Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

В квітні 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що з відповідачем він перебував у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2012 року, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 січня 2014 року. 30 вересня 2012 року у них народилася донька [PERSON]. Так, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 6 червня 2014 року з нього було стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого чинним законодавством для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 квітня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі даного рішення був виписаний виконавчий лист та переданий на виконання до Вінницького районного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області. [PERSON] зазначає, що сплачує аліменти відповідно до своїх фінансових можливостей. Позивач не працює, тому державний виконавець нараховує йому аліменти виходячи з середньої заробітної плати працівника для даної місцевості (940 грн.) і заборгованість по аліментам складає 8288,68 грн. Разом з тим, наразі у позивача змінився майновий та сімейний стан. Так, з листопада 2015 року він проживає однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] 19 січня 2017 року в них народився син [PERSON]. Вони проживають в будинку батьків [PERSON], остання не працює. З липня 2016 року по грудень 2016 року позивач отримував допомогу по безробіттю. Таким чином, стягнення аліментів ставить позивача та його сімю в край скрутне матеріальне становище, позбавляє його можливості нормально проживати, забезпечувати себе мінімально всім необхідним, тому він звернувся до суду з даним позовом та просить зменшити розмір аліментів згідно з рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 6 червня 2014 року та стягнути з нього аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/8 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого чинним законодавством для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, надав письмові заперечення та пояснив, що відповідач з 01.10.2015 року і по теперішній час не працює та не отримує доходи. [PERSON] проживає з донькою та дідусем, який є пенсіонером. Єдиним джерелом доходу є пенсія дідуся, якої не вистачає на утримання всіх їх. Влаштуватись на роботу [PERSON] не має можливості, оскільки доглядає за донькою та своїм похилим дідусем, а також постійно хворіє. Донька сторін також часто хворіє, в звязку з чим потрібні кошти на лікування та медичні препарати. Представник зазначив, що позивач працює неофіційно та отримує достатню заробітну плату, однак в матеріальному забезпечення доньки не допомагає. Також [PERSON] донькою не цікавиться, не бере належної участі в її вихованні, ігнорує батьківські обовязки, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини та не бачиться з нею. Таким чином, всі обовязки щодо виховання [PERSON], її розвитком та лікуванням виконує лише відповідач. Просив в задоволені позову [PERSON] відмовити та стягнути з позивача документально підтверджені витрати повязані з наданням правової допомоги. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 січня 2014 року шлюб між [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 29 квітня 2012 року відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 598, було розірвано (а.с. 7). Згідно свідоцтва про народження серії І-АМ № 238306, виданого 05.10.2012 року відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, суд вбачає, що позивач та відповідач є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 12). Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 6 червня 2014 року позов [PERSON] задоволений та стягнуто з [PERSON], [INFO], українця, громадянина України, який зареєстрований в [INFO], на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого чинним законодавством для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 квітня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 8).Дане рішення набрало законної сили 17.06.2014 року. Частиною 3 ст. 61 ЦПК україни визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. За вищевказаним судовим рішенням Вінницьким міським судом Вінницької області 06.07.2014 року видано виконачий лист № 127/9936/14-ц (а.с. 10). З розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, виконаного старшим державним виконавцем відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області, суд вбачавє, за заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів за вищевказаним рішенням станом на 01.06.2016 року складає 8288,68 грн. (а.с. 11). Разом з тим, з пояснень, наданих в судовому засіданні представником позивача, судом встановлено, що з листопада 2015 року він проживає однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON]. Під час спільного проживання в них народився син [PERSON], 19.01.2017 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-АМ № 359263 (а.с. 13). Слід зазначити, що [PERSON] та її син зареєстровані та проживають з її батьками по вул. Б.Крижевого, 16, м. Вінниця (а.с. 20, 21). Згідно довідки Управління соціального захисту населення № 691 від 30.03.2017 року, [PERSON] отримує компенсацію (240 грн.), як фізична особа, яка надає соціальні послуги за особою похилого віку, інваліду І групи [PERSON] (її батько) (а.с. 22, 23, 24-25). Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ст. 51 ч.2 Конституції України та ст.180 Сімейного Кодексу України - батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. \~ За змістом ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. \~Вищевказана позиція висловлена у пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 "Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів". Відповідно ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, виходячи з вищевикладеного, на батьків покладається в рівних частках права та обовязки щодо виховання та утримання дитини, а тому [PERSON] має утримувати половину витрат повязаних з утриманням їх доньки. Матеріалами справи встановлено, що позивач зареєстрований за адресою своїх батьків: Вінницька область, Вінницький район, с. Вінницькі Хутори, вул. Вінниченко, 24 (а.с. 5, 14). З записів зроблених в трудовій книжці позивача встановлено, що [PERSON] з 20.07.2016 року по 14.12.2016 року отримував допомогу по безробіттю, наразі ніде не працевлаштований (а.с. 15-19). Слід зазначити, що [PERSON] 30.09.2015 року була звільнена з посади вихователя та наразі ніде не працює, що підтверджується записами зробленими в її трудовій книжці (а.с.57-58). З відомостей Головного управління ДФС у Вінницькій області від 06.06.2017 року вбачається, що єдиним доходом відповідача [PERSON] є аліменти (а.с. 59). Як вбачається з довідки про склад сімї № 374 від 25.05.2017 року (а.с. 60), відповідач та її донька [PERSON] проживають в [INFO], разом з [PERSON] (мати відповідача). З пояснень, наданих в судовому засіданні, представником відповідача, [PERSON] фактично проживає з своїм дідусем, оскільки її мати з ними не живе. З матеріалів справи вбачається, що відповідач має ряд захворювань, зокрема: двобічна фіброзно-кісткова мастопатія, міжреберна невралгія з обох сторін, фіброаденома лівої молочної залози, кісти обох молочних залоз (а.с. 62-68). Таким чином, [PERSON] позбавлена можливості працевлаштуватися, оскільки доглядає їх доньку та похилого дідуся, постійно хворіє. Згідно акту складеного сусідами відповідача та затвердженого КК "Тяжилів" від 25.05.2017 року, позивач не проживає і не приймає участі у вихованні доньки [PERSON], не відвідує її, не допомагає матеріально (а.с. 61). Разом з тим, донька сторін [PERSON] часто хворіє на ГРВІ, що підтверджується листом КЗ "Центр первинної медико-санітарної допомоги №1" від 14.06.2017 року № 523 (а.с. 69). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] самостійно, власними силами здійснює матеріальне забезпечення дитини, доглядає та виховує доньку та виконує всі інші батьківські обовязки. Щодо батька дитини, то він є працездатною особою, офіційно не працює, проживає з батьками, в результаті чого не сплачує комунальні послуги, однак жодної матеріальної та фізичної допомоги по утриманню дитини не надає. Також факт проживання його з іншою сім'єю, ним та його представником, не доведено. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, коли аліменти встановлені в тверді грошові сумі. Відповідно до п. 17 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (ст. 1 Закону України "Про прожитковий мінімум"). З матеріалів справи вбачається, що наразі позивач сплачує аліменти в розмірі 940,00 грн., що є значно більше ніж 30 % прожиткового мінімуму, встановленого чинним законодавством для дитини відповідного віку, однак суд звертає увагу, що рішенням суду було призначено аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму. Тобто 30% це є мінімальний розмір аліментів, а не обовязковий розмір аліментів. Також, суд зазначає, що донька сторін останній час часто хворіє, тому потребує більших витрат, ніж ті, що визначені прожитковим мінімумом. Таким чином, розмір аліментів, що визначені рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 6 червня 2014 року суд вважає доцільним та таким що забезпечує достатній рівень для розвитку дитини. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON]до [PERSON] про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. Щодо прохання представника відповідача [PERSON] про відшкодування витрат на надання правової допомоги, то воно задоволенню не підлягає, оскільки відсутні будь-які докази понесення даних витрат та їх розмір ( відсутній розрахунок правової допомоги з зазначенням годин та вартості робіт, а також квитанція про оплату даних витрат відповідачем). В зв'язку з відмовою в задоволенні позову [PERSON], понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed