Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

У червні 2013 року [PERSON], що діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] звернулась з позовом до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Свій позов мотивувала тим, що 11 червня 2011 року помер [PERSON], який був батьком двох дітей: [PERSON] та [PERSON], які є спадкоємцями після смерті свого батька. [PERSON] залишив заповіт на ім'я [PERSON] та [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано за реєстром № 1647. Позивач [PERSON], що діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тими обставинами, що її батько [PERSON] на момент складення заповіту перебував у хворобливому стані та вади руху, у зв'язку із хворобою, а також вона вважає, що підпис та рукописний текст у заповіті є підробленим та не належить її батькові. У зв'язку з цим позивачем були заявлені клопотання про проведення судово-почеркознавчої, які були задоволені судом. В судовому засіданні [PERSON], що діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та наполягали на його задоволенні. Позивач [PERSON], що діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог пояснила, що [PERSON] є дочкою померлого [PERSON]. При подачі заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори вона дізналася, що батько залишив заповіт на її ім'я та [PERSON]. Вона не погоджується та піддає сумніву підпис та рукописний текст та вважає висновок експертизи правильним та повним. Крім того, вона посилається на те, що на момент складання заповіту батько хворів. Просить суд визнати заповіт недійсним. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та просили у задоволенні позову просить відмовити з підстав наведених в письмових пояснення та запереченнях наданих в судовому засіданні. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працює приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу. Він також підтвердив, що посвідчував заповіт 13 липня 2011 року від імені [PERSON] відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про вчинення нотаріальних дій. [PERSON] до нотаріальної контори не заходив, оскільки перебував на стаціонарному лікуванні в Білоцерківській міській лікарні № 1. Він самостійно та особисто сказав, що хоче залишити заповіт на [PERSON] та [PERSON], заповіт він підписав сам, перед цим прочитав в слух. Рукописний текст в заповіті писав він також сам, як він памєтає, тримаючи руки навхрест, але не може стверджувати, оскільки як пояснив лікар у нього порушено координацію рухів. Заповіт підписаний ним особисто, у заповіті підпис ніхто не підробляв. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи сторін та їх представників, свідків, висновки експертиз, проаналізувавши докази надані сторонами, приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, виходячи із наступних підстав. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Згідно ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 37 Закону України "Про нотаріат" до нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів віднесено і посвідчення заповітів. Відповідно до вимог ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 зі змінами, відповідно до пунктів 157, 158 якої визначено те, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом;заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особу свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. З положень ст. 202 та ст. 1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт, а також скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Відповідно до роз'яснень п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Як встановлено судом, при оформленні даного заповіту були дотримані вимоги до форми заповіту, а саме: заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт особисто підписаний заповідачем [PERSON] і при його складані та посвідченні дотримано таємницю заповіту, відповідно до ст. 1255 ЦК України. Даний заповіт, відповідно до вимог ст. 1251 ЦК України, було посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу на якого покладно обов'язки щодо вчинення нотаріальних дій. Аналогічні вимоги Цивільного кодексу України передбачені щодо загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину та визнання його недійсності для оспорюваних правочинів (ст.ст. 203,215 ЦК України). Згідно з ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", - правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Отже, визнання правочину недійсним можливе лише з підстав, передбачених Цивільним кодексом України. Із заповіту від 13 липня 2011 року посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 1647, від імені [PERSON] вбачається, що заповіт прочитано заповідачем вголос та підписаний особисто в приміщенні Білоцерківського міської лікарні № 1, за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вулиця Ярослава Мудрого, 49. Із свідоцтва про смерть серії 1-ОК № 222905 вбачається, що [PERSON] помер 11 вересня 2011 року. З матеріалів справи вбачається, що приватним нотаріусом [PERSON] при посвідченні оспорюваного заповіту було дотримано вимоги чинного законодавства, зокрема, ст.207 ЦК України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 1. Згідно ст. 8 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна таємниця - сукупність відомостей, отриманих під час вчинення нотаріальної дії або звернення до нотаріуса заінтересованої особи, в тому числі про особу, її майно, особисті майнові та немайнові права і обов'язки тощо. Нотаріус та особи, зазначені у статті 1 цього Закону, а також помічник нотаріуса зобов'язані зберігати нотаріальну таємницю, навіть якщо їх діяльність обмежується наданням правової допомоги чи ознайомленням з документами і нотаріальна дія або дія, яка прирівнюється до нотаріальної, не вчинялась. Довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. Витяг зі Спадкового реєстру про наявність складеного заповіту видається тільки заповідачу. За змістом ст. 1255 ЦК України, нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. Із висновку судово-почеркознавчої експертизи за № 184/1 від 12 грудня 2014 року вбачається, що дослідженням підпису та рукописних записів від імені [PERSON] було встановлено, що підпис від імені особи [PERSON], зображення якого міститься в графі "Підпис" в заповіті від 13 липня 2011 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], що зареєстрований в реєстрі правочинів за № 1647, серійний номер бланку ВРК № 085311, неможливо встановити чи виконано заповідачем чи іншою особою, через причини викладені в дослідницькій частині висновку. Виконаний рукописний текст від імені особи [PERSON], зображення якого міститься в заповіті від 13 липня 2011 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], що зареєстрований в реєстрі правочинів за № 1647, серійний номер бланку ВРК № 085311, в рамці, що розташована між строчкою заповіту: "Зміст ст.ст. 1233-1236,1241,1245,1247-1248,1254,1257,1370 Цивільного кодексу України мені нотаріусом роз'яснено" та строчкою заповіту: "Цей заповіт складено та посвідчено в двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні в справах приватного нотаріуса, а другий видається заповідачу", а саме рукописний текст в рамці такого змісту: "Заповіт на моє прохання записано нотаріусом з моїх слів, прочитаний мною уголос до його підписання, та підписаний мною особисто об 17 год.00 хв., як такий, що повністю відповідає моєму волевиявленню", виконано не [PERSON] а іншою особою. Вказаний висновок № 184/1 від 12 грудня 2014 року суд оцінює його як належний та допустимий доказ, який будь-яких сумнівів у суду не викликає щодо його правильності та повноти дослідження з врахуванням при цьому всіх наданих сторонами доказів, в тім числі пояснень допитаних в судовому засіданні свідків. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що волевиявлення [PERSON] на час підписання заповіту не було вільним і не відповідало його волі. Підстави для визнання заповіту недійсним, передбачені ст..ст. 1257, 1247ЦК України судом в судовому засіданні не встановлено та не підтверджено дані обставини і висновком експерта № 184/1 від 12 грудня 2014 року. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставнини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень… Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведена в судовому засіданні недійсність заповіту від 13 липня 2011 року складеного [PERSON] та нотаріально посвідченого, як із підстав підробки підпису від імені заповідача так і з самого змісту заповіту вбачається, що заповіт на прохання [PERSON] записано нотаріусом з його слів, прочитано ним уголос до його підписання, та підписаний ним особисто об 17 год.00 хв., як такий, що повністю відповідає його волевиявленню. За цих обставин, суд відмовляє позивачу [PERSON], що діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним.

Outcome: dismissed