Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

27.08.2019 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , [PERSON] , в якій просить суд визнати за нею - [PERSON] право власності на 5/6 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається із житлового будинку під літ. «Б», загальною площею 246,8 кв.м., літньої кухні під літ. «Н», гаражу під літ. «О», в порядку спадкування за заповітом після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , який за життя склав заповіт на її ім`я, за яким заповідав їй усе своє майно. Позивач вказує, що спадкодавцю належало на праві власності домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси №2-927/03 від 14.03.2003 року, яке було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 18.07.2008 року за реєстраційним номером 6377437. 26 жовтня 2015 року, як стверджує позивач, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петковою Н.М. було відкрито спадкову справу №25/2015 (№58114324 у спадковому реєстрі) щодо розподілу майна померлого, та після відкриття спадщини з нею було подано заяву про прийняття спадщини. У подальшому, як зазначає позивач, їй стало відомо, що на частину спадщини також претендує [PERSON] , який є сином померлого спадкодавця та вважає себе таким, що має право на обов`язкову частку у спадщині як особа з інвалідністю - повнолітня непрацездатна дитина спадкодавця. Позивач стверджує, що 01 серпня 2019 року вона звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Н.М. з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак постановою від 05 серпня 2019 року приватним нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Разом з тим, на думку позивача, нотаріусом невірно вирішено питання щодо наявності у відповідача права на обов`язкову частку у спадщині. Так, позивач вказує, що на день відкриття спадщини після померлого батька, тобто станом на 18 жовтня 2015 року, [PERSON] не був в установленому законом порядку визнаний інвалідом, що підтверджується актом первинного огляду МСЕК серія 10 ААВ №795813 [PERSON] , відповідно до якого, останньому вперше лише 18 квітня 2016 року було встановлено інвалідність третьої групи в установленому законом порядку. Таким чином, як стверджує позивач, інвалідність [PERSON] було встановлено після відкриття спадщини померлого батька, у зв`язку з чим [PERSON] не відноситься до переліку осіб, які відповідно до частини 1 статті 1241 ЦК України мають право на обов`язкову частку у спадщині. Крім того, позивач зазначає, що до кола спадкоємців залучено також [PERSON] , яка є донькою спадкодавця та станом на час відкриття спадщини була непрацездатною дитиною спадкодавця, тому, в силу ст. 1241 ЦК України, має право на обов`язкову частку. Таким чином, на думку позивача, оскільки до спадкування залучено спадкоємців першої черги, відтак, у разі спадкування за законом [PERSON] мала б успадкувати 1/3 частину від спадкової маси, і тому половина вказаної частки становить 1/6, що складає обов`язкову частку. Різниця частки у спадковому майні, як стверджує позивач, яка повинна належати їй складає 5/6 частин. З урахуванням викладеного, з метою оформлення права власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] була вимушена звернутися до суду з відповідним позовом, оскільки у неї немає іншої можливості оформити свої спадкові права. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 28.08.2019року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою[PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. Крім того, ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 28.08.2019року було задовлено клопотання позивача про витребування доказів. Витребувано у Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Надії Михайлівни належним чином завірену копію спадкової справи №25/2015 від 26 жовтня 2015 року, заведеної до майна [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28.08.2019 року було задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову. Накладено арешт на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна: 6377437. Заборонено Приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Петковій Надії Михайлівні видавити спадкоємцям [PERSON] , який помер [INFO] , свідоцтво про право на спадщину, за спадковою справою № 25/2015. 13.09.2020 року до канцелярії суду від Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Надії Михайлівни надійшли належним чином завірені копію матеріалів спадкової справи №25/2015 від 26 жовтня 2015 року, заведеної до майна [PERSON] , померлого [INFO] . 20.09.2019 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. Так, в обґрунтування наданого відзиву представник відповідача посилається на те, що згідно довідки Державного закладу «Українського медичного центру реабілітації матері та дитини» МОЗ України, наданої приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Петковій Н.М., [PERSON] перебував на обліку в дитячій басейновій лікарні на водному транспорті (ДЗ «УМЦР матері та дитини МОЗ України) з 1991 року, отримав інвалідність дитинства, діагноз - наслідки раннього органічного ураження ЦНС у вигляді правостороннього гемапарезу, неврозоподібний нічний енурез, гіпердинамічний синдром. Представник відповідача вказує, що згідно посвідчення відповідач - [PERSON] є інвалідом з дитинства третьої групи. Висновком експерта за матеріалами справи №363 від 22.11.2017 року та згідно медичної документації [PERSON] неодноразово проходив лікування в медичних закладах: ДБЛ на ВТ з 05.06.2002р. до 10.06.2002р.; МЦРД з 11.07.2003р.; ООПНД з 07.12.2006р. до 18.12.2006р.; ООКМЦ з 14.03.2016р. до 23.03.2016 р. та в поліклініці за місцем проживання. У зв`язку зі стійкою незворотною неврологічною симптоматикою, після перенесеної родової травми, та відсутності ефекту від лікування, за рішенням медико-соціальної експертної комісії (акт огляду №599 від 18.04.2016р.) [PERSON] була надана третя група інвалідності. При судово-медичному огляді [PERSON] консультантами-спеціалістами було встановлено наступне: «Ночной энурез. Остеохондроз позвоночника с преимущественным поражением грудного и поясничного отделов. Протрузии Ь2-Ь3, Ь4-81. Гыжи Шморля 1Л-81. Выраженный мышечно-тонический синдром. При ознакомлении меддокументации (стац. лечение, амбулаторное лечение, санаторно-курортное лечение, заключение МСЕК от 18.04.2016г. признан инвалидом 3-й группы), данных осмотра (неврологического), состояние подекспертного - неврологический статус на 18.10.2015г. на 15.02.2018г. не изменился». Станом на 18.10.2015 року стійка втрата загальної працездатності по діагнозу: «Наслідки раннього органічного ураження центральної нервової системи у вигляді правобічного геміпарезу, неврозоподібний нічний енурез» від 20.06.2000р. не змінювалась. На підтвердження наявності у [PERSON] статусу інваліда на момент відкриття спадщини представник відповідача посилається також на посвідчення серії [NUMBER] , видане ДПСП ОМР УСЗН в Київському районі, відповідно до якого [PERSON] є інвалідом з дитинства 3 групи. Вищенаведене, як вказує представник відповідача, встановлено рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13.06.2018 року у справі № 501/2719/16-ц, постановою Апеляційного суду Одеської області від 06.12.2018 року по справі №501/2719/16-ц та постановою Одеського апеляційного суду від 10.07.2019 року у справі № 501/2719/16-ц. Отже, як стверджує представник відповідача, факт того, що відповідач - [PERSON] є інвалідом з дитинства та на час смерті спадкодавця набув право на обов`язкову частку у спадковому майні (тобто факт щодо певної обставини та конкретної особи) встановлено рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13.06.2018року у справі № 501/2719/16-ц, постановою Апеляційного суду Одеської області від 06.12.2018 року по справі № 501/2719/16-ц та постановою Одеського апеляційного суду від 10.07.2019 року у справі № 501/2719/16-ц. Крім того, представник відповідача зазначає, що рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13.06.2018 року у справі №501/2719/16-ц, постанова Апеляційного суду Одеської області від 06.12.2018 року по справі №501/2719/16-ц та постанова Одеського апеляційного суду від 10.07.2019 року у справі №501/2719/16-ц приймалися за процесуальної участі у справі як [PERSON] , так і [PERSON] , а отже зазначені особи не мають права на спростування у загальному порядку цих обставин з підстав визначених ст. 82 ЦПК України. З урахуванням викладеного, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30.09.2019 року було відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача - адвоката Данилюка Андрія Борисовича про витребування доказів. 13.11.2019 року від [PERSON] до канцелярії суду надійшла заява про залучення її - [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи,яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Разом з заявою про залучення третьої особи, [PERSON] , як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, звернулася з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якій просить суд визнати домоволодіння за [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності, визнати за нею - [PERSON] частку в об`єкті спільної сумісної власності - домоволодінні за [ADDRESS] у розмірі Ѕ частина, визначити, що частка померлого [PERSON] в праві спільної сумісної власності на домоволодінні за [ADDRESS] становила Ѕ частину. В обґрунтування наданого позову [PERSON] посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у періоди з 23 червня 2001 року по 02 вересня 2003 року та з 28 жовтня 2006 року по 13 квітня 2013 року, а також спільно зі спадкодавцем в період з 1997 року до моменту укладення шлюбу проживали як сім`я, вели спільне господарство, а отже оскільки право власності на спірне домоволодіння за [PERSON] визнано на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 березня 2003 року у справі № 2- 727/03 (у період першого шлюбу) та зареєстровано 18 липня 2008 року (у період другого шлюбу), а також при докладанні зусиль, в тому числі, і її, щодо побудови будинку, домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, [PERSON] стверджує, що вона після розлучення у 2003 році продовжувала проживати зі спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю до повторного укладення з ним шлюбу. Так, позивач зазначає, що [PERSON] 21 квітня 1999 року зареєстрував право власності на 18/300 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування. У подальшому, 14 жовтня 2002 року дані 18/300 частини були виділені в 5/6 частини жилого будинку за адресою: [ADDRESS] , а у 2003 році Київським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення про визнання за [PERSON] права власності на окреме домоволодіння, що складається з житлового будинку, площею 246,8 кв.м., літньої кухні, гаража, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Право власності, визнане даним судовим рішенням від 14 березня 2003 року, було зареєстроване 18 липня 2008 року. Таким чином, на думку третьої особи, оскільки саме з моменту ухвалення даного судового рішення за [PERSON] було визнано право власності на спірний об`єкт домоволодіння, а право власності зареєстроване 18 липня 2008 року на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 березня 2003 року, то даний об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, третя особа вказує, що не дивлячись на факт укладення шлюбу між нею - [PERSON] та [PERSON] лише 23 червня 2001 року, тим не менше, з 1997 року вони проживали однією сім`єю, останній піклувався про неї та її сина, виховував його та утримував, що підтверджується та встановлено рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2003 року у справі № 2-2337, а отже ці факти не підлягають доказуванню. При цьому, третя особа зазначає, що вона протягом 2005-2008 років розпоряджалася спільною сумісною власністю, що підтверджує те, що вона зі спадкодавцем вели спільне господарство та проживали однією сім`єю. Так, у 10.06.2005 році [PERSON] розпорядилася спільним сумісним майном у вигляді укладення договору оренди щодо майна, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , договору оренди щодо майна, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] від 01.08.2005 року. Протягом 1997-2003 років, 2006-2013 років, як вказує [PERSON] , вона не лише здійснювала заходи щодо влаштування побуту сім`ї, але й приймала участь у формуванні її бюджету. Так, наприклад, згідно даних трудової книжки протягом 2001 року вона працювала «днювальною» на д/щ «Коробка», д/щ «Цюрупинськ». У 2001 році вона отримувала заробітну плату, яка коливалася у межах 1270-1650 грн., у той час, як середня заробітна плата в Україні не досягала навіть 400 грн. Також вона отримувала дохід і в інші роки, про що свідчать індивідуальні відомості про застраховану особу. Крім того, третя особа стверджує, що у 1997 роді, тобто у період спільного проживання з [PERSON] , ведення спільного господарства без реєстрації шлюбу, що встановлено рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2003 року у справі № 2- 3537, вона була прийнята на роботу в якості повара на судно «Волго-Балт 242» на 7 місяців (плюс/мінус 1 місяць) з оплатою праці в розмірі 400 доларів США щомісячно. Вказані кошти, як зазначає третя особа, були витрачені на реконструкцію домоволодіння [ADDRESS] , збільшення його площі, придання будівельних матеріалів, меблів, техніки тощо. Крім фінансової участі у придбанні домоволодіння з житловим будинком загальною площею 246,8 кв.м., третя особа вказує, що вона здійснювала безпосередньо вклад у збільшення площі житлового будинку за адресою: [ADDRESS] своєю фізичною працею - нею проводилися дрібні будівельні роботи (штукатурка, фарбування, ґрунтування тощо), постійне прибирання будівельного сміття та бруду, сприяння у здійсненні будівництва та ремонту (приготування їжі будівельникам, організація доставки матеріалів та засобів тощо). З урахуванням викладеного, [PERSON] вважає, що є всі підстави для визнання домоволодіння [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вказаний об`єкт нерухомості набутий у власність в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї 18липня 2008 року, тобто у період перебування її - [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим, [PERSON] звернулася з позовом як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору. У підготовчому засіданні 14.11.2019 року судом було частково задоволено клопотання [PERSON] про звільнення від сплати судового збору. Відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Прийнято позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю до спільного розгляду з первісним позовом. Об`єднано вимоги за позовом позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю в одне провадження з позовом [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. 05.12.2019 року до канцелярії суду від [PERSON] надійшов відзив на позов третьої особи [PERSON] , в якому [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю у повному обсязі. В обґрунтування наданого відзиву [PERSON] посилається на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.06.2018 року у справі №520/4274/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на частину домоволодіння та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання права власності у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено. У подальшому, як вказує відповідач, Одеський апеляційний суд вказане рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на частину домоволодіння, залишив без змін. Вказаним рішенням було встановлено, що 25.05.1995р. [PERSON] за договором дарування придбав 18/300 частин спірного домоволодіння (літ.Б). В подальшому, рішенням Київського районного суду м. Одеси за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності, на підставі проекту розподілу домоволодіння [ADDRESS] за вказаною адресою, за [PERSON] визнано право власності на спірне домоволодіння. Такі обставини встановлені рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.03.2003р. у справі №2-927/03, а тому згідно ст.82 ч.4 ЦПК України доказуванню не підлягають. Вказане право власності за [PERSON] зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 09.08.2004р. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.03.2003р. у справі №2-927/03, яким визнано право власності за померлим [PERSON] , ухвалено до набрання чинності норм діючих ЦК України та СК України. Отже, право власності [PERSON] на 18/300 частин будинку №77-79 виникло на підставі договору дарування укладеному від 25.05.1995р. посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою за р.№4-3664, а зазначеним рішенням суду від 14.03.2003р., згідно проекту розподілу домоволодіння на самостійні домоволодіння, за ним було визнано право власності на спірний будинок [ADDRESS] як окреме домоволодіння Таким чином, оскільки предмет спору було передано та отримано [PERSON] ще до укладання шлюбу з [PERSON] , та до вступу в дію ЦК та СК України, а державна реєстрація права власності [PERSON] проведена 09.08.2004р., тобто у період, коли [PERSON] не перебувала у шлюбі з останнім, то суд вважав, що предмет спору є особистою приватною власністю померлого [PERSON] , а отже на предмет спору не поширюються норми ст.60 та ст. 61 ч.1 СК України (01.01.2004р.). Крім того, [PERSON] просить суд застосувати до позовних вимог [PERSON] строк позовної давності. Так, відповідач вказує, що листом приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Петкової Н.М. від 24.02.2016 року № 45/01-16 на адресу [PERSON] у відповідь на заяву останньої від 19.02.2016 року про видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частку спірного житлового будинку після смерті [PERSON] повідомлено про неможливість його видачі у зв`язку із незгодою інших спадкоємців померлого, а саме: [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, як зазначає відповідач, [PERSON] 24.02.2016 року було достовірно відомо про вказану відмову, тобто про порушення її прав. Крім того, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.06.2018 р. у справі № 520/4274/16-ц у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на частину домоволодіння та задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання права власності було відмовлено. Вказаний позов [PERSON] було подано до канцелярії суду 15.04.2016 року, та у ньому вона посилається на зазначений лист-відмову нотаріуса від 24.02.2016 року № 45/01-16. Згідно ст. 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином, на думку [PERSON] 24.02.2019 року сплинув строк позовної давності, а з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю [PERSON] звернулася до суду лише 13.11.2019 року. З урахуванням викладеного, [PERSON] просить суд застосувати до позовних вимог [PERSON] наслідки спливу позовної давності, що є окремою підставою для відмови у позові. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17.12.2019 року було витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Надії Михайлівни, у разі наявності, відомості із підтверджуючими документами щодо дати отримання [PERSON] листа приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Петкової Н.М. від 24.02.2016 року № 45/01-16 на адресу [PERSON] у відповідь на заяву останньої від 19.02.2016 року про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку після смерті [PERSON] , яким було повідомлено про неможливість його видачі у зв`язку із незгодою інших спадкоємців померлого, а саме: [PERSON] та [PERSON] . 16.01.2020 року до канцелярії суду від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Надії Михайлівни надійшли витребувані судом відомості. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.02.2020 року було витребувано у Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Надії Михайлівни, у разі наявності, відомості про спосіб вручення [PERSON] та належним чином завірені копії журналу реєстрації вихідних документів з відображенням відомостей щодо вихідного документу, розносної книги для місцевої кореспонденції з відображенням відомостей щодо вручення вихідного документу, відомостей щодо поштового відправлення вихідного документу -листа приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Надії Михайлівни від 24.02.2016 року за № 45/01-16 на адресу [PERSON] у відповідь на заяву останньої від 19.02.2016 року про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку після смерті [PERSON] , яким було повідомлено про неможливість його (свідоцтва) видачі у зв`язку з незгодою інших спадкоємців померлого, а саме: [PERSON] та [PERSON] . 25.02.2020 року до канцелярії суду від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Надії Михайлівни надійшли витребувані судом документи. 05.03.2020 року представник [PERSON] надіслав на електронну адресу суду заяву, в якій також просить суд застосувати до позовних вимог [PERSON] строк позовної давності, оскільки позивач була обізнана про наявність у відповідача права на обов`язкову частку у спадковому ще у квітні 2016 року. 05.03.2020 року до канцелярії суду від [PERSON] надійшла заява про виклик та допит в якості свідків - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка була задоволена судом у підготовчому засіданні 05.03.2020 року. 05.03.2020 року від [PERSON] на електронну адресу суду також надійшло клопотання про виклик та допит в якості свідків - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яке було задоволено судом у підготовчому засіданні 05.03.2020 року. У підготовчому засіданні 05.03.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 07.10.2020 року позивач - [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити, у задоволенні позову третьої особи [PERSON] просили відмовити у повному обсязі. У судовому засіданні 07.10.2020 року відповідач - [PERSON] та його представник проти задоволення позову [PERSON] заперечували, просили відмовити у його задоволенні у повному обсязі, проти задоволення позову третьої особи [PERSON] не заперечували. У судовому засіданні 07.10.2020 року [PERSON] та її представник позов третьої особи підтримали у повному, просили суд його задовольнити, у задоволенні позову [PERSON] просили відмовити у повному обсязі. Третя особа - [PERSON] , яка одночасно є відповідачем за позовом третьої особи, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, у судове засідання 07.10.2020 року не з`явилась, однак у підготовчому засіданні 17.12.2019 року надала суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позов [PERSON] підтримала у повному обсязі, у задоволенні позову третьої особи [PERSON] просила відмовити у повному обсязі (т. 2 а.с. 211). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову [PERSON] та задоволення позову третьої особи [PERSON] , виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] є доньками [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (т. 1 а.с. 104, 112). Крім того, [PERSON] є сином [PERSON] , та, на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2003 року про усиновлення, є сином [PERSON] (т. 1 а.с. 118). Вказані обставини визнаються та не оспорюються сторонами, а тому, в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. 25.05.1995 року [PERSON] за договором дарування набув у власність 18/300 частин домоволодіння (літ.Б) за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 90-92). Згідно листа КП «БТІ» ОМР від 26.08.2016 року за №475138.67, з 21.04.1999 року по 14.10.2002 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на 18/300 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , які з 14.10.2002 року були виділені в 5/6 частин жилого будинку за адресою [ADDRESS] (т.2 а.с.53-55). В подальшому, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.03.2003 року, яке набрало законної сили 26.03.2003 року, у справі №2-927/03 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності, на підставі проекту розподілу домоволодіння [ADDRESS] , за [PERSON] було визнано право власності на домоволодіння [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку літ. «Б», загальною площею 246,8 кв. м., літньої кухні під літ. «Н», гаражу літ. «О» (т. 1 а.с. 195-196). Право власності [PERSON] на підставі вказаного рішення суду було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.07.2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.53-54, 197). Крім того, згідно листа КП «БТІ» ОМР від 08.02.2016 року за №468013.63.16, станом на 31.12.2012 року право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано з 20.06.2003 року по 18.07.2008 року за [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.03.2003 року. Реєстрація від 20.06.2003року (т. 1 а.с. 124). Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували перший шлюб 23 червня 2001 року (т.2 а.с. 85) та розірвали його 02 вересня 2003 року (т.1 а.с.77). В подальшому, [PERSON] та [PERSON] знову зареєстрували шлюб 28 жовтня 2006 року (т.1 а.с.75), який було розірвано 13 квітня 2013 року (т.1 а.с.76). Крім того, судовим розглядом встановлено, що за життя [PERSON] п`ять разів складав заповіти. Так, 13 квітня 2001 року [PERSON] склав заповіт за яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, він заповідав - [PERSON] (т. 1 а.с. 89). 06 травня 2004 року [PERSON] склав заповіт за яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, він заповідав - [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожній (т. 1 а.с. 90). 02 березня 2007 року [PERSON] склав заповіт за яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, та взагалі усе те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, він заповідав - [PERSON] (т. 1 а.с. 92). 24 листопада 2012 року [PERSON] склав заповіт за яким усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день його смерті буде належати йому та на що він за законом матиме право, він заповідав - [PERSON] (т. 1 а.с. 96). 06 жовтня 2015 року [PERSON] склав заповіт за яким належні йому: житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , він заповідав [PERSON] (т. 1 а.с. 98). Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день його смерті буде належати йому та на що він за законом матиме право, він заповідав - [PERSON] , а належні йому: житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , він заповідав [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т. 1 а.с. 78). Зі змісту витребуваної судом спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] вбачається, що з заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Надії Михайлівни звернулися 26 жовтня 2015 року [PERSON] (т.1 а.с. 71 на звороті), 16 листопада 2015 року [PERSON] (т.1 а.с.101), 18 листопада 2015 року [PERSON] (т.1 а.с.107) та 18 квітня 2016 року [PERSON] (т.1 а.с.115). Крім того, 19 лютого 2016 року [PERSON] також звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Надії Михайлівни з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , в якій просила, на підставі ст. 60 СК України, видати їй свідоцтво про право власності на житловий будинок під [ADDRESS] , який належав померлому [PERSON] , оскільки вищезазначений житловий будинок був придбаний померлим в період знаходження з нею у шлюбі (т. 1 а.с. 133). Разом з тим, листом від 24.02.2016 року за вих. №45/01-16 приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петкова Надія Михайлівна повідомила [PERSON] про неможливість видати свідоцтво про право власності на Ѕ частину житлового будинку під [ADDRESS] після смерті [INFO] [PERSON] , у зв`язку з незгодою інших спадкоємців померлого, а саме: [PERSON] та [PERSON] (т. 2 а.с. 226). 01 серпня 2019 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Надії Михайлівни з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , в якій просила видати їй свідоцтво про право власності на 5/6 частин житлового будинку під [ADDRESS] , який належав померлому [PERSON] (на 1/6 частину цього майна має право [PERSON] , як на обов`язкову частку у спадщині, на підставі того, що на день відкриття спадщини вона була пенсіонером) (т. 1 а.с. 190-194). Постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Надії Михайлівни про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 серпня 2019 року [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії -видачі свідоцтвапро право на спадщину за заповітом на 5/6 (п`ять шостих) часток домоволодіння під номером [ADDRESS] , оскільки із матеріалів спадкової справи №25/2015 від 26 жовтня 2015 року, після смерті [INFO] [PERSON] , вбачається, що [PERSON] був інвалідом дитинства 3 групи, що підтверджуються:довідкою, виданою Приморською МСЕК серії 10 ДАВ №795813 від 18.04.2016року, безстроково; довідкою, виданою Державним закладом ''Український медичний центр реабілітації матері та дитини" Міністерства охорони здоров`я України від 27.04.2016, №118, де вказано, що [PERSON] перебував на обліку в Дитячій басейновій лікарні на водному транспорті з 1991 року. Отримав інвалідність дитинства з 20.06.2000 року; посвідченням серії [NUMBER] , виданим ДПСП ОМР УСЗН в Київському районі, що він є інвалідом з дитинства 3 групи. Також [PERSON] було долучено до спадкової справи рішення Іллічівського районного суду Одеської області від 11 червня 2018 року (справа №501/2719/16-ц), за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно, де були підтверджені обставини, що [PERSON] визнаний інвалідом 3-ої групи, данні огляду (неврологічного), стан - неврологічний статус на 18.10.2015 на 15.02.2018 не змінився. "Станом на 18.10.2015 року стійка втрата загальної працездатності по діагнозу: "Наслідки раннього органічного ураження центральної нервової системи у вигляді правобічного геміпарезу, неврозоподібний нічний енурез" від 20.06.2000 року не змінювалась" та в позовних вимогах [PERSON] до [PERSON] , відмовлено. Постанова Апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2018 року, якою рішення Іллічівського районного суду Одеської області від 11 червня 2018 року - залишено без змін та постанова Одеського апеляційного суду від 10 липня 2019 року, якою рішення Іллічівського районного суду Одеської області від 11 червня 2018 року залишено без змін (т. 1 а.с. 22). Звертаючись до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю [PERSON] обґрунтовує свій позов тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у періоди з 23 червня 2001 року по 02 вересня 2003 року та з 28 жовтня 2006 року по 13 квітня 2013 року, а також спільно зі спадкодавцем в період з 1997 року до моменту укладення шлюбу проживали як сім`я, вели спільне господарство, а отже оскільки право власності на спірне домоволодіння за [PERSON] визнано на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 березня 2003 року у справі № 2-727/03 (у період першого шлюбу) та зареєстровано 18 липня 2008 року (у період другого шлюбу), а також при докладанні зусиль, в тому числі, і її, щодо побудови будинку, домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. Як вже зазначалося, на час укладення договору дарування 25.05.1995 року і передачі [PERSON] спірного будинку, право власності [PERSON] становило 18/300 частин домоволодіння [ADDRESS] , яке складалося в цілому з 2-х кам`яних житлових будинків загальною площею 103,1 кв. м. та надвірних споруд у вигляді сараїв за літерами «Д», «К», «Л», «Н», «Р», «С», «Т», навісу літ. «Е», альтанки літ. «З», вбиралень літ. «И», «Ю», літньої кухні літ. «О», душу літ. «У», огородження № 1-3, 5, 7, мостіння I-III, розташованих на земельній ділянці площею 1226 кв.м. Таким чином, частка [PERSON] відповідала площі приблизно 6 кв.м. від загальної площі домоволодіння [ADDRESS] . Разом з тим, після виділення придбаної [PERSON] частки у 5/6 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі рішення суду від 15.03.2002 року, подальшого прийняття ним у дар 1/6 частини у виділеному домоволодінні за договором від 25.01.2003 року (даритель: [PERSON] ) і набуття таким чином право власності на цілу одиницю у виділеному домоволодінні, на час визнання згідно з рішенням суду від 14.03.2003 року права власності за [PERSON] належне йому домоволодіння [ADDRESS] мало площу 246,8 кв. м. Отже, зібраними у справі доказами підтверджується, що збільшення площі домоволодіння, належного на праві власності [PERSON] , відбулося у період з 1995 року до 2003 року. Належні докази, які б достовірно встановлювали більш точний період збільшення площі домоволодіння [ADDRESS] , належного [PERSON] , в матеріалах справи відсутні. Проте, в будь-якому випадку фактичне збільшення ідеальної частки у спільній власності з 18/300 до 5/6, а в подальшому і до цілої одиниці, а також фактичне збільшення площі домоволодіння відбулися до 01.01.2004 року, тобто під час дії ЦК УРСР 1963 року, КпШС України 1969 року, Закону України «Про власність» 1991 року і відповідно до набрання чинності ЦК України, СК України та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Стаття 22 КпШС України визначала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (ч.1 ст.24 КпШС України). Кодекс про шлюб та сім`ю України не містив норми, яка б регулювала право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Тому, встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу у період до 1 січня 2004 року немає ніякого правового значення для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте жінкою чи чоловіком до 1 січня 2004 року, оскільки майнові права та обов`язки породжував лише зареєстрований в установленому порядку шлюб. В пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» при розгляді позовів, пов`язаних зі спільною власністю громадян, суди мають виходити з того, що відповідно до чинного до 1 січня 2004 року законодавства спільною сумісною власністю безспірно було лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону України «Про власність», ст.22 КпШС України), що ж до майна, придбаного внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майна, придбаного внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, то таке визнавалось спільною сумісною власністю лише тоді, коли укладеною між ними письмовою угодою визначалось, що майно є спільною сумісною власністю (п.п 1,2 ст.17, ст.18 Закону України «Про власність»). Таким чином, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (спільною працею вважаються їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту, бюджету), за умови, що укладеною між такими особами письмовою угодою визначено, що майно є спільною сумісною власністю (правова позиція Верховного Суду України щодо застосування Закону України «Про власність», викладена в постановах від 25 грудня 2013 року по справі № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року по справі № 6-1026цс15). Таким чином, для визначення за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визначення права власності на половину спірного майна. Суд погоджується з твердженням [PERSON] про спільне проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 1997 року до першої реєстрації шлюбу у 2001 році, виходячи з наступного. У судовому засіданні 03.09.2020 року судом були допитані свідки зі сторони [PERSON] та свідки зі сторони [PERSON] . Так, свідки зі сторони [PERSON] повідомили наступне. Свідок [PERSON] , який був найманим працівником, повідомив суду, що з 1996 року він виконував будівельні роботи за адресою: [ADDRESS] . Його найняв у 1996 році [PERSON] . Він виконував траншею під фундамент прибудови та заливав його цементом. Основні будівлі вже існували у 1996 році. Він, у 1996 році робив прибудову до будинку першого поверху, тільки фундамент. Свідок [PERSON] також повідомив, що з [PERSON] він познайомився вже після 1998 року, коли робив ремонт, бачив її на будівництві, вона готувала їжу. За виконані роботи з ним розраховувався [PERSON] . Свідок [PERSON] , який є сусідом, повідомив суду, що з [PERSON] він знайомий з 1981 року, вони були сусідами, разом ходили на море. З 1994 року по 1996 рік[PERSON] будував будинок, а він - [PERSON] виконував оздоблювальні роботи у цегляному будинку, будував сходи на другий поверх. З [PERSON] та її сином - [PERSON] він не знайомий. Свідок [PERSON] також повідомив, що [PERSON] був виконробом, будував будинки. Після 1996 року [PERSON] вже йому не допомагав. Крім того, свідок [PERSON] зазначив про те, що ділянка за адресою: [ADDRESS] , була колись одною ділянкою, всі будинки на ній належали [PERSON] . Він, свідок [PERSON] , працював за адресою: [ADDRESS] та 79, одночасно. У 1994 році за адресою: [ADDRESS] , вже була коробка будинку, у 1996 року закінчували робити внутріоздоблювальні роботи, вікна, двері вже були. Поряд з цегельним будинком була літня кухня, у 1996 році він робив там ремонт (встановлював панелі з ДСП). У будинку [ADDRESS] ), були два поверхи та мансарда, підвалу він не бачив. Свідок [PERSON] , який був другом [PERSON] повідомив суду, що знав [PERSON] з 1990 року, дружили близько, часто бував у нього дома у гостях. Свідок [PERSON] ходив у рейси. У 1995 - 1996 р.р. він бував у [PERSON] у гостях по Якірному провулку у місті Одесі. Новий будинок, за адресою: [ADDRESS] , у 1996 році він вже закінчив будувати, однак ремонт ще не було зроблено. Свідок [PERSON] вказав, що у будинку він варив котел електричного опалення. Будинок був придатний для життя, тільки був без шпалер. [PERSON] хотів його здавати квартирантам. Крім того, свідок [PERSON] зазначив, що у 1998 році [PERSON] був щасливий, оскільки у нього з`явилася [PERSON] , вона раніше ходила у рейси, у них було майже 40 років різниці у віці. [PERSON] займався внутрішньооздоблювальними роботами у будинку. [PERSON] здавав квартирантам якісь приміщення. Гроші у нього були, у 1990 роках купив собі автомобіль марки «Mercedes». Вже у 1998 році [PERSON] допомагала йому клеїти шпалери. У цьому будинку жили квартиранти, будинок був повністю готовий, однак були деякі недоробки. Також була літня кухня. У [PERSON] ще рядом був маленький двохповерховий будинок, який він подарував [PERSON] . Літня кухня у 1998 році вже була капітальною будовою, де проживав [PERSON] , коли здавав будинок квартирантам. [PERSON] , як стверджував свідок, з`явилася у 1998 році, у 1996 році її ще не було. У 1996 році у [PERSON] був конфлікт з першою дружиною. Протягом 1996-1997р.р. [PERSON] був один. Будинок та прибудова вже були. Після 1998 році вони демонтували літню кухню та у 2000 році почали робити оздоблювальні роботи. Свідок [PERSON] , яка була сусідкою [PERSON] , повідомила, що знала [PERSON] з 1990 року, він проживав по [ADDRESS] . Вона бувала у нього вдома по [ADDRESS] , це було недалеко від Якірного провулка. У 1997 році спірний будинок був тільки побудований. Свідок [PERSON] була зовні і всередині будинку. [PERSON] їй говорив, як добре він все побудував. У спірному будинку були якісь недоробки, однак незначні. Була обробка будинку, нормальний будинок, у ньому можливо було жити. Свідок [PERSON] зазначала про те, що на літню кухню вона не заходила, однак у 1997 році вона також була. [PERSON] постійно щось здавав в оренду. Він був будівельником, виконробом. Будував все своїми руками та наймав робочих. Про його доходи їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] , подруга позивача [PERSON] , повідомила суду, що вони з [PERSON] навчались разом в університеті та дружать з 1995 року. Свідок [PERSON] вказувала на те, що вона приблизно місяць після розлучення проживала з [PERSON] . Батько [PERSON] - [PERSON] проживав разом з ними. У 1996 році будинок вже був, також була літня кухня, за адресою: [ADDRESS] , також був будинок. Він був меншим за той, що знаходився за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] вказувала, що з [PERSON] вона познайомилася у 1999 році. [PERSON] тоді проживала за адресою: [ADDRESS] , у маленькому будинку. У 2003-2004 р.р. [PERSON] працювала в бухгалтерії у [PERSON] . Свідок [PERSON] , колишній чоловік [PERSON] , повідомив, що у 1996 році він познайомився з [PERSON] , у 2010 році вони розлучились. Коли вони познайомились [PERSON] проживала по [ADDRESS] , а потім її батько - [PERSON] , у 1996 року надав їм будинок, за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] зазначив, що будинок [ADDRESS] , вже стояв та був майже готовий. [PERSON] робив оздоблювальні роботи, електропостачання та водопостачання вже були. [PERSON] збирався здавати його в оренду. У 1996 році вже були літня кухня та якісь господарські споруди. Також, свідок [PERSON] вказував на те, що [PERSON] з`явилася у 1998 року, та з 1998 року він її знає. [PERSON] будував будинки та здавав їх в оренду. У будівельних роботах [PERSON] участі не приймала. У 2000-х роках міняли вагонку на літній кухні. Свідки [PERSON] повідомили наступне. Свідок [PERSON] , подруга [PERSON] , з якою вони дружать п`ятнадцять років, повідомила, що [PERSON] познайомилась з [PERSON] у 1997 році, і з 1997 року вони почали проживати разом. Розлучились у 2013 року через його доньок. [PERSON] проживав у будинку [ADDRESS] ). [PERSON] та [PERSON] робили ремонти у будинках [ADDRESS] та [ADDRESS] , вона - [PERSON] також допомагала їм робити ремонт. Перший раз у будинку [ADDRESS] вона була у 2001 або 2003 р.р., а у будинку [ADDRESS] , після 2003 року. Зі слів [PERSON] , у будинках [ADDRESS] , йшли ремонтні роботи, будинок за [ADDRESS] вони здавали в оренду. Після здачі, кожний рік, вона - [PERSON] робила ремонт, а [PERSON] з [PERSON] допомагали.У будинку по [ADDRESS] , [PERSON] була у 2000 році. Також свідок [PERSON] вказувала про те, що у 1997-1998 р.р. [PERSON] ходила у рейси, гроші віддавала на будівництво, купувала антикварні меблі. У будинку [ADDRESS] , [PERSON] була перший раз у 2003 році, після ремонту по [ADDRESS] . Будинок вже стояв. Робили ремонт у гостьовому будинку. Великий будинок був повністю готовий, коли [PERSON] була там перший раз. Крім того, свідок [PERSON] зазначила, що у спірному будинку [PERSON] стелив ламінат та плитку, коли йому було 13 років. Свідок [PERSON] , який був сусідом [PERSON] , повідомив про те, що [PERSON] зніс Ѕ частину будинку [ADDRESS] , та побудував там маленький будинок у 1989 році, це була реконструкція. Великий будинок [PERSON] побудував приблизно на початку 2000-х років. Приблизно у 1997 році [PERSON] почав переробляти літню кухню. Великий будинок вже стояв, однак без ремонту. Свідок [PERSON] вказував, що з [PERSON] він знайомий дуже давно, перед армією, з 1987 року, а потім вона стала його сусідкою. Коли вона почала проживати з [PERSON] великий будинок вже було побудовано, але в ньому не було ремонту. Свідок точної дати сказати не може, плутається у датах. Свідок [PERSON] повідомив, що у 2002 році привезли метало черепицю на великий будинок, а до цього він був без даху. [PERSON] працював у спірному будинку коли йому було 12 років. Свідок [PERSON] зазначив, що гостьовий будинок будували приблизно в кінці 1990 року, однак точного року він не пам`ятає. Приблизно у 2000-х роках перебудовували літню кухню, коли вже була [PERSON] . Свідок [PERSON] , який є другом [PERSON] , повідомив, що вони разом з [PERSON] у 1998 році працювали на судні, вона там працювала поваром. Іноді приходив у гості, [PERSON] разом з сином [PERSON] штукатурили літню кухню, спірний будинок вже був готовий. У 1998 році [PERSON] вже проживала разом з [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснював, що великий цегляний будинок був придатний до житла та повністю готовим приблизно у 2001 році. У судовому засіданні 07.10.2020 року, судом, відповідно до ст. 92 ЦПК України, було допитано також в якості свідка [PERSON] . Так, свідок [PERSON] повідомив суду, що з [PERSON] він познайомився у 1997 році. У 1997 році на земельній ділянці було дві будівлі: маленька - літня кухня та великий будинок - коробка, у будинку вікон, даху та дверей не було, заливали міжповерхові перекриття, стяжки не було. Він тоді проживав в селі Підлиманське, його мати - [PERSON] була у рейсі. Свідок [PERSON] вказав, що у 2000 році він з мамою переїхали до [PERSON] у будинок за адресою: [ADDRESS] , який здавався в оренду. Один час вони проживали по [ADDRESS] та у квартирі матері на [ADDRESS] разом з [PERSON] . Також свідок [PERSON] пояснював, що він допомагав будувати спірний будинок, заливав бетоном плити перекриття, допомагав штукатурити кімнати. У 2002 році вони разом з матір`ю - [PERSON] та [PERSON] продовжували працювати у спірному будинку. Мати - [PERSON] заливала вимощення навколо будинку, перекривала літню кухню, штукатурила, шпаклювала, клеїла шпалери, годувала робочих. У 2005 році зробили басейн, залили та облицювали його плиткою, у 2005-2006 р.р. вони робили прибудову під котельню. У 2008-2009 р.р. вони почали робити мансарду, утеплили її, провели світло. Свідок [PERSON] зазначав, що весь цей час його батько - [PERSON] ніде не працював, керував будівництвом. Працювала мати - [PERSON] , вона ходила у рейси та здавала квартиру на [ADDRESS] в оренду у 2003-2004 р.р. [PERSON] познайомився з [PERSON] у 1997 році, а його мати - [PERSON] з [PERSON] була знайома ще раніше. У 2003 році [PERSON] його усиновив. З 1997 року його мати - [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю. У 2003 році вони фіктивно розлучились, однак до 2013 року вони проживали разом як одна сім`я. У 2006 році знову одружились. У 1999-2000 р.р. його мати працювала у спірному будинку, приймала безпосередню трудову участь у його будівництві, виготовляла та носила цементний розчин, штукатурила стіни, особисто заливала плити перекриття. Вона заробляла гроші, ходила у рейси та вкладала гроші у будівництво спірного будинку. З 1997 року вони всі разом проживали однією сім`єю. Батько [PERSON] не працював, мати [PERSON] з 2004 року здавала свою квартиру, грошові кошти за оренду квартири іноді забирав він - [PERSON] та віддавав їх батькам, по 300 доларів США у місяць. У 2003 році мати [PERSON] перестала ходити у рейси, а коли плавала зароблені кошти віддавала [PERSON] , який просив у неї гроші на купівлю цементу, плитку та інше. Свідок [PERSON] повідомив, що він особисто бачив, як його мати віддавала гроші батьку. У 2002-2003р.р. вони проживали у квартирі. Так, свідки зі сторони [PERSON] повідомили, що знайомі з [PERSON] приблизно з 1998 року, а свідки зі сторони [PERSON] повідомили, що вони з [PERSON] почали жити разом з 1997 року. Крім того, суд приймає до уваги і те, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2003 року, яке набрало законної сили 29.04.2003 року, було встановлено, що з 1997 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю (т. 2 а.с.70-71). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також суд враховує, що 13 квітня 2001 року, тобто ще до першої реєстрації шлюбу з [PERSON] , [PERSON] склав заповіт за яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, він заповідав - [PERSON] . Таким чином, виходячи з показань свідків, які є родичами, знайомими та друзями, як зі сторони позивача, так і зі сторони третьої особи, а також враховуючи встановлені рішенням Малиновського районного суду м. Одесиобставини, можна зробити висновок, що сторони спільно проживали як жінка та чоловік однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 1997 року по 23 червня 2001 року, тобто до моменту першої реєстрації їх шлюбу. Відносно того, що спірне домоволодіння є об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , суд зазначає наступне. Так, з копії трудової книжки [PERSON] вбачається, що з 17.06.1987 року по 05.08.2003 року [PERSON] ходила у рейси на посаді «днювальна» та на посаді «повара» (т. 2 а.с. 16-18). Згідно контракту про найм на роботу від 01 серпня 1997 року заробітна плата [PERSON] складала 400 доларів США (т. 2 а.с. 118). У судовому засіданні свідки повідомили суду, що [PERSON] працював будівельником, будував будинки та здавав їх в оренду. Судовим розглядом встановлено, що збільшення площі спірного домоволодіння, належного на праві власності [PERSON] , відбулося у період - 1995 року до 2003 року. При цьому, судом було встановлено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] у період з 1997 року по [INFO] . Відносно наявності у [PERSON] коштів для будівництва спірного будинку суд виходить з того, що [PERSON] з 17.06.1987 року по 05.08.2003 року ходила у рейси, її заробітна плата приблизно складала 400 доларів США, тобто вона мала фінансову можливість та допомагала [PERSON] у будівництві спірного будинку. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] приймала трудову участь у будівництві будинку, за адресою: [ADDRESS] . Також, суд приймає до уваги, що роботодавець [PERSON] у 2000 році придбав для неї нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] з правом подальшого викупу. У 2007 році [PERSON] склав нотаріально посвідчену заяву про те, що він немає будь-яких претензій до вказаної квартири та, що квартира набута за власні кошти [PERSON] 10 січня 2008 року [PERSON] викупила вказану квартиру, що підтверджує її спроможність набути у власність житло та інвестувати у будівництво будинку [ADDRESS] . У подальшому, вказану квартиру [PERSON] здавала в оренду, що підтверджується договорами оренди житлової площі та отримувала орендну плату у розмірі 190 доларів США на місяць, 220 доларів США на місяць. Відносно трудової участі [PERSON] у будівництві спірного будинку суд виходить з наявних в матеріалах справи фотокарток та показань свідків, які повідомили, що [PERSON] готувала їжу робочим, клеїла шпалери, штукатурила та шпаклювала стіни тощо. У період розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] здавала будинок [ADDRESS] в оренду, що підтверджує проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу і у цей період. Крім того, у 2005 році була проведена оцінка вартості будинку, у звіті суб`єкта оціночної діяльності від 10.10.2005 року визначена вартість будинку [ADDRESS] без земельної ділянки, яка складала 1 370 000 грн. В склад будинку увійшла також кухня під літ. «Н», що підтверджує не лише збільшення площі будинку, але і збільшення його вартості. Вказане також підтверджується копіями всіх наявних в матеріалах справи технічних паспортів. У 2006 році було побудовано прибудову під літ. «Б» до великого будинку під літ «Б». В технічному паспорті за 2008 рік відображена дана прибудова під літ. «Б». У 2009 році на підставі проекту була проведена газифікацію гостьового будинку. У 2009 році було надано технічний висновок про можливість введення в експлуатацію житлового гостьового будинку під літ. «Н» зі збереженням реконструкції великого будинку під літ. «Б». Таким чином, площа будинку [ADDRESS] постійно збільшувалася, що підтверджується технічними паспортами. Всі свідки, що допитувались в судовому засіданні не надали суду переконливих пояснень щодо будівництва спірного будинку та робіт, які проводились у ньому, деякі свідки повідомили суду, що у 1997 році спірний будинок був придатний до житла, деякі свідки повідомили, що у 1997 році стояла лише коробка, без даху, без вікон, він бувнедобудованим, тобто показання свідків в цій частині є суперечливими, а тому їх свідчення відносно будівництва спірного будинку суд вважає спірними та таким, що не можуть бути прийняті до уваги. Відповідно до ст. 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Для застосування передбачених статтею 25 КпШС України (ст. 62 СК України) правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість будинку чи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Отже, на підставі досліджених доказів, судом установлено, що спільними зусиллями під час спільного проживання, в тому числі, після реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] було істотно збільшено площу спірного будинку з 18/300 частин, що приблизно складає 6 кв.м., до 246,8 кв.м., а саме: виділення у одиницю домоволодіння [ADDRESS] , внаслідок чого домоволодіння істотно збільшилося у площі - 246,8 кв.м., та істотно збільшилося у своїй вартості, в тому числі, внаслідок трудових та грошових затрат [PERSON] та [PERSON] . При цьому, суд враховує, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.03.2003 року, яке набрало законної сили 26.03.2003 року, яким було визнано за [PERSON] право власності на домоволодіння [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку літ. «Б», загальною площею 246,8 кв. м., літньої кухні під літ. «Н», гаражу літ. «О», було ухвалено судом та набрало законної сили під час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Таким чином, відповідно до ст. 25 КпШС України, суд вважає за необхідне визнати спірний будинок об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи положення ст. 28 КпШС УРСР, згідно яких, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними, суд вважає обґрунтованими вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на Ѕ частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається із житлового будинку під літ. «Б», загальною площею 246,8 кв.м., літньої кухні під літ. «Н», гаражу під літ. «О». Таким чином, частка померлого [INFO] [PERSON] в праві спільної сумісної власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається із житлового будинку під літ. «Б», загальною площею 246,8 кв.м., літньої кухні під літ. «Н», гаражу під літ. «О», становила Ѕ його частину. При цьому, суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 05 серпня 2020 року справа №682/2493/16-ц, у схожих правовідносинах, відповідно до якої, якщо державна реєстрація на об`єкт нерухомості відбулася після укладення шлюбу, то таке майно є спільною сумісною власністю навіть якщо будувалося за особисті кошти одного з подружжя витрачені до укладання шлюбу. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення закріплені, зокрема, і в ст.22, ст. 24, ст. 25, ст. 28 КпШС України У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, під час ухвалення рішення суд враховує, що спірне нерухоме майно створювалось під час проживання однією сім`єю до реєстрації шлюбу у період з 1997 року по 23 червня 2001 року, а державна реєстрація права власності на новостворене майно відбулася вже в період перебування у шлюбі 20.06.2003 року та в період перебування у шлюбі вдруге 18.07.2008 року, що надає підстави для висновку про виникнення права спільної сумісної власності на домоволодіння. Таким чином, частка померлого [INFO] [PERSON] в праві спільної сумісної власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається із житлового будинку під літ. «Б», загальною площею 246,8 кв.м., літньої кухні під літ. «Н», гаражу під літ. «О», становила Ѕ його частину. Оскільки ст. 22 КпШС України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, то позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). Разом з тим, [PERSON] та інші учасники справи, заперечуючи проти позову [PERSON] , презумпцію віднесення набутого у власність під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя не спростували. Посилання [PERSON] на пропуск [PERSON] строку позовної давності, суд не приймає до уваги, виходячи з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про порушення своїх прав [PERSON] дізналася 24.02.2016 року, коли Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петкова Надія Михайлівна повідомила її про неможливість видати свідоцтво про право власності на Ѕ частину житлового будинку під [ADDRESS] після смерті [INFO] [PERSON] , у зв`язку з незгодою інших спадкоємців померлого, а саме: [PERSON] та [PERSON] , і у квітні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності на спірне майно, тобто через два місяці після відмови нотаріуса видати свідоцтво про право власності[PERSON] звернулася до суду за захистом своїх порушених прав. Однак, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 23.04.2019 року, у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. На момент ухвалення судом рішення вказана вище справа перебуває на розгляді у Верховному Суді. Підставою для відмови у задоволенні позову [PERSON] було в тому числі і те, що нею не були заявлені вимоги про визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, усунувши зазначені недоліки, 13.11.2019 року [PERSON] звернулася до суду з відповідним позовом про визнання спірного майна спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. З урахуванням викладеного, оскільки у 2016 році [PERSON] вже зверталася до суду за захистом своїх порушених прав шляхом визнання права власності на спірне домоволодіння, і їй було відмовлено, з підстав того, що нею не були заявлені вимоги про визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, з відповідними вимогами [PERSON] звернулася до суду 13.11.2019 року, суд зазначає, що [PERSON] не було пропущено строк позовної давності, оскільки такий строк було перервано шляхом подання позову у квітні 2016 року, а рішення суду у цій справі набрало законної сили лише у 2019 році. З урахуванням викладеного, позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки судом було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, у зв`язку з задоволенням позову третьої особи, з відповідачів на користь державного бюджету підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в рівних частинах. Щодо позову [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, суд зазначає наступне. За правилами ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст. 1268 ЦК України). Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також ч.1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як було зазначено вище, 24 листопада 2012 року [PERSON] склав заповіт за яким усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день його смерті буде належати йому та на що він за законом матиме право, він заповідав - [PERSON] (т. 1 а.с. 96). 01 серпня 2019 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Надії Михайлівни з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , в якій просила видати їй свідоцтво про право власності на 5/6 частин житлового будинку під [ADDRESS] , який належав померлому [PERSON] (на 1/6 частину цього майна має право [PERSON] , як на обов`язкову частку у спадщині, на підставі того, що на день відкриття спадщини вона була пенсіонером) (т. 1 а.с. 190-194). Постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Надії Михайлівни про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 серпня 2019 року [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії -видачі свідоцтвапро право на спадщину за заповітом на 5/6 (п`ять шостих) часток домоволодіння під номером [ADDRESS] , оскільки із матеріалів спадкової справи №25/2015 від 26 жовтня 2015 року, після смерті [INFO] [PERSON] , вбачається, що [PERSON] був інвалідом дитинства 3 групи та має право на половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Не погоджуючись з зазначеним, [PERSON] звернулася до суду з відповідним позовом в якому вказала, що інвалідність [PERSON] було встановлено після відкриття спадщини померлого батька, у зв`язку з чим [PERSON] не відноситься до переліку осіб, які відповідно до частини 1 статті 1241 ЦК України мають право на обов`язкову частку у спадщині. Як вже було встановлено судом, відповідач [PERSON] є сином померлого спадкодавця [PERSON] . Згідно довідки Державного закладу «Українського медичного центру реабілітації матері та дитини» МОЗ України, наданої приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Петковій Н.М. - [PERSON] , [INFO] , перебував на обліку в дитячій басейновій лікарні на водному транспорті (ДЗ «УМЦР матері та дитини МОЗ України) з 1991 року. Отримав інвалідність дитинства, діагноз - наслідки раннього органічного ураження ЦНС у вигляді правостороннього гемапарезу, неврозоподібний нічний енурез, гіпердинамічний синдром. Згідно посвідчення відповідача, [PERSON] є інвалідом з дитинства 3 групи. Висновком експерта за матеріалами справи № 363 від 22.11.2017 року та згідно дослідженої у судовому засідання медичної документації, [PERSON] неодноразово проходив лікування в медичних закладах: ДБЛ на ВТ з 05.06.2002р. до 10.06.2002р.; МЦРД з 11.07.2003р.; ООПНД з 07.12.2006р. до 18.12.2006р.; ООКМЦ з 14.03.2016р. до 23.03.2016 р. та в поліклініці за місцем проживання. В зв`язку зі стійкою незворотною неврологічною симптоматикою, після перенесеної родової травми, та відсутності ефекту від лікування, за рішенням медико-соціальної експертної комісії (акт огляду №599 від 18.04.2016р.) гр. [PERSON] була надана 3-я група інвалідності. Як підтвердження наявності у [PERSON] статусу інваліда на момент відкриття спадщини до матеріалів справи долучено копію посвідчення серії [NUMBER] , видане ДПСП ОМР УСЗН в Київському районі, відповідно до якого [PERSON] є інвалідом з дитинства 3 групи. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно роз`яснень Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р. - перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Той зі спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов`язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. У разі порушення права спадкоємців на обов`язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов`язкову частку. Суд може зменшити розмір обов`язкової частки у спадщині з урахуванням відносин між спадкоємцем та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення, зокрема майнового стану спадкоємця. Позбавлення особи права на обов`язкову частку судом ЦК України не передбачає, хоча особа, яка має право на обов`язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК. Доводи [PERSON] про те, що [PERSON] отримав посвідчення, що він є інвалідом з дитинства після смерті [PERSON] , а на час відкриття спадщини такого посвідчення не мав і відповідно не мав права на спадкування обов`язкової частки, суд вважає безпідставними, оскільки інвалідність з дитинства є таким розладом здоров`я, що має триваючий характер, вона не виникла після смерті спадкодавця, і наявність у матеріалах справи відповідної медичної документації підтверджує вказані обставини. Довідка МСЕК лише засвідчила той факт, що захворювання відповідача є достатніми для визнання його інвалідом з дитинства. Вказані обставини встановлені рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 11 червня 2018 року, постановою Одеського апеляційного суду від 06.12.2018 року та постановою Одеського апеляційного суду від 10.07.2019 року, а тому, в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають (т. 1 а.с. 179-189). Посилання [PERSON] та її представника на правову позицію, викладену у Постанові Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі №305/1695/16-ц, відповідно до якої, було відмовлено у визнанні недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частину спадкового майна у розмірі обов`язкової частки, оскільки на день відкриття спадщини (на день смерті спадкодавця) позивач не був в установленому законом порядку визнаний інвалідом, не приймається судом до уваги, оскільки у вказаних правовідносинах інвалідність позивачу було встановлено після відкриття спадщини, тобто після смерті спадкодавця, а у даному випадку [PERSON] є інвалідом з дитинства, яка є таким розладом здоров`я, що має триваючий характер, вона не виникла після смерті спадкодавця і наявність у матеріалах справи відповідної медичної документації підтверджує вказані обставини. При цьому, суд також враховує, що 04 серпня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петковою Надією Михайлівною [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на підставі ст. 1241 ЦК України, на 1/6 частину житлового будинку з господарчими спорудами, за адресою: [ADDRESS] , і вказане свідоцтво видане [PERSON] як спадкоємцю, що має право на обов`язкову частку, та, після його оспорювання в судовому порядку як [PERSON] , так і [PERSON] , на теперішній час свідоцтво про право на спадщину є чинним. Крім того, судовим розглядом встановлено, що донька померлого [PERSON] - [PERSON] на момент його смерті була пенсіонером, тобто непрацездатною. Вказані обставини визнаються та не оспорюються сторонами, а тому, в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Оскільки [PERSON] як інвалід з дитинства та син померлого [PERSON] , та [PERSON] як непрацездатна донька померлого [PERSON] , відповідно до статті 1224 ЦК України, мають право на обов`язкову частку у спадщині, яка відкрилася після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , вказане спричиняє зменшення частки [PERSON] на спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Таким чином, оскільки судом було встановлено, що частка померлого [INFO] [PERSON] в праві спільної сумісної власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається із житлового будинку під літ. «Б», загальною площею 246,8 кв.м., літньої кухні під літ. «Н», гаражу під літ. «О», становила Ѕ його частину, то частка [PERSON] у праві на спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з вирахуванням обов`язкових часток [PERSON] та [PERSON] складає 1/3 частину зазначеного домоволодіння (1/2 частина, яка успадковується - 1/12 частина обов`язкова частка [PERSON] -1/12 частина обов`язкова [PERSON] = 1/3 частка). Посилання представника [PERSON] на пропуск [PERSON] строку позовної давності, суд не приймає до уваги, оскільки про порушення своїх прав відносно спірного домоволодіння позивач дізналася 05 серпня 2019 року, коли приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петкова Надія Михайлівна постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 серпня 2019 року відмовила [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії -видачі свідоцтвапро право на спадщину за заповітом на 5/6 (п`ять шостих) часток домоволодіння під номером [ADDRESS] . З відповідним позовом до суду [PERSON] звернулася 27 серпня 2019 року, тобто менше ніж через місяць після відмови нотаріуса. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Таким чином, суд зазначає, що [PERSON] не було пропущено строк позовної давності. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається із житлового будинку під літ. «Б», загальною площею 246,8 кв.м., літньої кухні під літ. «Н», гаражу під літ. «О», в порядку спадкування за заповітом після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку з чим, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial