Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

До суду звернувся позивач з позовом до Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області, [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Корюківська районна державна нотаріальна контора Чернігівської області про визнання права власності на спадкове нерухоме майно. Просить визнати його власником спадкового майна за заповітом, що належало його батьку [PERSON] , 1942 року народження, померлому [INFO] , а саме визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Позивач належним чином оповіщений про час та місце розгляду справи, у підготовче засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав повністю. Представник відповідача Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області належним чином оповіщений про час та місце розгляду справи, у підготовче засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує у задоволенні вимог позивача. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує у задоволенні вимог позивача. Представник третьої особи у підготовче засідання не з`явився, належним чином повідомлений про розгляд справи, надав заяву про розгляд справи без його участі, у вирішенні позову покладається на думку суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до частини 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи із наступних підстав. Судом по справі встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в селі Петрівка Щорського району Чернігівської області, проживає в [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України 000986402, виданий органом 7420 20.09.2017 року та витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №7420-863614-2017 від 29.09.2017 р. Батьками позивача є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 15 серпня 1968 року Петрівським сільським відділом ЗАГСом, Щорського району Чернігівської області, актовий запис №19 від 15 серпня 1968 р. [PERSON] та [PERSON] з 28.09.1967 року і до їх розлучення перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , актовий запис №11 від 28.09.1967 року. Батьки проживали в належному їм на праві особистої власності будинку [ADDRESS] . Господарство батьків вважалось колгоспним двором. Батько позивача [PERSON] був головою колгоспного двору. Згідно з рішенням б/н виконкому Холминської селищної ради від 26 лютого 1981 року, за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок, як за головою колгоспного двору. 20 листопада 1987 року виконкомом Холминської селищної ради [PERSON] було видане свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння житловий будинок по [ADDRESS] . Відповідно довідки Холминської селищної ради №2204 від 19.11.2019 року 23 жовтня 2015 року відповідно до рішення Холминської селищної ради від 23 жовтня 2015 року вулицю Кірова було перейменовано на вулицю Зарічна. Відповідно довідки Холминської селищної ради №2203 від 19.11.2019 року у зв`язку з упорядкуванням нумерації житловий будинок по вулиці Зарічна змінено [ADDRESS] . Мати позивача [PERSON] , 11 вересня 1991 року розірвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №00024780871 від 03 грудня 2019 року, актовий запис №62 від 11 вересня 1991 року. 27 грудня 1991 року [PERSON] вступила в шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище [PERSON] на прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданим виконкомом Холминської селищної ради, актовий запис №23 від 27 грудня 1991 року та стала проживати окремо від [PERSON] за іншою адресою. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Холминською селищною радою, актовий запис №41 від 10.08.2002 року. На майно померлого [PERSON] , яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями та земельних ділянок, за адресою [ADDRESS] відкрилась спадщина. [PERSON] склав заповіт на користь позивача та його брата [PERSON] у рівних частинах. Заповіт посвідчений секретарем виконкому Холминської селищної ради 02.07.1998 року. На день смерті заповідача заповіт не змінено та не відмінено. [PERSON] , фактично прийняв спадщину після смерті батька, так як відповідно довідки Хоминської селищної ради №2201 від 19.11.2019 [PERSON] на момент смерті [INFO] , був зареєстрований та проживав разом з [PERSON] за однією адресою в [ADDRESS] . Співвідповідач [PERSON] спадщину не прийняв, оскільки разом зі спадкодавцем на момент смерті останнього не проживав та не звернувся з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Відповідно до довідки Холминської селищної ради №2202 від 19.11.2019 року станом на 15.04,1991 рік в житловому будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані та проживали: голова колгоспного двору - [PERSON] , 1942 р.н. та син - [PERSON] , [INFO] . Ст.5 ЦК України визначає, що до правовідносин застосовується те законодавство, яке діяло на час їх виникнення. Згідно п.1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року "Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних житлових будинків" установлено, що кожен громадянин має право побудувати для себе на праві приватної власності житловий будинок в один або два поверхи з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно як в місті, так і поза містом. У відповідності до положень п.2 Постанови Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року № 3211 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року "Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних житлових будинків" земельні ділянки для будівництва індивідуальних житлових будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду та земель держлісфонду в безстрокове користування, а побудовані на цих ділянках будинки являються приватною власністю забудовників. Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Згідно "Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року №11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради. Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Згідно ст. 120 ЦК УРСР, колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 (із подальшими змінами) " Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-ХІІ був введений в дію Закон України "Про власність". Нині чинне законодавство не містить визначення поняття «колгоспного двору». Дане положення регулювалося відповідними положенням ЦК Української РСР, які були виключені у 1993 році (Закон від 16.12.1993 року № 3718-ХІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 18.01.1994 року). Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до положень статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із вимогами статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень частини 1 статті 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до частини 3 статті 1223 ЦК України, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Визнання відповідачами пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову. Зважаючи на викладене вище, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в підготовчому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги не суперечать вимогам діючого законодавства, є обґрунтованими, законними та підлягають задоволенню. Оскільки відповідачами позов визнано до початку розгляду справи по суті, позивачу [PERSON] необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 756,15 гривень згідно квитанції № 58 від 13.12.2019. Решту сплаченого судового збору залишити за позивачем. Враховуючи викладене,

Outcome: approved