Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернувся із позовом до [PERSON] (далі Відповідач) в якому просить визнати право власності в порядку спадкування. В обґрунтування посилається на те, що [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно у вигляді квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] яка належить йому на підставі свідоцтва на право власності на житло від 19.11.1993 року і яка складає ј частку зазначеного будинку. Вона як спадкоємець за заповітом у передбачений строк звернулася до нотаріальної контори із відповідною заявою про прийняття спадщини. Іншим спадкоємцем за законом є Відповідач, яка є сестрою померлого. 06.11.2017 р. державний нотаріус Старостенко Л.Г. своєю постановою відмовила Позивачу у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно у зв`язку із ненаданням оригіналу свідоцтва на право власності на житло і через розбіжності в номері квартири наявні у даному свідоцтві та у інформації, наданої МКП Маріупольське БТІ. У зв`язку із чим просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом права власності на спадкове майно [PERSON] , померлого [INFO] у вигляді квартири розташованої за адресою [ADDRESS] , яка складає ј частку даного будинку. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилася, приймала участь у розгляд справи через свого представника [PERSON] , який в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, з підстав зазначених у позовній заяві. Додатково вказав, що відповідач порушив права позивача оскільки звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини незважаючи на те, що позивач є спадкоємцем за заповітом. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вказуючи на те, що Відповідач є рідною сестрою померлого [PERSON] , Позивач є її рідною донькою. Про наявність заповіту на ім`я Позивача їй не було відомо, оскільки брат за життя говорив, що належна йому квартира перейде до неї після його смерті. Вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті брата. Інших спадкоємців першої черги не мається оскільки їх батьки та рідні сестри померли, дітей не було. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову вказуючи, що позивачем не доведено факт звернення до нотаріальної контори в установлений законом строк, крім того відповідачем не порушено право позивача. Третя особа [PERSON] повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ст.81 ЦПК України - \~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, матеріали правої справи 6334 та оцінивши у сукупності надані докази, дійшов висновку про таке. З поданих позивачем документів вбачається, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданим 24.03.2015 р. повторно Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №896 ( а.с. 5). На випадок своє смерті [PERSON] , [INFO] залишив заповіт на належну йому квартиру, яка знаходиться в [ADDRESS] , яку заповів [PERSON] , зареєстровано в реєстрі за №108 ( а.с. 6). Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. З копії спадкової справи №110/2015 заведеної Другою маріупольською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру вбачається, що вказаний заповіт є чинним. В спадковій справі маються заяви [PERSON] від 24.03.2015 року про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] та заява [PERSON] від 24.03.2015 р. про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за законом ( а.с. 39-43, 45, 63). З довідки МКП «Маріупольське БТІ» від 27.10.2017 р. вбачається, що за [PERSON] зареєстроване право власності на кв. [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності №11438 від 19.11.1993 ( а.с. 74). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.11.2017 р. яка міститься у спадковій справі, будинок [ADDRESS] складається із об`єктів нерухомого майна, житлового будинку, А-1, житлової прибудови, А1-1, сараю, Б-1, сараю, М-1, сараю, г-1, сараю, Н-1, сараю, О-1, сараю, Л-1, нежилої прибудови, А2-1, вбиральні, Д-1, вбиральні, Е-1, літньої кухні, В-1, літньої кухні, Г-1, літньої кухні, И-1, гаражу, К-1, огорожі,1-2, згідно актуально інформації право спільної часткової власності, на ј частку зареєстровано за [PERSON] (квартира 3) ( а.с. 76-77). По причині відсутності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності [PERSON] на ј частину житлового будинку [ADDRESS] чи квартири у цьому будинку та з ненаданням спадкоємцем свідоцтва про право власності [PERSON] на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS] державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори Старостенко Л.Г. своєю постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.11.2017 р. №1610/02-31 відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ј частку житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . При цьому мотивуючи постанову нотаріусом вказано, що відповідно до інформаційної довідки виданої МКП Маріупольське бюро технічної інвентаризації №3834 від 27.10.2017, яка міститься в матеріалах спадкової справи, право власності за [PERSON] зареєстровано за адресою [ADDRESS] , доля ј на підставі свідоцтва про право власності №11438 від 19.11.1993 року Державним підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик» м. Маріуполя ( а.с. 12). Так з копії свідоцтва про право власності на житло від 19.11.1993 р. виданого Державним підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик» м. Маріуполя №11438 доданого позивачем до позовної заяви вбачається, що [PERSON] на праві власності належить кв. 2/4/ у будинку [ADDRESS] (а.с. 7). Право приватної власності на нерухоме майно набувається і реалізується громадянами та юридичними особами виключно відповідно до закону. Відповідно до ст.128 ЦК України 1963р. право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. Згідно ч.5 ст.8 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Згідно ст.12 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України. Отже [PERSON] за життя було видано свідоцтво №11438 від 19.11.1993 р. про право власності на квартиру [ADDRESS] будинку [ADDRESS] , яке зареєстроване згідно реєстраційного напису в Маріупольському БТІ. За інформацією МКП «Маріупольське БТІ» від 21.03.2019 №497 наданої на запит суду квартира [ADDRESS] , до якої входять згідно інвентаризації від 20.01.2000 року у інвентарній справі №6334 частина житлового будинку літ А-1, а саме кухня 2-3, кімната 2-4, тамбур літ. а-1-1, ганок літ.а5, ј частина сараю літ. Б-1, Ѕ частина вбиральні літ. Е-1, Ѕ частина воріт, зареєстровано станом на 2003 рік за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності №11438 від 19.11.1993 р. ( а.с. 80). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.05.2019 р. вбачається що будинок має квартири 1,2,3,4. Так квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності по 1/3 частки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; відомості про власника квартири [ADDRESS] відсутні, відомості по зареєстроване право власності на квартири [ADDRESS] 2,3,4 відсутні. При цьому в реєстрі речових прав про об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] також зареєстровано право спільної часткової власності на ј частку за [PERSON] . Відповідно до п.3 розд.2 (Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про внесення змін Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України до 01 січня 2013 року, державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках проводилась реєстраторами Бюро технічної інвентаризації. Так судом досліджено правову справу надану БТІ на будинок [ADDRESS] №6334. З правової справи вбачається, що будинок [ADDRESS] належить в ідеальних частках по ј різним співвласникам та має 4 обособлені квартири. Так [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних часках по 1/5 за кожним належить кв. [ADDRESS] на праві приватної власності на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 07.10.2009 р.; [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних часках по 1/3 за кожним належить квартира 1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності 29039 від 19.03.2004 виданого управлінням міського майна; [PERSON] належало на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.1992 р. за реєстром №2-2917-1/4 частка, вказана часка зареєстрована як квартира [ADDRESS] за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Крім того згідно висновку про реєстрацію домоволодіння реєстровий №36185 від 12.01.95 р. [PERSON] належить кв. [ADDRESS] ( [ADDRESS] ) [ADDRESS] на підставі свідоцтва на право власності 11438 від 19.11.93 р. виданому «Житловик». Таким чином з наведеного вбачається, що в свідоцтві про право власності на житло 11438 від 19.11.1993 р. наявні неточності щодо визначення предмету на який було видано свідоцтво померлому [PERSON] . З огляду на наведене нотаріусом констатовано неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом оскільки правовстановлюючий документ на підставі якого в БТІ було зареєстровано право власності спадкодавця не містить відомостей про майно охоплено заповітом. Відповідно до ст. ст. 1216 та 1218\~ЦК України\~спадкування є перехід прав і обов`язків ( спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До спадщини\~\~згідно змісту вказаної\~\~статті\~ЦК\~\~належать не конкретні\~\~об`єкти нерухомості, а право власності\~\~на ці об`єкти. Частиною першою\~статті 1297 ЦК України\~передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину , у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст.\~34, ч. 2 ст.\~48, ст.ст.\~66-68 Закону України «Про нотаріат»\~обов`язок щодо встановлення спадкового майна, кола спадкоємців та видачі свідоцтв про право власності на спадкове майно покладений на органи нотаріату. Відповідно до\~ст. 67 Закону України « Про нотаріат»\~свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Якщо спадкоємець не має змоги оформити спадщину відповідно до вимог законодавства у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів, питання визначення належності цього майна має вирішуватись у судовому порядку. Відповідно до п. 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а при відмові нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Частина 1\~статті 316 ЦК України\~передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно\~ст. 317 ч.1 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Реалізуючи передбачене\~ст.64 Конституції України\~право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, відповідно до п.5 ч.3\~ст.2 ЦПК України\~основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із змісту ч. 2\~ст.5\~ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту ніж той який особа обрала при зверненні до суду. Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Зокрема ч.2ст.16 ЦК України\~встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже звертаючись до суду позивачем на свій розсуд було обрано спосіб захисту свого права за\~ст. 392 ЦК України, який полягає у передбаченому п.1 ч.2\~ст.16 ЦК України\~способу захисту, як визнання права. Із встановлених судом обставин вбачається, що внаслідок застосування\~ст. 392 ЦК України \~можливо лише у разі якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу який засвідчує право власності. В даному випадку судом встановлено із досліджених доказів, що за життя [PERSON] була проведена реєстрація його права власності на нерухоме майно відповідно до законодавства, яке діяло до 2013 року та проводилося реєстраторами БТІ, створеними до набрання чинності\~Законом України від 11 лютого 2010 року "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", а відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину пов`язана саме з невідповідністю данних, зазначених у свідоцтві про право власності на нерухомість із данними реєстрації права власності на квартири у будинку за іншими особами, а також\~ не співпадінням номеру квартири, яка вказана у заповіті з номером квартири на яку зареєстроване право власності за спадкодавцем. Одже з наведеного вбачається спір з приводу права власності на майно, що належало померлому [PERSON] та іншими співласниками будинку, за якими зареєстровано право власності на відповідні квартири. Проте позивач, пред`являє вимоги до [PERSON] аргументуючи тим, що вона подала заяву як особа, що бажає прийняти спадщину, як спадкоємиць за законом, тому вона порушила його право на спадкування за заповітом на зазначену квартиру. Відповідно до 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Суд зазначає, що право на спадкування у [PERSON] виникає у разі неприйняття або відмови позивача від спадщини. Отже у випадку надання нотаріусу свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] з огляду на предмет цього позову у нотаріуса будуть відсутні правові підстави у відмові видачи свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірне майно і відповідач [PERSON] як особа, може претендувати на спадкове майно як спадкоємиць за законом лише тільки у випадку відмови від його прийняття позивачем. Таким чином, суд приходе до висновку, що позивач не довів обставин порушення, невизнання або оспорювання [PERSON] прав позивача, які є підставою на звернення відповідача до суду за захист своїх прав або інтересу відповідно до ст.15 ЦК України та ч.1 ст.4 ЦПК України тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Інші документи додані сторонами до справи не спростовують встановлених судом обставин і не змінюють висновків суду. У відповідності до вимог п.2 ч.2\~ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволені позову відмовлено у повному обсязі, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.\~\~\~\~\~

Outcome: dismissed