERSON] у користуванні належними їй на праві власності приміщеннями квартири [ADDRESS] без одночасного користування і приміщенням 2-4. Крім того, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03.06.2016 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 18.07.2016 року, по цивільній справі № 490/860/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю, у якому позивач просила про визнання права власності на житлову кімнату 2-4, площею 17,3 кв.м. у житловому будинку Літ. А по [ADDRESS] , а також сарай Літ. Б, літню кухню Літ. З, душ Літ. Д в порядку набувальної давності, у задоволенні позову відмовлено, сокіьки ці приміщення правомірно належать відповідачу, та за відсутності підстав, передбачених ст. 344 ЦК України - так як відсутні обов`язкові ознаки добросовісного заволодіння чужим майном. Також позивачами за об`єднаним позовом наданий Висновок спеціаліста від 03.05.2019 року ПП Експертний центр "Поділля" , за заявою [PERSON] , про проведення будівельно-технічного дослідження з питання "Чи є технічні можливості для відокремлення кімнати 2-4 із складу квартири [ADDRESS] з метою використання її в якості квартири , що відповідають вимогам ДБН?" .Згідно цього висновку, виходячи з ромірів ідеальних часток співвласників [PERSON] та [PERSON] , плануванню житлового будинку літер А та на підставі проведеного дослідження, спеціаліст дійшов висновку про відсутність технічної мождивості для відокремлення кімнати 2-4 із скаду квратири № 2 з використанням їїв якості окремої квартири , оскільки таке відокремлення протирічить вимогам п.п. 3,6, 3,17 ДБН 79-92, п.п. 2.22,2.24,2.25,2.26 ДБН В. 2.2.-15-2005 "Житлові будинки". При цьому невідповідність в разі відокоремлення кімнтаи 2-4 розповсюджується й на залишок приміщень квартири [ADDRESS] що залишаються відповідачеві [PERSON] .. Отже частина житлового будинку садиби, що належить [PERSON] , та [PERSON] , є неподільною. Проте вказаний Висновок суд не може прийняти до уваги , оскільки , по-перше, спеціалістом не було досліджено рішення апеляційного суду миколаївської облсмті від 05.11.2024 року, яким проведено реальний поділ 46/100 часток спірного будинку, які були залишені у спільному користуванні співвласників за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 1988р. між [PERSON] (правонаступник [PERSON] ) і [PERSON] та встановлено, що доводи [PERSON] , про те, що поділ між співвласниками частини спірного домоволодіння є неможливим з технічних причин, спростовуються висновками судових будівельно-технічних експертиз. По-друге, більшу частину висновку спеціаліста з будівельно-технічного дослідження містять посилання та тлумачення норм права та судової практики, що жодним чином не відноситься до його компетенції. По-третє, можливість відокремлення кімнати 2-4 з метою використання саме як окремої квартири взагалі не є предметом дослідження в межах заявлених позовних вимог за жодним з об`єднаних позовів. Як вбачається судових рішень у вказаній справі, судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] , не допускаючи [PERSON] , до житлової кімнати 2-4 в житловому будинку літер А та надвірних будівель та споруд : сараю літер Б, 1\\2 частки вбиральні літер Г, душу літер Д., літньої кухні літер З та літньої кухні літер И чинить перешкоди власнику у користуванні належним йому на праві власності майном і таке порушене право позивача підлягає судовому захисту. Судом апеляційної інстанції встановлено, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] в користуванні житлова кімната 2-4 площею 17,3 кв.м., сарай Літ. Б, літня кухня Літ. З, душ літ. Д, вбиральня літ. Г в житловому будинку [ADDRESS] - що є підставою для задвлення позову .Що ж стосувалося решти господарських будівель та споруд (літня кухня літер И, басейн, замощення , водний кран) - то у справі відсутні докази щодо вирішення питання про їх користування ( це майно залишається у спільній власності сторін) і відповідно про порушення такого порядку користування. У зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення вимог щодо користування цього майна. Сторони в судовому засіданні не заперечували, що вищевказане рішення суду у справі № 490/4328/16-ц не виконано. Також в судовому засіданні встановлено, і таке не заперечувалося відповідачами [PERSON] та [PERSON] , що на теперішній час кімнатою літер 2-4 в житловому будинку літер А, як і спірними господарськими будівлями користуються вони і дійсно не допускають позивача [PERSON] до користування цими приміщеннями та кімнатами. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Ч. 2, 3 та 4 ст. 13 ЦК України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Ч. 6 ст. 13 ЦК України визначено, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. За положеннями ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. С пособами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно ст. 317,319,321 ЦК України , власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно частини 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2 статті 319 ЦК України проголошено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 150 ЖК Української РСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно статті 155 цього Кодексу, власника не може бути позбавлено права користування жилою квартирою, крім випадків, установлених законодавством. З огляду на вищенаведене, позовні вимоги [PERSON] щодо усунення перешкод у користуванні належною йому на праві приватної власності часткою житлового будинку за адресою: [ADDRESS] у складі приміщення житлової кімнати 2-4 в житловому будинку літер А шляхом виселення з нього відповідачів є правомірними і підлягають задоволенню. При цьому суд не може прийняти до уваги заперечення відповідачів, що таке неможливо з огляду на порушення їх житлових прав та неможливості відокремлення вказаної кімнтаи зі складу ізольованої квратири 3 2 - оскільки таке, по-перше, спростовуєтьяс вищенаведеним судовим рішенням апеляційного суду миколаївської області від 05.11.2014 року. По-друге, обовязки [PERSON] , , як правноступника [PERSON] , , покладені на нього вказаним рішенням суду, а саме за власний рахунок провести роботи по переобладнанню та переплануванню в приміщенні 2-4 - житлова, серед яких : пробивка дверного прорізу з подальшим встановленням дверного блоку в зовнішній стіні жилого будинку; пробивка віконного прорізу з подальшим встановленням віконного блоку в зовнішній стіни жилого будинку; демонтувати дверний блок в міжкімнатній перегородці між приміщеннями 2-3-житлова та 2-4- житлова з подальшим закладенням дверного прорізу , - и чинними і їх належне виконання повністю відновлює ізольованість 23/1000 часток житлового будинку у складі 2-1-2-3, що перебувають у власності та користуванні родини [PERSON] ри цьому суд звертає увагу на те, що у справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення (аналогічної позиції дотримується Консультативна рада європейських суддів щодо якості судових рішень у своєму Висновку № 11 [2008]). Таким чином, суди не повинні ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі, але не зобов`язані надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Так, позивачем при подачі позову подано належні докази про сплату ним витрат на професійну правничу допомогу адвокату [PERSON] у розмірі 2700 грн. з обгрунтуванням вартості складових таких витрат. Клопотання від відповідачів про змнешення витрт на правову допомогу з обгрунтованими запереченнями до суду не надходило. За такого, виходячи з пропорційності до задоволених позовних вимог , суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів [PERSON] , та [PERSON] , на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 1350 грн ( задволено одну з двох позовних вимог) - в рівних частках з кожної , а також відповідно до положень ст. 141 ЦПК України - по 396 грн 50 коп судового збору з кожної.

Outcome: partial