Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 19.03.2020р. за підсудністю з АНД районного суду м. Дніпропетровська надійшла цивільна справа за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 65935 грн.38 коп. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 24.03.2020р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та відповідно до положень ч.2,3 ст.274, ч.5 ст.279 ЦПК України призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. № 34). В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяви посилався на те, що 09.08.2005р. [PERSON] звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим відповідачем була підписана анкета- заява б/н від 09.08.2005р., після підписання якої [PERSON] отримав кредит у розмірі 12000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Підписавши анкету-заяву позичальника від 09.08.2005р., відповідач погодився з запропонованими йому Умовами і Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які разом з заявою складають договір про надання банківських послуг. Зобов`язання за договором про надання банківських послуг банк виконав у повному обсязі, а саме, надав відповідачу кошти та можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах договору та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, не здійснив в повному обсязі сплату отриманих кредитних коштів, процентів за користування кредитом, штрафів передбачених договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 30.11.2019р. становить 65935 грн.38коп., з яких: 10188грн.56коп. - заборгованість по кредиту, 52130 грн85коп. - заборгованість по процентам, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов і Правил надання банківських послуг в розмірі 500 грн. - фіксована частина та 3115 грн.97коп. - процентна складова. Зазначену суму заборгованості позивач просив суд стягнути з відповідача, а також понесені ним судові витрати у розмірі 2102 грн. 18.05.2020р. на електронну адресу суду від відповідача надійшла заява про забезпечення доказів та витребування у позивача: оригінал анкети-заяви за підписом [PERSON] від 09.08.2005р., оригінали інших документів, які становлять частину укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] договору б/н від 09.08.2005р., докази отримання позичальником кредитної карти та строк дії карти, а також належним чином засвідчену виписку по картковому рахунку за договором б/н від 09.08.2005р. укладеним між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] (а.с. №44-45). Ухвалою суду від 28.05.2020р. клопотання відповідача про витребування доказів задоволено (а.с.№52). На виконання ухвали суду від 28.05.2020р. на електрону адресу суду 17.06.2020р. та 26.06.2020р. засобами поштового зв`язку надійшла заява АТ КБ "ПриватБанк" про долучення до матеріалів справи виписки по картковому рахунку, довідки про видачу кредитних карток. Також, в заяві позивач додатково зазначив, що платіжна картка-спеціальний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законом порядку пластикової або іншого виду картки, яка використовується для ініціалізації переводу коштів з рахунку клієнту. Виписка з банківського рахунку - це документ, що видається фінансовою установою, в якому містяться відомості про рух грошових коштів. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.2012р. No 578/5, згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. Стосовно витребуваного оригіналу анкети-заяви від 09.08.2005р. позивач повідомив, що не має можливості надати його до закінчення карантину, який діє на всій території України відповідно до постанови КМУ від 11.03.2020р. №211 "Про запобігання поширенню на на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (а.с. №57-80). 20.07.2020р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову та зазначив проте, що відповідно до укладеного договору б/н від 09.08.2005р. він отримав кредитну карту на умовах встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 5400 грн, зі сплатою процентів в розмірі 3% на місяць та строком дії кредитного ліміту, що відповідає строку дії карти. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги заборгованості в розмірі 65935.38 грн. в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором посилався на Витяг з Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини договору, проте матеріали справи не містять підтверджень, що саме з наданою банком редакцію Умов і Правил відповідач був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву від 09.08.2005р. Також у відзиві відповідач просив суд застосувати до вимог позивача строки позовної давності, оскільки за захистом свого порушеного права банк звернувся зі спливом строку давності, враховуючи те, що анкета-заява від 09.08.2005р. містить умову, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти. Так, в як визначено в анкеті -заяві відповідачем було отримано основну кредитну карту [NUMBER] зі строком дії до 08/07 і згідно наданої банком довідки в подальшому карта перевипущена на карту [NUMBER] зі строком дії 08/15, тобто до 31.08.2015р., а тому саме з цієї дати почався перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами банку про стягнення заборгованості в повному обсязі, з позовом до суду банк звернувся в лютому 2020р., отже банком пропущено трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України (а.с. №83-86). 18.08.2020р. до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій позивачем на спростування доводів викладених у відзиві на позов зазначено, що укладений між банком та [PERSON] договір б/н від 09.08.2005р. є договором приєднання та є укладеним у письмовій формі, в анкеті - заяві підписаній відповідачем містяться умови, що з її підписанням він приєднується до Умов і Правил надання банківських послуг. На підставі анкети-заяви [PERSON] було отримано кредитну карту № [NUMBER] . До матеріалів справи долучено довідку, яка містить інформацію щодо отриманих відповідачем кредитних карт та строк дії останньої перевипущеної карти № [NUMBER] визначено по 08/15, а також виписку по картковому рахунку, в якій чітко прослідковується, що на кредитну карту було встановлено кредитний ліміт та те, що [PERSON] користувався грошима в межах розміру встановленого ліміту, а отже й прийняв до використання кредитні карти, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Щодо строків позовної давності, позивач наголошував на тому, що кредитна карта є поновлюваною кредитною лінією, карта діє до останнього календарного дня вказаного місяця, крім того, згідно п.1.1.7.31 Умов і Правил надання банківських послуг до яких приєднався відповідач, сторони погодили умову договору про збільшення строку позовної давності до 50 років, а тому позивач вважає, що строки позовної давності при зверненні банком з позовом до суду не було пропущено. Разом з відповіддю на відзив позивачем до матеріалів справи було долучено довідку банка про отримані [PERSON] кредитні карти за договором б/н від 09.08.2005р., виписку по картковому рахунку, анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 28.09.2011р.,витяг з Умов і Правил надання банківських послуг затверджені Наказом від 06.03.2010р.(а.с.№99-177). 20.10.2020р. до суду надійшли заперечення на відзив позивача, в яких відповідач окрім раніше викладених у відзиві на позов заперечень проти позову наголошував на тому, що він не згодний з розміром заборгованості 65935грн.38коп., яка розрахована позивачем станом на 30.11.2019р., оскільки право кредитодавця нараховувати відсотки та штрафи припинилося зі спливом строку кредитування за договором, що відповідає строку дії карти, тобто з 01.09.2015р. Також, відповідач повторно наголошував, що банк звернувся до суду зі спливом строків позовної давності, враховуючи, що останній платіж на погашення заборгованості за договором відповідачем здійснено в 2011 році, строк дії останньої карти № [NUMBER] встановлений до 31.08.2015р., а тому, з 01 вересня 2015р. почався перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами банку про стягнення заборгованості в повному обсязі. Таким чином, АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду більше, ніж через 3 роки від дня останнього внесення часткового платежу на погашення заборгованості і дня настання строку остаточного повернення кредиту, внаслідок чого звернення банку за захистом своїх прав за межами позовної давності (а.с. №193-197). В судове засідання 27.10.2020р. представник позивача не з`явився, про дату та час слухання був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи міститься розписка представника позивача Ковальова М.М. , про причини неявки представник позивача суд не повідомив (а.с. №191). Крім того, разом з позовною заявою до суду була подана заява представника позивача Гребенюк О.С. (діє на підставі довіреності від 31.01.2019р. - а.с. №21), в якій представник позивача зазначив, що позов підтримує в повному обсязі та просить суд його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві та згідно доказів, наявних в матеріалах справи, розгляд справи проводити за його відсутності (а.с. №6). Відповідач в судове засідання 27.10.2020р. не з`явився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи міститься розписка відповідача (а.с. - № 191). 20.10.2020р. до суду надійшла заява [PERSON] , в якій відповідач просив в задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві на позов та письмових запереченнях, розгляд справи провести за його відсутності (а.с. №192). За таких обставин, враховуючи належне повідомлення сторін про день та час розгляду справи, надані сторонами письмовий відзив на позов, відповідь на відзив, заперечення на відповідь, суд вважає за можливе провести розгляд справи відповідно до вимог ст.223, ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутністю сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст.89 ЦПК України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 09.08.2005р. [PERSON] звернувся до ЗАТ КБ ПриватБанк (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим ним була підписана анкета- заява №б/н від 09.08.2005р., згідно якої [PERSON] виявив бажання отримати платіжну картку "MasterCard" зі встановленням кредитного ліміту "Фінансовий фіксований" в розмірі 5400 грн. та базовою процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 3% на місяць з розрахунку 360 днів у році, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти (а.с. №13). Відповідно до ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. При винесені рішення, надаючи оцінку обґрунтованості та доведеності заявленої позивачем суми заборгованості, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно до ч.1 ст.76, ч.2 ст.77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості за договором банківського обслуговування б/н від 09.08.2005р. в розмірі 65935грн.38коп., з яких: 10188 грн. 56коп. - заборгованість по кредиту, 52130 грн. 85коп. - заборгованість по процентам, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов і Правил надання банківських послуг в розмірі 500 грн. -фіксована частина та 3115грн.97коп. -процентна складова. Частина 5 ст.263 ЦПК України визначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом вище, у анкеті - заяві від 09.08.2005р. визначено, що клієнт бажає отримати кредитну карту зі встановленим кредитним лімітом, визначено розмір відсоткової ставки, як ціна договору за користування кредитними коштами та строк дії кредитного ліміту, що відповідає строку дії карти. Водночас у анкеті-заяві відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Так, в анкеті-заяві зазначені конкретні послуги, які клієнт бажав отримати від банку та відмічено, що [PERSON] виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну картку "MasterCard" зі встановленням кредитного "Фінансовий фіксований" в розмірі 5400 грн. В позовній заяві позивач зазначає, що позичальник отримав кредитний ліміт на картковий рахунок у розмірі 12000 грн. Щодо встановлення та зміни розміру кредитного ліміту, позивач свої дії обґрунтовує умовами пункту 2.1.1.2.3. Умов і Правил надання банківських послуг, а саме, що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт, а також пунктом 2.1.1.2.4. Умов і Правил де встановлено, що підписання цього договору є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Таку позицію позивача суд оцінює критично, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме відповідну редакцію Умов і Правил, на умови якої посилається позивач, розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву від 09.08.2005р, а також те, що вказаний документ на момент підписання анкети-заяви містив умови щодо сплати неустойки у вигляді штрафів саме у зазначених у відповідній редакції Умов і Правил розмірах і порядку нарахування, як про це наголошує позивач у позові. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633 , 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Зокрема, суд звертає увагу, що наданий банком Витяг з Умов і Правил надання банківських послуг на умови якого банк посилається в відповіді на відзив, як невід,ємну частину укладеного з відповідачем договору, затверджений Наказом банка від 06.03.2010р., виходячи з чого, суд вважає, що відповідна редакція Умов і Правил почала діяти з дати затвердження Наказу, тобто з 06.03.2010р., а не станом на дату укладення з відповідачем договору від 09.08.2005р. Відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вирішуючи даний спір, суд враховує висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. по справі № 342/180/17, де зазначено, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Посилання позивача на те, що відповідачем 28.09.2011р. було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, з підписанням якої останній був ознайомлений з Умовами і Правилами надання банківських послуг затверджених наказом Банку від 06.03.2010р., суд також оцінює критично та вважає їх безпідставними, оскільки предметом розгляду у даній справі є стягнення заборгованості саме за договором б/н від 09.08.2005р. згідно до підписаної заяви від 09.08.2005р., а не за анкетою-заявою від 28.09.2011р. Відповідно до наданої позивачем довідки, з серпня 2005р. відповідачу було видано три кредитні картки: 1) [NUMBER] від 09.08.2009р. з терміном дії 08/07; 2) [NUMBER] від 06.12.2005р. з терміном дії 12/08; 3) [NUMBER] від 21.08.2008р. з терміном дії 08/15. Виписка з карткового рахунку відповідача (основна картка [NUMBER] ) вказує, що отриманими картками відповідач користувався, грошові кошти використовував для власних потреб в межах розміру встановленого на карту ліміту, здійснював часткове погашення заборгованості за наданим кредитом, а отже, прийняв запропоновані банком умови щодо розміру кредитного ліміту. Виписка з банківського рахунку - це документ, що видається фінансовою установою, в якому містяться відомості про рух грошових коштів та має статус первинного документу. Відповідно до Постанови Національного банку №705 від 05.11.2014р. "Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів", користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Судом встановлено, що анкета-заява від 09.08.2005р. містить умови про розмір процентів 3% на місяць (36% річних), як плату за користування кредитними коштами, а також, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти. Поняття строк договору, строк виконання зобов`язання та термін виконання зобов`язання згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України). Поняття строк виконання зобов`язання і термін виконання зобов`язання визначені у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки, зокрема, відсотки за користування кредитом, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою ч. 2 с. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04.07.2018р. у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31.10.2018р. у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 05.12.2019р. у справі № 205/5456/16-ц, (провадження № 61-32720св18). Отже, право позивача нараховувати відсотки за користування кредитом, припинилося зі спливом строку кредитування 31.08.2015р., що відповідає строку дії кредитної картки [NUMBER] , який доведений позивачем. Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, суд приходить до висновку, що позивач має права вимоги до відповідача в розмірі 34769грн.55коп., з яких: заборгованість по тілу кредиту станом на 30.11.2019р. в розмірі - 10188 грн.56коп., яка була винесена на прострочку з 01.09.2015р. по закінченню строку дії карти [NUMBER] та заборгованість по процентам станом на 01.09.2015р. в розмірі - 24580 грн.99коп. Вимоги про стягнення з відповідача штрафів суд вважає необґрунтованими, оскільки анкета-заява від 09.08.2005р. підписана [PERSON] таких умов не містить, а інших угод з цього приводу між сторонами укладено не було. Щодо строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. За змістом ч.3 ст.254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки. Що стосується посилання позивача на пункт 1.1.7.31 Умов і Правил надання банківських послуг, як підставу про збільшення строку позовної давності на 50 років, суд зазначає наступне. Згідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Проте, враховуючи, що редакція Умов і Правил, зокрема й умова про збільшення строку позовної давності, на які посилається позивач, не містять підпису позичальника про ознайомлення та погодження з ними, та суду не надано належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови і Правила розумів відповідач та погодився з ними підписуючи анкету - заяву від 09.08.2005р., а також те, що Умови і Правила містили ту чи іншу спірну умову, зокрема, і щодо збільшеного строку позовної давності, у момент підписання заяви позичальника, або в подальшому не змінювались, то відповідна редакція Умов і Правил не може вважатися складовою частиною укладеного між банком та [PERSON] договору. Таким чином, суд дійшов висновку, що між сторонами у письмовій формі не було досягнуто згоди про збільшення позовної давності, як це передбачено ст.259 ЦК України, тому положення пункту 1.1.7.31 Умов і Правил надання банківських послуг про збільшення строку позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) збільшений до 50 років не підлягають застосуванню, а до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. У своїй постанові від 19.03.2014р. у справі № 6-14цс14, предметом якої був спір за позовом банківської установи про стягнення заборгованості за кредитним договором, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.06.2018р. у справі № 686/6697/16-ц. Матеріали справи містять виписку по картковову рахунку, відповідно до якої останнє погашення особисто позичальником здійснено 06.05.2011р., а отже враховуючи, що строк дії останньої картки [NUMBER] встановлений до 31.08.2015р., суд дійшов висновку, що саме з 01.09.2015р. почався перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами банку про стягнення заборгованості в повному обсязі, АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду більше, ніж через 3 роки від дня останнього платежу на погашення заборгованості та дня настання строку повернення кредиту, що відповідає строку карти. Початок перебігу строку позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). Особа повинна знати про стан своїх майнових прав, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові цього суду від 16.11.2016р. у справі № 6-2469цс16. АТ КБ "ПриватБанк" як кредитор, у свою чергу, зобов`язаний цікавитись своїми майновими правами та, у випадку їх порушення, звертатись до суду за їх захистом. Враховуючи компетенцію та повноваження банку щодо моніторингу стану рахунків своїх клієнтів-позичальників, позивач міг довідатись та довідався про порушення своїх прав, як кредитора, починаючи з травня 2011р. після останнього внесеного відповідачем платежу на погашення заборгованості, а в цілому з 01.08.2015р. після закінчення строку дії карти № [NUMBER] та винесення своєї суми заборгованості по тілу кредиту на прострочку, проте не здійснив жодних дій, спрямованих на їх відновлення. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011р. за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Підводячи підсумок викладеному, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову АТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості слід відмовити у зв`язку зі спливом строків позовної давності. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed