Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

У липні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом де вказує, що згідно наказу №2-к від 01.02.2008 року працювала у відповідача на посаді майстра. На підставі наказу №8-к від 12.10.2009 року її було переведено на посаду паспортіста. Наказом №21-к від 29.09.2016 року вона була звільнена з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України. В порушення вимог ст.116, 117 КЗпП України відповідач при звільненні не провів з нею остаточний розрахунок - не виплачена індексація за період з березня 2013 року по вересень 2016 року у розмірі 15417 грн.56 коп. Просила стягнути з відповідача індексацію заробітної плати у розмірі 15417 грн.56 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 22257 грн. Ухвалою суду від 11 липня 2017 року позов було прийнято провадження по справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10 серпня 2017 року. 20 листопада 2017 року позивач збільшила свої позовні вимоги і просила стягнути з відповідача індексацію заробітної плати за період з квітня 2014 року по вересень 2016 року у розмірі 15417 грн.56 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 34622 грн. 13 грудня 2017 року позивач уточнила свої позовні вимоги і просила стягнути з відповідача індексацію заробітної плати за період з квітня 2014 року по вересень 2016 року у розмірі 15417 грн.56 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 32006 грн.66 коп. Позивач у судове засідання не з"явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомила. Тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність, за участю її представника. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала і просила задовольнити у повному обсязі. Також пояснила, що відповідачем порушуються права позивача на своєчасне отримання заробітної плати, що змусило її звернутися за захистом своїх прав спочатку до Головного управління Держпраці у Харківській області, а потім до суду. Вважає, що усі розрахунки в позові наведені вірно і підстав для відмови у задоволенні позову не має. Представники відповідача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали і просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованість. Також пояснили, що дійсно позивач працювала у ТОВ "Мобількомунсервіс" на посаді паспортиста до вересня 2016 року. Після того, як повноваження по обліку місця мешкання фізичних осіб перейшли до органів місцевого самоврядування, позивач була звільнена. За час її роботи індексація заробітної плати не провадилась. Крім того, зазначили, що наведений в позові розрахунок індексації є незрозумілим та необгрунтованим. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне. У судовому засіданні встановлено, що з 01.02.2002 року по 13.10.2009 року позивач працювала у відповідача майстром, з 13.10.2009 року по 29.09.2016 року на посаді паспортиста-інспектора, секретаря. 29.09.2016 року позивач була звільнена з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.5-6). Як вбачається з довідки №227, виданої ТОВ "Мобількомунсервіс" 30.11.2017 року заробітная плати позивача за період з квітня 2016 року по вересень 2016 року становила 17673 грн.24 коп. (квітень, травень, липень 2016 року - 3000 грн., червень 2016 року - 2679 грн.76 коп., серпень 2016 року - 3047 грн.07 коп., вересень 2016 року - 2946 грн.20 коп.). Заборгованість по заробітній платі у відповідача перед позивачем відсутня (а.с.82). У лютому 2016 року позивач зверталась за захистом своїх прав до Головного управління Держпраці у Харківській області і під час перевірки, проведеної працівниками управління у відповідача, було встановлено, що при нарахуванні та виплаті позивачеві заробітної плати були порушені вимоги ч.4 ст.115 КЗпП України, ст.21 ЗУ "Про відпустки". Крім того, не була нарахована та виплачена індексація зароітної плати. Заробітна плата виплачувалась менше двох разів на місяць, відсутні повідомлення про виплату та складові заробітної плати, передбачені ст.110 КЗпП України. Також працівниками управління проведений розрахунок індексації заробітної плати позивача і їй було рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, у випадку, якщо позивач вважає, що вони порушені (а.с.7-8). Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Згідно з вимогами ст.115 Кодексу Законів про Працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ст.233 КзПП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком. Відповідно до ст.47 КЗпП України роботодавець зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно з вимогами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Конституцією, як основним законом України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст.43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно вимог ст.33 Закону України "Про оплату праці" в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078. Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. Структуру заробітної плати визначено у ст.2 Закону України "Про оплату праці", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713. Таким чином, індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і, у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (в редакції до 24.12.2015 року) або 103 відсотка (в редакції після 24.12.2015 року). Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв'язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Як зазначено у ст.2 вказаного Закону, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, до таких доходів відноситься оплата праці (грошове забезпечення). Аналогічне визначення містить Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою КМУ від 17.03.2003 року №1078, відповідно до п.4 якого, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Згідно п.5 вказаного Порядку, у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації (в редакції до 24.12.2015 року). А після 24.12.2015 року - у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообовязкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. У судовому засіданні встановлено, і цей факт не оспорювався представниками відповідача, що за період з квітня 2014 року по вересень 2016 року позивачеві не нараховувалась і не виплачувалась індексація її заробітної плати. З розрахунку, наданого позивачем і перевіреного судом, вбачається, що розмір індексації, який повинен був зробити відповідач за цей період становить 15417 грн.56 коп. (а.с.9-10). Суд не приймає до уваги доводи представників відповідача стосовного того, що даний розрахунок є незрозумілим, оскільки його проведено в рамках діючого законодавства, у відповідності з вимогами постанови КМУ від 17.03.2003 року №1078. Таким чином, оголошена та досліджена у судовому засіданні сукупність доказів призводить суд до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову [PERSON] в цій частині і стягнення з відповідача на користь позивача індексації у розмірі 15417 грн.56 коп. Розглядаючи вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд виходить з наступного. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року при визначені середньої заробітної плати слід керуватися Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, якою затверджено порядок обчислення середньої заробітної плати. Аналогічна позиція висловлена і в правовому висновку ВСУ по справі №6-2807цс16 від 01.03.2017 року. Згідно вимог абз.3 розділу ІІ Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з вимогами абз 1 п.8 розділу ІІІ цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з довідки №227 від 30.11.2017 року заробітна плата позивача за серпень 2016 року становить 3047 грн.07 коп., за вересень 2016 року - 2946 грн.20 коп. (а.с.82). Таким чином, середній заробіток позивача, згідно з вимогами Порядку буде становити 2996 грн. 64 коп. (3047,07 + 2946,20 : 2). З вересня 2016 року, тобто з моменту звільнення позивача, коли відповідач повинен був зробити з нею остаточний розрахунок по 12 січня 2018 року - день постановлення рішення суду, пройшло 25 місяців 12 днів. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку, який полягав стягненню з відповідача на користь позивача повинен становити: 74916 грн. (2996 грн. 64 коп. х 25 місяців) + 1159 грн.99 коп. (2996 грн.64 коп. х 12 днів : 31 день) = 76075 грн.99 коп. Однак, оскільки у відповідності з вимогами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, суд стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 32006 грн.66 коп. У відповідності з вимогами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Статтею 4 зазначеного Закону встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду фізичною особою позову майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Законом України "Про державний бюджет України на 2018 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановлений на рівні 1762 грн. Таким чином, оскільки при зверненні до суду з позовом позивач була звільнена від оплати судового збору, судовий збір у розмірі 474 грн.34 коп. (47434 грн.22 коп. х 1%) підлягає стягненню на користь держави з відповідача. \~ \~ \~ \~На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved