Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 31 жовтня 2016 року звернувся до суду із вказаним позовом, у якому зазначав, що пунктами 3,4 рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №9 від 14 грудня 2012 року затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,21 га (пасовища) із земель, не наданих у власність та користування, для ведення особистого селянського господарства в с.Коблеве у межах території Коблівської сільської ради Березанського району. Пунктом 2 рішення Коблівської сільсьської ради №11 від 26 грудня 2012 року цільове призначення цієї земельної ділянки змінено на комерційне призначення для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, на підставі чого [PERSON] видано державний акт серії ЯИ № 152566 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4820982200:12:051:0491. У подальшому реєстраційною службою Березанського РУЮ 10 вересня 2014 року за [PERSON] зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 6955623. На підставі договору №2021 від 10 вересня 2014 року спірну земельну ділянку [PERSON] подарувала вказану земельну ділянку [PERSON] , після чого 10 вересня 2014 року приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області Валігурським М.М. прийнято рішення №15708831 про державну реєстрацію права [PERSON] на земельну ділянку. Прокурор вважає, що вказані вище рішення Коблівської сільської ради прийнято з порушенням вимог законодавства, так як спірна земельна ділянка розташована у межах пляжної зони прибережної захисної смуги Чорного моря та може перебувати виключно у державній та комунальній власності і надаватися лише у користування для спеціально визначених цілей; будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних у межах пляжної зони заборонено нормами Водного та Земельного кодексів України; будівельними нормами і правилами та містобудівною документацією у зоні рекреації, де розміщена спірна земельна ділянка, заборонено будівництво об`єктів, крім баз відпочинку, пансіонатів та будинків відпочинку, кемпінгів, піонертаборів, таборів труда та відпочинку, пляжів, пам`яток археології, заказників пам`яток культури. Усупереч вимогам ст.186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з природоохоронним органом та органом містобудування і архітектури не погоджено. Крім того, прокурор вважає, що [PERSON] фактично не мала наміру ведення особистого селянського господарства, оскільки цільове призначення наданої їй у власність земельної ділянки було невдовзі змінене на комерційне призначення для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури і закладів громадського харчування, а тому [PERSON] отримала земельну ділянку, уникнувши процедури публічних торгів, яка встановлена ст.ст.124, 134 ЗК України для отримання громадянами у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення. За таких обставин [PERSON] не набула права власності на земельну ділянку на визначених законом підставах, як того вимагає ст.328 ЦК України. Відведення спірної земельної ділянки в приватну власність призвело до її обтяження на підставі договору іпотеки №2040 від 11 вересня 2014 року, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "ПРОКРЕДИТ БАНК". Тому прокурор просив визнати недійсними вказані рішення Коблівської сільської ради як такі, що суперечать законодавству та порушують інтереси держави; у зв`язку з незаконністю оскаржуваних рішень Коблівської сільської ради - визнати недійсним та скасувати виданий на їх підставі державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий [PERSON] . Оскільки вибуття земельної ділянки відбулось без волі власника - територіальної громади с. Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, прокурор на підставі ч.1 ст.388 ЦК України просив зобов`язати нинішнього власника [PERSON] повернути спірну земельну ділянку Коблівській об`єднаній територіальної громади в особі Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області. Ухвалою суду від 13 грудня 2016 року відкрито провадження у вказаній справі у порядку, визначеному ЦПК України (2004 року). Ухвалою судді Березанського районного суду Миколаївської області від 26 грудня 2016 року задоволено заяву прокурора про забезпечення позову, накладено арешт на спірну земельну ділянку та заборонено органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, здійснювати реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки. Ухвалою від 28 листопада 2017 року у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Старчеус О.П. справа прийнята до свого провадження суддею Гапоненко Н.О.. Ухвалою суду від 30 травня 2018 року у справі призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24 червня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні прокурор заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, зазначив про неможливість вибуття спірної земельної ділянки з власності держави, у зв`язку з чим просив при ухваленні рішенні застосувати принцип «суд знає закон» та зобов`язати відповідача [PERSON] повернути земельну ділянку належному власнику. Під час розгляду справи попереднім складом суду прокурор надав письмові пояснення щодо недоведеності зазначених представником відповідача обставин спливу позовної давності, посилаючись на ненадходження до прокуратури протоколів сесій та рішень із земельних питань за 2012 рік та неможливість встановлення факту порушення законодавства зі змісту оскаржуваних рішень. Крім того, прокурором 24 червня 2021 року надано до суду заяву, у якій зазначав, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України є неприпустимим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст.59 ЦЗК України (висновки ВПВС, викладені у постанові від 22 травня 2018 року у справі №469/1203/15-ц та від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц).Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі власник майна може звернутися до суду з негаторним позовом про зобов`язання повернути земельну ділянку, який можна заявити у продовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (постанова ВПВС від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц).Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на земельну ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, вимагаючи повернути земельну ділянку. Одночасно із цим, у постанові ВПВС від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц звернуто увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia (суд знає закони) неправильна юридична кваліфікація позивачем та відповідачем спірних правовідноси н не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення свапору належні приписи юридичних норм. Тому прокурор вважає, що у даній справі слід в судовому порядку зобов`язати [PERSON] повернути у власність територіальної громади с. Коблеве Березанського району Миколаївської області в особі Коблівської сільської ради спірну земельну ділянку. Представник відповідача Коблівської сільської ради, відповідачі [PERSON] та [PERSON] , представник [PERSON] [PERSON] у судове засідання не з"явились, про час та місце розгляду судової справи повідомлені належним чином; відзиви на позовну заяву та заперечення суду не надали. Під час розгляду справи попереднім складом суду представник відповідача [PERSON] [PERSON] надав до суду заяву про застосування строку позовної давності до всіх позовних вимог, оскільки прокурор із зазначеним позовом звернувся до суду після спливу строку позовної давності, посилаючись на ст.ст.256,257,261 ЦПК України, так як оскаржуване рішення Коблівської сільської ради прийнято у 2012 році, прокурор звернувся до суду з позовом у 2016 році; просив застосувати правову позицію Верховного суду України, викладену у справі № 6-2469цс16 щодо презумпції можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав та необхідність доведення позивачем факту, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Посилався на те, що Коблівською сільською радою 08 серпня 2013 року до прокуратури району було направлено копії рішень сільської ради із земельних питань за 2012 рік, а 21 січня 2013 року - протоколи 22 сесії від 14 грудня 2012 року та позачергової 23 сесії від 26 грудня 2012 року, на яких були прийняті оскаржувані рішення. На підтвердження зазначеного надав суду лист прокуратури Березанського району та супровідні описи від 21.01.2013 року №73 про направлення до прокуратури протоколів 22 сесії від 14 грудня 2012 року та позачергової 23 сесії від 26 грудня 2012 року та від 08.08.2013 року №1021 про направлення Коблівською сільською радою до прокуратури Березанського району копії рішень по земельним питанням за 2012 рік. Представник третьої особи ПАТ "ПРОКРЕДИТ БАНК" Пономаренко В.В. надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Оскільки учасники справи неодноразово повідомлялись судом про час та місце слухання справи, про наявність поважних причин неявки до суду не повідомили, відповідачі відзиву до суду не надали, незважаючи на тривалий час розгляду справи, суд на підставі ст.223 ЦПК України прийшов до висновку, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи та розглянув справу без участі осіб, що не з`явились у судове засідання. Зі згоди прокурора суд постановив ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Встановлені судом обставини з посиланням на докази, що їх підтверджують Як вбачається з матеріалів справи, пунктами 3, 4 рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №9 від 14 грудня 2012 року "Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок" затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надано у власність [PERSON] із земель, не наданих у власність та користування земельну ділянку площею 0,2100 га (пасовища) для ведення особистого селянського господарства у с.Коблеве в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області (а.с.14). Пунктом 2 рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №11 від 26 грудня 2012 року "Про затвердження проектів із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок, що перебувають у власності громадян" затверджено проект із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності [PERSON] з ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с.Коблеве, Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області площею 0,2100 га (забудовані землі) на комерційне призначення для будівництва об`єктів інфраструктури та закладів громадського харчування (а.с.18). Місцезнаходження, розмір та склад земель земельної ділянки підтверджено витягом з проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с.15,19), висновком про погодження проекту землевпорядної документації (а.с.17,21), експлікацією земельних угідь (а.с.16, 20), матеріалами поземельної книги (а.с.22-24). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що на земельну ділянку площею 0,2100 га кадастровий номер 4820982200:12:051:0491 на ім`я [PERSON] 29 грудня 2012 року Коблівською сільською радою видано державний акт на право власності на землю ЯИ № 152566 та 10 вересня 2014 року за [PERSON] зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку, про що приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області Валігурським М.М. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис за № 6955623; на підставі договору дарування земельної ділянки №2021 від 10 вересня 2014 року право власності на спірну земельну ділянку 10 вересня 2014 року зареєстровано за [PERSON] , про що приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області Валігурським М.М. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис за № 6955792. Крім того, до Реєстру занесено інформацію про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 15740366 від 11 вересня 2014 року, а саме - заборона на нерухоме майно на підставі договору іпотеки №2040 від 11 вересня 2014 року, де іпотекодавцем по основному зобов`язанню номер FW501.1128, FW501.1129 є [PERSON] , іпотекодержателем є ПАТ "ПРОКРЕДИТ БАНК" (а.с.25-29). Власником земельної ділянки площею 0,2100 га кадастровий номер 4820982200:12:051:0491 є [PERSON] , попереднім власником спірної земельної ділянки була [PERSON] . За даними Національної кадастрової системи приблизна відстань від урізу Чорного моря меж спірної земельної ділянки до південної межі - 30-40 метрів, до північної - 60-65 метрів, що підтверджується інформаційною довідкою відділу Держгеокадастру у Березанському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 12 вересня 2016 року (а.с.31). Згідно з повідомленням Управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації, спірна земельна ділянка розташована в зоні рекреації, на момент відведення її цільове призначення (землі сільськогосподарського призначення) та після його зміни (землі громадської забудови) не відповідало чинній на той час містобудівній документації. Звернень від [PERSON] щодо розгляду проектів землеустрою по спірній земельній ділянці до управління не зареєстровано (а.с.33). З повідомлення Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації вбачається, що землевпорядна документація щодо відведення спірної земельної ділянки до управління не надходила, висновки про погодження (відмову) управлінням не надавалися (а.с.34). З інформації Коблівської сільської ради від 09 вересня 2016 року вбачається, що на спірній земельній ділянці об`єкти нерухомості відсутні (а.с.35). Норми права, які застосував суд. 1. Щодо посилань прокурора про порушення водоохоронного законодавства. За положеннями ст.60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил). Відповідно до п.11 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486, водоохоронна зона морів, морських заток і лиманів, як правило, збігається з прибережною захисною смугою і визначається шириною не менш як 2 кілометри від урізу води. На землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови (п.10). Окремий проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги на час прийняття спірних рішень був відсутній, тому межі прибережної захисної смуги визначаються відповідно до меж, встановлених законом. Таким чином, з урахуванням зазначених нормативних розмірів, є підстави вважати, що спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги Чорного моря. У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води (ч.10 ст.88 Водного кодексу України). З урахуванням зазначених нормативних розмірів та даних Національної кадастрової системи суд вважає встановленим, що спірна земельна ділянка розташована в межах пляжної зони Чорного моря. Відповідно до положень ст. 58 ЗК України землі, зайняті прибережними захисними смугами, віднесено до земель водного фонду. Згідно з частиною четвертою статті 59 ЗК (у редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваних рішень), громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Передача земельних ділянок прибережних захисних смуг у приватну власність і для потреб, не зазначених у ч.4 ст.59 ЗК України, законодавством України не передбачено. Таким чином, Коблівською сільською радою всупереч зазначеним нормам законодавства передано у приватну власність земельну ділянку, що знаходиться у межах пляжної зони прибережної захисної смуги, для потреб, не передбачених законом. Частиною третьою статті 62 ЗК заборонено будівництво у межах пляжної зони прибережних захисних смуг будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних. Отже, рішення Коблівської сільської ради про затвердження проекту із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки на комерційне для будівництва і обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури і закладів громадського харчування суперечить нормам законодавства. 2. Щодо погодження проекту землеустрою Відповідно до ч.8 ст.118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується у порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, зокрема, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої в межах прибережної захисної смуги, підлягає погодженню з природоохоронним органом, а проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта, - з органом містобудування та архітектури (ч.ч.2,3 ст.186-1 ЗК України). Звернень від [PERSON] до управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації щодо розгляду проектів землеустрою по спірній земельній ділянці не надходило (а.с.33), землевпорядна документації по вказаній земельній ділянці до Управління екології та природних ресурсів Миколаївської ОДА на розгляд не надходила, висновки про погодження (відмову) не надавались (а.с.34). 3. Щодо дотримання вимог містобудівної документації, будівельних норм і правил. Невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, є підставою для відмови у дозволі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (ч.7 ст.118 ЗК України). Відповідно до ст.17 Закону України "Про основи містобудування" основою для вирішення питань про вилучення (викуп), передачу (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб є містобудівна документація. Абзацом 2 ст.48 Закону України "Про охорону земель" передбачено, що розміщення і будівництво об`єктів житлово-комунального, промислового, транспортного, іншого призначення здійснюються відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів. Містобудівною документацією, що діяла на момент прийняття рішення Коблівської сільської ради № 9 від 14 грудня 2012 року, є "Проект планування та забудови Березанського району Миколаївської області", затверджений постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23.10.1985 року №112, відповідно до якого в зоні рекреації, у якій розташована спірна земельна ділянка, планувалось розміщення баз відпочинку, пансіонатів та будинків відпочинку, кемпінгів, піонертаборів, таборів праці та відпочинку, пляжів, пам`яток археології та заказників пам`яток культури. Пунктом 10.17 ДБН 360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", затверджених наказом Держкоммістобудування №44 від 17.04.1992 р., заборонено будівництво будівель, споруд і комунікацій у приморських прибережних смугах завширшки менше 100 м. від урізу води, а в приморських курортних зонах за наявності пляжу - менше 100 м. від його суходільної межі. Отже, ведення особистого селянського господарства та будівництво об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування на спірній земельній ділянці суперечить земельному і водному законодавству, містобудівній документації та діючим будівельним нормам, державним стандартам і правилам, а тому рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області області №9 від 14 грудня 2012 року "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок" в частині затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надання у власність [PERSON] земельної ділянки для особистого селянського господарства та рішення №11 від 26 грудня 2012 року "Про затвердження проектів із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок, що перебувають у власності громадян", яким затверджено проект із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності [PERSON] , з ведення особистого селянського господарстваа на комерційне призначення для будівництва і обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, не є законними. 3. Щодо визнання незаконними та скасування рішень сільської ради Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Згідно зі ст.ст.16, 21 Цивільного кодексу України, ст.152 Земельного кодексу України, одним зі способів захисту прав є визнання незаконними рішень органів місцевого самоврядування. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Оскільки оскаржувані рішення Коблівської сільської ради суперечать зазначеним вище нормам законодавства, вони підлягають визнанню незаконними та скасуванню на підставі ч.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Таким чином, рішення Коблівської сільської ради №9 від 14 грудня 2012 року та №11 від 26 грудня 2012 року підлягають визнанню недійсними та скасуванню на підставі ч.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" як такі, що суперечать законодавству України та порушують цивільні права та інтереси держави. Одночасно із скасуванням незаконних рішень Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області про передачу земельної ділянки у власність відповідача [PERSON] підлягає визнанню недійсним і Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №152566, виданий 29 грудня 2012 року, який посвідчує її право власності на спірну земельну ділянку та є похідним від зазначених рішень. 4. Щодо повернення земельної ділянки. Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст.118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Згідно із ч.ч.1, 2 ст.122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб; районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення водного господарства, будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті , індивідуального дачного будівництва. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності (п."а" ч.2 ст.83 ЗК України). Отже, органом, який на даний час розпоряджається земельними ділянками комунальної власності на території с. Коблеве, є Коблівська сільська рада. Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу. Такою ж є і правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові у справі № 487/10128/14-ц. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Тому суд, встановивши факти належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, що перебувають у державній власності, доходить висновку про задоволення позовних вимог в частині витребування земельної ділянки, застосувавши для задоволення вимоги про повернення спірної земельної ділянки приписи ст.391 ЦК України та частини другої статті 52 ЗК України. Суд звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки суду відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року та 04 грудня 2019 року в аналогічних справах № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473 цс 19 та №469/1302/16-ц, провадження №61-33984 св18. За змістом ст.ст.80, 83 ЗК України, суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадім сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Тому належним способом захисту порушеного права власності є зобов`язання [PERSON] повернути земельну ділянку належному власнику - Коблівській об"єднаній територіальній громаді в особі Коблівської сільської ради. 5. Щодо строку позовної давності Згідно зі ст.256 ЦК України - позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності 3 роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до витягу з «Єдиної системи статистики та аналізу роботи органів прокуратури України» щодо реєстрації вхідної кореспонденції, супровідні листи Коблівської сільської ради від 21.01.2013 №73 та від 08.08.2013 р. №1021 про направлення протоколів сесії та рішень із земельних питань за 2012 рік до прокуратури не надходили, що у ході розгляду справи не спростовано. Крім того, з самого лише тексту рішень неможливо встановити факт порушення Коблівською сільською радою законодавства, так як у рішеннях не вказано, що спірна земельна ділянка перебуває у межах пляжної зони Чорного моря. Без дослідження проектної документації, усіх додатків до спірних рішень, проведення перевірки розташування земельних ділянок відповідно до урізу води неможливо дізнатися про факт порушення інтересів держави. Отже, посилання представника відповідача на пропуск прокурором строку позовної давності для звернення прокурора з даним позовом не підтверджені у судовому засіданні. Як зазначено у п.83 Постанови Великої палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №14-317цс19 рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52)). Тому оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу. Тому строк звернення прокурора з позовом до суду не пропущено. Розподіл судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь прокуратури Миколаївської області сплачені судові витрати в рівних частках з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved