Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

У серпні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 91 381 грн. 60 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок пошкодження належного йому на праві власності автомобіля [NUMBER] в результаті скоєння дорожньо-транспортної пригоди. На підтвердження позовних вимог зазначено, що 18.02.2014 року близько 22.00з вини відповідача [PERSON], що керував на підставі генеральної довіреності технічно справним вантажним автомобілем MERCEDES-BENZ, д.н.з. [NUMBER], що належить позивачу на праві власності, сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено належний позивачу автомобіль. Згідно з проведеним експертним автотоварознавчим дослідженням зазначений автомобіль відновлювальному ремонту не підлягає, а тому вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля - позивачу по справі, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості транспортного засобу на момент пошкодження та становить - 91 381,60 грн. Позивачем також зазначено, що у трудових правовідносинах він та відповідач не перебували. Оскільки в добровільному порядку відповідач спричинену з його вини шкоду не відшкодовує, що і стало підставою звернення позивача до суду з даним позовом. Адвокат позивача - [PERSON] надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за відсутності сторони позивача, позов підтримав, прохав задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим (ст.76 ЦПК України) про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився та не надав суду дані про причину неявки, будь-яких заяв на адресу суду не надсилав. Відповідно до ст. ст. 169 та 224 ЦПК України суд розглядає справу по суті у відсутність відповідача на підставі наявних по справі доказів та ухвалює заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступне. Судом встановлено, що 18.02.2014 року близько 22.00[PERSON]., керуючи технічно справним вантажним автомобілем "Мерседес", д.н.з. [NUMBER], рухаючись по сухій асфальтованій проїзній частині на 76 км. автомобільної дороги Київ-Харків з боку м. Харків в напрямку м. Київ, заснувши за кермом, вчинив ДТП. Відомості про вказані обставини були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 12014110070000177 від 19.02.2014 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вироком Березанського міського суду Київської області від 22.07.2014 року № 1-кп/356/24/14[PERSON]. (а.с. 25 - 26) визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Відповідно описової частини вказаного вироку суду обвинувачений [PERSON] свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю. Разом з тим, на вказаному вироку суду відсутній напис про набрання ним законної сили, а навпаки, міститься напис про те, що станом на 22.07.2014 року вирок не набрав законної сили (доказів набрання вироком законної сили стороною позивача не надано). Таким чином, вирішити питання про допустимість цього доказу, в силу положень ч. 3 ст. 62 ЦПК України, суд не вбачає можливим. Також, судом встановлено, що згідно з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки "MERCEDES-BENZ", медель 814, тип - вантажний фургон, номер щасі (кузова, рами) - [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], 1996 року випуску, належить [PERSON] (а.с. 23). Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено зазначений автомобіль, який, згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 0660314 від 24.03.2014 року (а.с. 6 - 24), відновлювальному ремонту не підлягає, а тому вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля - позивачу по справі, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості транспортного засобу на момент пошкодження та становить - 91 381,60 грн. Позивачем у позовівказується на законне керування відповідачем належним позивачу транспортним засобом. Так, зазначено, що підставою керування [PERSON] належним позивачу транспортним засобом є видана останнім на ім'я [PERSON] генеральна довіреність, однак копію якої до матеріалів справи не додано, а також, усна угода між ними про користування вказаним автомобілем. Також, позивачем зазначено, що у трудових правовідносинах він з відповідачем не перебував. Зі вступом в законну силу Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів Українищодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень № 3565-VI від 05.07.2011 року не заборонено керування чужим транспортним засобом без довіреності власника. Слід зазначити, що доказів наявності у [PERSON] прав водія на керуванням вказаним видом транспорту (на час скоєння ДТП не надано); про вказаний факт позивачем у позові не зазначається. Відповідно до ч. 9 ст. 15 Закону України "Про дорожній рух" право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії, що виключає наявність талону у водія. За загальними правилами (а саме при наявності таких умов: правомірне керування водієм транспортним засобом, власником якого він не являється; перебування транспортного засобу у справному технічному стані; доведена вина водія транспортного засобу, власником якого він не являється; відсутність трудових правовідносин між водієм транспортного засобу, власником якого він не являється, та безпосереднім власником вказаного автомобіля), - тягар цивільної відповідальності у таких випадках має нести винна у завданні шкоди особа - водій автомобіля, власником якого він не є. На підставі наявних у справі доказів суд не має можливості встановити факт правомірності керування [PERSON] транспортним засобом на момент вчинення ДТП, що належить позивачу. Також, при розгляді вказаної справи суд керується положеннями Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" від 01.03.2013 року № 4. Згідно з п. 4 вказаної постанови, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Згідно з п. 6 вказаної постанови особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Пунктом 15 постанови передбачено, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Згідно з п. 16 вказаної постанови відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди сааме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодуванняшкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. На підставі вищевикладеного, слід зазначити, що позивачем не надано суду відомостей про наявність чи відсутність факту страхування власником (позивачем) належного йому автомобіля, про вид страхування (якщо страхові правовідносини існували), у зв'язку з чим суд не має можливості вирішити питання про правомірність підстав для стягнення завданої шкоди саме з заподіювача шкоди. На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до правил ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, наддавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів.

Outcome: dismissed