Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Надра" звернулося з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором 12/08/2005/840-КВ/59 від 12 серпня 2005 року укладеним між банком та [PERSON] У зв'язку з тим, що належним чином повідомлений представник позивача тричі не з'явився у судове засідання без поважної причини, ухвалою Барського районного суду від 28 січня 2015 року позовна заява ПАТ КБ "Надра" на підставі п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України залишена без розгляду. В той же час, [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до Барського районного суду Вінницької області з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Надра" про визнання договорів поруки № 1,2,3 від 12 серпня 2005 року припиненими. Свої вимоги обґрунтували тим, що 12 серпня 2005 року [PERSON] та Банк уклали додаткову угоду до кредитного договору №12/08/2005/840-КВ/59 від 12 серпня 2005 року, згідно якої доповнили розділ 4 Договору пунктом 4.3.15. де встановили обов'язок позичальника сплатити одноразово не пізніше дати видачі кредиту комісію за оформлення кредитної справи в розмірі 1% від суми Кредиту. Доповнили розділ 4 Договору пунктом 4.3.16. де встановили обов'язок позичальника сплатити комісію за надання та управління кредитом в розмірі 0,25% від суми залишку кредитної заборгованості по кредиту щомісяця протягом всього строку користування кредитними коштами одночасно з внесенням мінімального необхідного платежу, згідно з п.3.3.3 Договору. Оскільки, на внесення даних змін до кредитного договору №12/08/2005/840-КВ/59 від 12 серпня 2005 року, вони своєї згоди не давали, про її існування їм стало відомо лише після надходження на їхню адресу матеріалів первісного позову ПАТ КБ "Надра", змінилося основне зобов'язання за кредитним договором,що виразилося у збільшенні розміру відповідальності поручителів, просили суд визнати договір поруки №1 від 12 серпня 2005 року укладений з [PERSON], договір поруки №2 від 12 серпня 2005 року укладений з [PERSON] та договір поруки № 3 від 12 серпня 2005 року укладений з [PERSON] припиненими. У судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні. У судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій зазначив, що свої позовні вимоги підтримує повністю та наполягає на їх задоволенні, просив справу розглянути без його участі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача по справі ПАТ КБ "Надра" у судове засідання 12.12.2014р, 12.01.2015р. та 28.01.2015 р. не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, позову не оспорив. Тому, суд вважає, що відповідач навмисно ухиляється від розгляду справи в суді та вирішив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Стаття 13 Конвенції визначає, що кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі незалежно від того, що порушення було вчинене особами, які діяли в офіційній якості. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України"). Суд констатує, що відповідачем за зустрічним позовом не подано клопотання, заяви, телеграми, в тому рахунку і щодо перенесення розгляду справи, її відкладення чи неможливості забезпечити участь в судовому засіданні свого представника, більш того такі дії розцінюються судом як намагання чинити перепони розгляду справи в розумні строки, поз-за як представник відповідача за зустрічним позовом тричі не з'являвся на судові засідання. Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача за зустрічним позовом належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, вважає, що зустрічний позов доведений та обґрунтований і його необхідно задовольнити в повному обсязі. До такого висновку суд дійшов з наступного. Так, згідно п.1.1. договорів поруки №1,2,3 від 12 серпня 2005 року, поручителі зобов'язуються відповідати перед ПАТ КБ "Надра" за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору №12/08/2005/840-КВ/59 від 12 серпня 2005 року, а саме: повернути до 12 серпня 2025 року кредит в сумі 12800 дол. США; сплатити відсотки за користування коштами і розрахунку 12% річних; сплатити можливі штрафні санкції (штраф, пеня). У відповідності з п.1.2. договорів поруки №1,2,3 від 12 серпня 2005 року, було передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж об'ємі, що і позичальник. Позичальник і поручителі відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим необумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов'язань, вказаних у п.1.1. цього договору повністю (чи у будь-якій частині) як від позичальника та поручителя разом, та і від кожного окремо. В той же час ПАТ КБ "Надра" та [PERSON] 12 серпня 2005 року уклали додаткову угоду до кредитного договору №12/08/2005/840-КВ/59 від 12 серпня 2005 року, згідно умов якої: 1) доповнили розділ 4 договору пунктом 4.3.15. де встановили обов'язок позичальника сплатити одноразово не пізніше дати видачі кредиту комісію за оформлення кредитної справи в розмірі 1% від суми кредиту; 2) доповнили розділ 4 договору пунктом 4.3.16. де встановили обов'язок позичальника сплатити комісію за надання та управління кредитом в розмірі 0,25% від суми залишку кредитної заборгованості по кредиту щомісяця протягом всього строку користування кредитними коштами одночасно з внесенням мінімального необхідного платежу, згідно з п.3.3.3 договору. На підставі вказаної додаткової угоди ПАТ КБ "Надра" виставило позивачам за зустрічним позовом досудові вимоги, де поміж інших сум, було вказано на необхідність сплатити 207 дол. США 49 центів - комісії. Судом встановлено, що позивачі за зустрічним позовом згоди на внесення змін до кредитного договору №12/08/2005/840-КВ/59 від 12 серпня 2005 року не давали, свідченням чого слугують суттєві умови що прописані в п.1.1. договорів поруки №1,2,3 від 12 серпня 2005 року, де відсутня жодна вказівка стосовно гарантування з боку поручителів сплати [PERSON], щомісячної комісії в розмірі 0,25% від суми залишку кредитної заборгованості. Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Із змісту ст. 554 ЦК України випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст.555 цього Кодексу). За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Суд звертає увагу що договором (додатковою угодою), згідно статті 626 ЦК України, є домовленість сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є однією з підстав виникнення (або зміни, або припинення) зобов'язання. Виникнення (або зміна, або припинення) зобов'язання і є метою укладення будь-якого договору. А зобов'язанням, згідно статті 509 ЦК України, є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Прийнявши на себе зобов'язання за договором поруки, поручитель приймає конкретно визначене зобов'язання - відповідати в повному обсязі або частково (в залежності від умов договору поруки) за виконання боржником конкретних (визначених певною сумою, строком і умовами) зобов'язань. Відповідно до ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Для правочинів щодо забезпечення виконання зобов'язань "інше" передбачено частиною 1 статті 547 ЦК України, яка встановлює, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Отже, зміни до договору поруки повинні вчинятися в письмовій формі. Кожна зміна зобов'язання - це зміна істотних умов договору поруки, що має здійснюватися у письмовій формі. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо, без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У такому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. З приводу правовідносин, що виникли між сторонами, Верховний Суд України зробив правовий висновок в постанові від 26 вересня 2012 року №6-100цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок: "Твердження Банку про достатність попередньої згоди поручителя на зміну умов основного договору (підп. 1.1 п. 1 договору поруки) є безпідставним, оскільки положення зазначеного договору не містять інформації про те, що така зміна та доповнення умов основного договору повинні були здійснюватися без повідомлення поручителя, і не свідчать про відмову поручителя від узгодження можливих змін." В іншій постанові від 23 грудня 2014 року по справі № 3-196гс14 Верховний Суд України зробив наступний правовий висновок: "суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення". На підставі викладеного суд приходить до висновку що, після підписання 12 серпня 2005 року додаткової угоди № 1 до кредитного договору №12/08/2005/840-КВ/59 від 12 серпня 2005 року змінилось основне зобов'язання за кредитним договором, що виразилося у збільшенні розміру відповідальності поручителів на суму комісії за надання та управління кредитом в розмірі 0,25% від суми залишку кредитної заборгованості сплата якої мала здійснюватися щомісячно, тому в силу ч. 1 ст. 559 ЦК України порука як зобов'язання припинилась, починаючи з 12 серпня 2005 року, оскільки на момент запровадження сплати комісії не було згоди поручителів. Стосовно заперечень проти позову ПАТ КБ "Надра" від 08 жовтня 2014 року наданих представником банку - Ковальчуком Є.М., та долученим до них письмовими доказами, суд вважає їх юридично неспроможними виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України, на яку з поміж інших норм посилається відповідач, за зустрічним позовом, законодавцем встановлено, що пропозиція укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Під істотними умовами договору в силу приписів абз.2 ч.1 ст.638 ЦК України розуміється умови про предмет договору, умови що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови,щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Чинним на момент укладення кредитного договору законодавством було передбачено ряд істотних умов до договорів кредиту, зокрема згідно ч.1 ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12.07.2001року № 2664-III, встановлено, що фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами підприємницької діяльності на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб'єкта підприємницької діяльності; 3) прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін. Натомість, згідно наданих представником ПАТ КБ "Надра" примірників заяв поручителів - [PERSON], та [PERSON], датованих 12.07.2005 року, вбачається, що останні надали згоду виступити поручителями кредиту який отримує [PERSON] у КБ "Надра" в сумі 12800 дол. США., жодних інших обов'язкових істотних умов що передбаченні ч.1 ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12.07.2001року № 2664-III, як то строк на який надається кредит позичальнику, розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків ці заяви не містять. Відтак, розглядати вказані заяви як доказ безумовного зобов'язання [PERSON], та [PERSON] нести солідарну відповідальність разом з позичальником за зобов'язанням, яке крім суми кредиту не містить жодних інших (істотних) умов в суду не має на те жодних правових підстав. Що ж стосується посилання представника ПАТ КБ "Надра" на письмову згоду [PERSON], то в даному випадку вказаний документ жодного відношення до договору поруки укладеного між нею та Банком не має, адже як вбачається із змісту самої заява, вона надана на виконання вимог ч. 2 ст.6 Закону України "Про іпотеку" в частині згоди одного із співвласників на передачу майна в іпотеку. Виходячи з наведеного суд констатує, що єдиним документом який регулював поруку [PERSON], [PERSON] [PERSON] були договори №1,2,3 від 12 серпня 2005 року, які містили на той час всі необхідні істотні умови, відтак внесення змін до кредитного договору та збільшення відповідальності за рахунок таких змін поручителів без їх згоди призвело до порушення їх прав. На підставі викладеного,

Outcome: approved