Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди батька, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з відповідачем по справі вона перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Франківського районного суду м.Львова від 26.12.2012 року. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Стверджує, що діти проживають із нею та перебувають на її утриманні, на підставі рішення Франківського районного суду м.Львова від 26.01.206р. з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання дітей та у такого наявна заборгованість по сплаті аліментів. Відповідач з часу розірвання шлюбу участі у вихованні та догляді за дітьми не бере, такий самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків. Вказує, що з 28.11.2015р. перебуває у шлюбі з іншим чоловіком - [PERSON], який є громадянином Грузії, та у 2016 році разом з дітьми переїхала до чоловіка в Грузію. Зазначає, що попередньо відповідач [PERSON] надавав їй дозвіл на виїзд дітей за кордон терміном на 1 рік з 10.08.2015р. по 10.08.2016р., однак на даний час такий не реагує на будь-які її звернення та не погоджується повторно дати відповідний дозвіл. З огляду на наведене, зокрема те, що термін дії дозволу закінчився 10.08.2016р., вона та діти не виявили бажання змінювати громадянства України, просить суд постановити рішення, яким надати їй дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей ([PERSON] та [PERSON]) за межі України до країни Грузія без згоди та супроводу батька, - відповідача [PERSON], до досягнення дітьми 16 років. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, подала до суду клопотання про слухання справи за її відсутності за наявними у справі матеріалами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у судове засідання не з'явився без поважних причин, клопотань про відкладення або про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Як вбачається із матеріалів справи судова повістка відповідачу надсилалась рекомендованим листом з повідомленням за адресою місця його проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку та повернулася до суду із поштовою відміткою про причину повернення «за закінченням терміну зберігання». Відомості про будь-яку іншу адресу місця проживання чи перебування відповідача чи про його офіційну електронну адресу в матеріалах справи відсутні. Заяв про зміну місця проживання чи перебування від відповідача не надходило. Крім того, відповідач [PERSON] викликався до суду через оголошення на офіційному сайті судової влади України. Тому на підставі статей 128, 131 ЦПК України суд вважає, що судова повістка відповідачу доставлена і він належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Представник третьої особи - Відділу у справах дітей Франківської районної адміністрації Львівської міської ради скерував на адресу суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування. Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, і час і місце судового розгляду, про причини неявки суду не повідомив, а також враховуючи те, що позивач не заперечувала проти заочного вирішення справи, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності сторін, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітніх дітей - дочки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Згідно рішення Франківського районного суду м.Львова від 26.12.2012р., шлюб між сторонами розірвано. Рішення Франківського районного суду м.Львова від 26.01.2016р., ухвалено стягувати з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання дітей: дочки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Із довідки Мостиського РВ ДВ ГТУЮ у Львівській області про розрахунок заборгованості по аліментах від 01.02.2018р. вбачається, що згідно виконавчого листа №465/7810/15-ц, виданого 26.01.2016р. Франківським районним судом м.Львова відповідачу [PERSON] станом на 01.02.2018р. всього нараховано аліментів на загальну суму 50 894, 34 грн., ним сплачено 36 153,89 грн., заборгованість боржника [PERSON] станом на 01.02.2018р. становила 14 740, 45 грн. Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, ст.ст. 3, 18 вищезгаданої Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За ст.1 СК України, одним із завдань цього Кодексу є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Відповідно до ст. 141 СК України, мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Так, п.3 ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995р. №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України". У відповідності до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Пунктом 4 вищевказаних правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Крім того, за змістом п.4 Правил перетинання державного кордону, виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду). Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто, зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Таким чином, діючим законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У контексті наведеного, за судовим дозволом такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Внаслідок наведеного, чинним законодавством України передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини (дітей) за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, із зазначенням конкретного місця перебування дитини (дітей) у такий часовий проміжок, а не ймовірні, не визначені у датах виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній, конкретно визначеній державі. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Аналогічна правова позиція висловлена Вищим Спеціалізованим судом України у своїх рішення №6-33303ск15 від 16.03.2016, №235/139/16-ц від 12 квітня 2017 року (дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном) Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак позивачем [PERSON] не надано, а судом не здобуто жодних належних та допустимих доказів, щодо відмови відповідача [PERSON] надати дозвіл на виїзд за кордон дітей чи створенні перешкод у їх виїзді за межі України. З огляду на вищенаведене та враховуючи те, що позивач просить суд надати дозвіл не разового характеру - на конкретний виїзд, з визначенням його початку і закінчення, а дозвіл на виїзд дітей за межі України на майбутнє на постійні виїзди - аж до досягнення дітьми 16 років, що фактично позбавить батька дітей можливості брати участь у їх вихованні та особисто спілкуватися з ними, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. В обґрунтування позовних вимог позивач також покликалась на наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів. Суд вважає за доцільне роз'яснити позивачу, що у відповідності до вимог ст.157 Сімейного Кодексу України наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтверджена довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, є підставою для самостійного вирішення тим із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення. Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed