Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом та просив визнати недійсним кредитний договір № К-Д 014/02-40/565 від 18 січня 2007 року, укладений між ним та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль"; визнати недійсним Договір іпотеки від 18 січня 2007 року, укладений між [PERSON] та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. за реєстровим номером 266; зобов'язати приватного нотаріуса скасувати реєстраційний запис про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек за номером 266 від 18 січня 2007 року; скасувати реєстраційний запис про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 18 січня 2007 року. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між сторонами був укладений кредитний договір № К-Д 014/02-40/565 від 18 січня 2007 року. Відповідно до п. 2. Кредитного договору Банк зобов'язується надати Позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних в цьому договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 1 300 000 доларів США, в свою чергу Позичальник повинен відповідно до п. 2. Кредитного договору виконати свої зобов'язання по поверненню в повному обсязі використаної суми ліміту за цим Договором не пізніше 17 січня 2017 року. Пунктом 3. Кредитного договору передбачено, що за користування кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування Індивідуальної угоди встановлюється фіксована процентна ставка в розмірі 9,9 % річних - в термін з 18.01.2007р. по 17.04.2007р. та в розмірі 12% річних - в термін з 18.04.2007р. по 17.01.2017 р. З метою забезпечення виконання зобов'язань згідно цього кредитного договору було також укладено договір іпотеки № 014/02-40/1305 від 18 січня 2007 року між позивачем (Іпотекодавець) та відповідачем (Іпотекодержатель), згідно якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів, загальною площею 192,8 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить Іпотекодавцю на праві приватної власності. Проте, в процесі виконання вищезазначеної угоди, позивач вирішив зробити власний перерахунок заборгованості і вважає що Банк незаконно та не об'єктивно нараховує відсотки, які передбачалися незаконною угодою з моменту укладання кредитного договору. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2014 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" про визнання кредитного договору недійсним. Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2014 року визнано недійсним Договір іпотеки №014/02-40/1305 від 18 січня 2007 року, укладений між [PERSON] та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. за реєстровим номером 266. Припинено іпотеку за реєстровим номером 4376751 в Державному реєстрі іпотек, накладену на підставі договору іпотеки від 18 січня 2007 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", на нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів, за адресою: [ADDRESS], поз. 1-4, загальною площею 192,8 кв. м., у тому числі приямки літ. а7, а8, а19, ганки літ. а20, а21 на першому поверсі та у підвалі житлового будинку літ. А-3. Припинено заборону за реєстровим номером 4376574 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18 січня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. за реєстровим номером 266, на нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів, за адресою: [ADDRESS], поз. 1-4, загальною площею 192,8 кв.м., у тому числі приямки літ. а7, а8, а19, ганки літ. а20, а21 на першому поверсі та у підвалі житлового будинку літ. А-3. В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього суду, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також не врахування обставин у справі. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду змінити, а додаткове рішення суду скасувати із наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на те, що 18 січня 2007 року між [PERSON] та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" ( на сьогодні ПАТ "Райффайзен Банк Аваль") було укладено кредитний договір про надання кредитних послуг № К-Д 014/02-40/565. З метою забезпечення виконання зобов'язань згідно цього кредитного договору було також укладено договір іпотеки № 014/02-40/1305 від 18 січня 2007 року між [PERSON] (Іпотекодавець) та ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" (Іпотекодержатель), згідно якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів, загальною площею 192,8 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить Іпотекодавцю на праві приватної власності. Відповідно до п. 2. Кредитного договору Банк зобов'язується надати Позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних в цьому договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 1 300 000 доларів США, в свою чергу Позичальник повинен відповідно до п. 2. Кредитного договору виконати свої зобов'язання по поверненню в повному обсязі використаної суми ліміту за цим Договором не пізніше 17 січня 2017 року. Пунктом 3 Кредитного договору передбачено, що за користування кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування Індивідуальної угоди встановлюється фіксована процентна ставка в розмірі 9,9 % річних - в термін з 18.01.2007 року по 17.04.2007 року та в розмірі 12% річних - в термін з 18.04.2007 року по 17.01.2017 року. Ухвалою суду від 23.04.2013 року провадження по справі було зупинено та призначено судово - економічну експертизу, проведення якої доручено експертам ТОВ "Судова експертна палата". Однак, експертам не вистачило документів у справі для надання обґрунтованого висновку. Після цього ухвалою суду від 19.03.2014 року справа була передана для проведення експертизи до НДІ судових експертиз та була повернута експертами без виконання. 20.11.2014 року позивачем був наданий до матеріалів справи висновок за результатами проведення експертно-економічного дослідження, виконаний Київською незалежною судово-експертною установою, від 13.11.2014 року за №0999. Відповідно даного висновку, Банком з боржника стягувалися відсотки за кредитом у розмірі 15,06%, в той час коли у договорі процентна ставка була зафіксована у розмірі 12,99% і тим самим було суттєво порушено права боржника. Абсолютне значення подорожчання кредиту фактично складає 1014768,44 дол. США та є більшим від абсолютного значення подорожчання кредиту зазначеного в умовах договору в розмірі 1012409,36 дол. США. Внаслідок нормативного недотримання документального оформлення кредитного договору №К-Д 014/02-40/565 від 18.01.2007 р. нормативних вимог (Постанова НБУ №168 від 10.05.2007 р.) кредитний договір та додатки до нього не містять розрахунку щодо реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту. До вказаних правовідносин суд застосував положення статей 3,6,11,14,526,1054 ЦК України. Істотними умовами кредитного договору, що визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів. При тлумаченні змісту істотних умов кредитного договору суд посилався на норми статей глави 71 ЦК України, а також рекомендації Листа юридичного департаменту НБУ від 18 серпня 2004 року № 18-111/3249-8378. Відповідно до зазначеного Листа, юридичний департамент НБУ з посиланням на положення ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, спірні правовідносини врегульовані спеціальною правовою нормою - Законом України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати". Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати" іпотечним боргом є основне зобов'язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою. Договір про іпотечний борг вказаним Законом визначено, як цивільно-правову угоду, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків, які виникають у кредитодавця і боржника з приводу іпотечного боргу. Згідно ст. 2 Закону України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати" іпотечний борг виникає тільки при дотриманні сторонами договору про іпотечний борг умов, встановлених цим Законом. Статтею 2 Закону України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати" передбачено, що основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті до укладення договору про іпотечний борг. Така інформація повинна бути оприлюднена кредитодавцем у письмовій формі і містити опис грошових зборів і витрат, пов'язаних зі встановленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; положення про інфляційне застереження; порядок дострокового виконання основного зобов'язання в разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; інші умови за рішенням кредитодавця. Інформація, яка повинна бути надана до моменту укладення однією зі сторін є частиною пропозиції та істотною умовою договору, оскільки обов'язковість її оприлюднення прямо передбачена законом (в даному випадку ст. 2 Закону України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати"). Наведені норми чинного законодавства містять припис, згідно з яким надання інформації про умови кредитування є істотною умовою договору про іпотечний борг, яким є кредитний договір, укладений між сторонами по справі. Відповідно до приписів статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відсутність згоди сторін щодо будь-якої з істотних умов договору має наслідком його неукладеність. Зважаючи на це та заявлені позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позов про визнання кредитного договору недійсним не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України судовий збір не відшкодовувати. . Приймаючи додаткове рішення, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 220 ЦПК України, суд виходив із того, що 24.11.2014 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення, яким відмовлено позивачу у задоволенні вимог щодо визнання кредитного договору недійсним. Але позивачем заявлялись вимоги і про визнання недійсним Договору іпотеки від 18 січня 2007 року, укладеного між сторонами, посвідченого нотаріально; про зобов'язання приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенську І.Р. скасувати реєстраційний запис про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек за номером 266 від 18 січня 2007 року; зобов'язання приватного нотаріуса скасувати реєстраційний запис про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 18 січня 2007 року. У задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним було відмовлено, оскільки даний договір є нікчемним, а тому визнання його недійсним не можливе. Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань між сторонами укладено Договір іпотеки від 18 січня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. за реєстровим номером 266, згідно якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів, загальною площею 192,8 кв. м., що знаходиться за адресою: місто Дніпропетровськ, вулиця Ширшова, будинок №10, приміщення №5, яке належить Іпотекодавцю на праві приватної власності. До вказаних правовідносин суд застосував вимоги ст.ст. 216, 572, 575, 577, 593 ЦК України, ч. 5 ст.3, п.2-3 ч.1, ч.2 ст. 18 Закону України "Про іпотеку".Таким чином, позов в частині визнання недійсним договору іпотеки, припинення іпотеки та припинення заборони суд задовольнив.Суд не застосував наслідки нікчемності основного зобов'язання в порядку глави 83 ЦК України, оскільки сторони про це в порядку ст.11 ЦПК України не клопотали. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи та зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд першої інстанції не врахував, що підставою для звернення до суду із позовом про визнання недійсними двох договорів позивач зазначав лише те, що в процесі виконання кредитного договору, він вирішив зробити власний перерахунок заборгованості і вважав, що банк незаконно та не об'єктивно нараховує відсотки, які передбачалися незаконною угодою з моменту укладання кредитного договору. При цьому позивач належних та достовірних доказів на підтвердження своїх вимог суду не надав, відповідно до вимог ст.ст.57-60,64 ЦПК України. Таким доказом не може бути і наданий до матеріалів справи висновок за результатами проведення експертно-економічного дослідження, виконаний Київською незалежною судово-експертною установою, від 13.11.2014 року за №0999, оскільки він проведений на запит адвоката. Тоді як ухвалою суду призначалась судово - економічна експертиза, але експертам не вистачило документів у справі для надання обґрунтованого висновку. У зв'язку із чим НДІ судових експертиз ухвала була повернута експертами без виконання. Як вбачається із матеріалів справи кредитний договір та договір іпотеки між сторонами були укладені 18 січня 2007 року, що не заперечується самими сторонами. На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок Згідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Кредитний договір № К-Д 014/02-40/565 та Договір іпотеки між [PERSON] та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" були укладені 18 січня 2007 року, що не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами справи. При укладені цих договорів сторони не збільшували тривалості позовної давності, встановленої законом. Але із позовом про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки позивач звернувся до суду лише 21 грудня 2012 року, тобто після спливу позовної давності. Позивач при цьому не просив поновити строк звернення до суду, та не зазначав поважності причин пропущення цього строку, хоча не заперечував того, що умови кредитного договору та договору іпотеки йому були відомі із моменту укладення цих договорів. Таким чином, наявні підстави для застосування позовної давності з урахуванням встановлених обставин, оскільки відповідач ще до закінчення розгляду справи надав суду заяву про застосування позовної давності (т.2 а.с.29). Але суд першої інстанції не врахував цього відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсними кредитного договору із інших підстав, а також і при ухваленні додаткового рішення про задоволення позову про визнання недійсним договору іпотеки. У зв'язку із чим, апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції змінити відносно підстав відмови у задоволенні позову, а додаткове рішення суду скасувати, та відмовити у задоволенні позову про визнання недійсним договору іпотеки, зобов'язання вчинити певні дії, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Outcome: partial