Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги за договорами банківського вкладу від 15.01.2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON]. В обгрунтування позовної заяви зазначив, що 15.01.2016 року між [PERSON] (первісний кредитор) та [PERSON] (новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070074547200 від 11.02.2014 року, сума вкладу 6000 (шість тисяч) доларів США. Позивач вважає вчинений правочин таким, що не відповідає вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України, а тому має бути визнаний недійсним з огляду на наступне. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). З наданих новим кредитором до Банку документів вбачається, що договір укладався на території Автономної республіки Крим. ПАТ КБ "ПриватБанк" припинив свою діяльність на території Автономної республіки Крим і міста Севастополя" в травні 2014 року. При цьому позивач позбавлений можливості надати суду банківський екземпляр договору та платіжного документу, у зв'язку з окупацією Автономної республіки Крим та вилученням окупаційною владою всіх банківських документів Кримської філії ПАТ КБ "ПриватБанк". Зважаючи на документи (копія договору вкладу без документа, який підтверджує внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника), які були надані новим кредитором ([PERSON]) до Банку з вимогою про виплату грошових коштів за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070074547200 від 11.02.2014 року, первісним кредитором було передано документи, які за своєю формою не можуть вважатись достатнім підтвердженням існування правовідносин, а тому правочин є оспорюваним та підлягає визнанню недійсним у судовому порядку. Представник позивача надав до Суду клопотання слухати справу без його участі. В судове засідання відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] не з'явились, були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, провівши у сукупності дослідження матеріалів справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: У відповідності ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. 15.01.2016 року між [PERSON] (первісний кредитор) та [PERSON] (новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги. Відповідно до п. 1.1 вказаного Договору первісний кредитор відступає на користь нового кредитора права вимоги до банку за договорами банківського вкладу, визначеними цим договором, а новий кредитор приймає та набуває такі права вимоги. Пунктом 1.2 Договору визначено, що предметом договору є права вимоги за договором банківського вкладу № № SAMDNWFD0070074547200 від 11.02.2014 року, сума вкладу 6000 (шість тисяч) доларів США. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну та припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: - Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. - Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. - Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. - Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. - Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Частина 3 ст. 215 ЦК України визначає, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 512 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язані може відбуватись, у тому числі, на підставі відступлення права вимоги. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 513 ЦК України). Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав (такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 02.10.2012 у справі №23/236). Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Як вбачається з матеріалів справи під час укладення договору відступлення права вимоги [PERSON] було передано [PERSON] лише копію договору вкладу без документа, який підтверджує внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника. Пунктом 10.1 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492) передбачений порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку. Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Проте, зважаючи на документи, які були надані новим кредитором ([PERSON]) до Банку з вимогою про виплату грошових коштів за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070074547200 від 11.02.2014 року, первісним кредитором було передано документи, які за своєю формою не можуть вважатись достатнім підтвердженням існування правовідносин. Зокрема, новим кредитором було надано копію договору банківського вкладу, яка не посвідчена уповноваженою особою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Будь-яких документів, які б свідчили про внесення коштів на рахунок за наданим [PERSON] договором банківського вкладу надавалось, що ставить під сумнів факт існування депозитних правовідносин. Крім того, Суд зазначає, що з наданих новим кредитором до Банку документів вбачається, що договір укладався на території Автономної республіки Крим. У відповідності до положень ч.1 ст.3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", територія Автономної республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. Виходячи з вищенаведеного, Суд приходить до висновку, що при вчиненні правочину сторонами не додержано вимог, встановлених частиною першою та п'ятою ст. 203 ЦК України, а тому правочин підлягає визнанню недійсним. Судові витрати розподіляються у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved