Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Кодимської міської ради Одеської області, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення Кодимської міської ради №1744-VI від 15.09.2015 року "Про передачу в оренду земельної ділянки терміном на 49 років [PERSON] для роздрібної торгівлі та комерційних послуг за адресою [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.09.2015 року Кодимською міською радою Одеської області на пленарному засіданні було прийняте рішення за № 1744-VІ, на підставі якого був наданий дозвіл на передачу в оренду земельної ділянки терміном на 49 років [PERSON] для роздрібної торгівлі та комерційних послуг за адресою: [ADDRESS] на території Кодимської міської ради Кодимського району Одеської області. Позивач вважає, що вказане рішення прийняте з порушенням вимог чинного законодавства України, яке регулює порядок підготовки та розгляду на комісіях та на сесії ради питань порядку денного сесії, питань передачі земельних ділянок в оренду, основ містобудування та містобудівної діяльності. Зазначає, що питання передачі в оренду земельної ділянки [PERSON] не було розглянуто на всіх депутатських комісіях міської ради, при цьому з тих комісій на яких розглядалось це питання, лише одна була правомочною, "земельні питання" розглядалися пакетом, у зв'язку з чим депутати не мали змоги ознайомитись з переліком цих питань та надати зауваження до проектів рішень, у зв'язку з чим ставить під сумнів легітимність всіх рішень прийнятих на даній сесії. Також вказує, що під час приватної розмови з деякими депутатами Кодимської міської ради йому стало відомо, що питання про передачу в оренду земельної ділянки [PERSON] взагалі не виносилось на сесію. Вважає, що рішенням, яке він оспорює, порушені його права, оскільки у власності позивача перебуває гараж та адмінбудівля, які розташовані на межі земельної ділянки переданої [PERSON], для обслуговування яких необхідна певна частина цієї земельної ділянки. Враховуючи наведені обставини, вважає рішення міської ради незаконним та просить його скасувати. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача Мелешко О.А. позовні вимоги визнав повністю, вказуючи, що рішення Кодимської міської ради від 15.09.2015 року дійсно було прийнято з порушенням Регламенту роботи Кодимської міської ради та законодавства України. Представник третьої особи [PERSON] зазначила, що рішення, яке позивач просить скасувати є законним та прийняте у відповідності до вимог законодавства. Вважає, що позивач намагається скасувати дане рішення у зв'язку з тим, що на даний час між ним та [PERSON] виник конфлікт, який раніше був відсутній. Вказує, що рішення про передачу в оренду [PERSON] земельної ділянки було прийнято на підставі заяви [PERSON] відповідно до виготовленого проекту землеустрою, а тому в задоволенні позову просила відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту цивільних прав та інтересів закріплені на законодавчому рівні в ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Позивачем обрано спосіб захисту свого порушеного права шляхом скасування рішення органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить адміністративна будівля та гараж розташовані в м. Кодима по вул. Леніна, 35а Одеської області, які набуті ним на підставі рішення Кодимського районного суду Одеської області від 28.12.2011 року. Право власності або користування на земельну ділянку на якій розташовані вказані будівлі у позивача відсутнє, що було визнано ним в судовому засіданні. На підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2015 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], останній набув право власності на нерухоме майно у вигляді майстерень, які розташовані за адресою: [ADDRESS] Одеська область на земельній ділянці площею 0,4050 га, кадастровий номер [NUMBER]. 15.09.2015 року рішенням Кодимської міської ради Одеської області №1744-VІ був наданий дозвіл на передачу [PERSON] в оренду земельної ділянки, розташованої на території Кодимської міської ради Кодимського району Одеської області, кадастровий номер [NUMBER] загальною площею 0,4050 га, терміном на 49 років, для роздрібної торгівлі та комерційних послуг за адресою: [ADDRESS]. На підставі вказаного рішення 08.02.2018 року було зареєстровано за [PERSON] право оренди земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 0,4050 га, на строк 49 років, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №113903834 від 14.02.2018 року. Позивач вважає, що рішення Кодимської міської ради Одеської області №1744-VІ від 15.09.2015 року про передачу [PERSON] в оренду земельної ділянки було прийняте з порушенням встановленої для прийняття рішень процедури та порушує його права на вільне користування своїм нерухомим майном, яке розташоване на межі земельної ділянки переданої в оренду. Перевіряючи твердження позивача, з приводу того, що не всі депутати, які були присутні 15.09.2015 року на сесії Кодимської міської ради голосували за рішення про передачу [PERSON] в оренду земельної ділянки, а також, що питання передачі в оренду [PERSON] земельної ділянки, перед винесенням на сесію не було розглянуто на всіх депутатських комісіях міської ради, судом були допитані в якості свідків, депутати Кодимської міської ради, які відповідно до протоколу позачергової XXXXIII сесії Кодимської міської ради VI скликання від 15.09.2015 року були присутні на засіданні сесії. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що дане питання дійсно виносилось на розгляд сесії, однак яким чином воно розглядалось на депутатських комісіях не пам'ятають, оскільки пройшов тривалий проміжок часу. При цьому свідок [PERSON] обґрунтував своє твердження тим, що саме до нього звертався [PERSON] за роз'ясненням з питання оренди земельної ділянки, а тому він був обізнаний щодо даного питання і знав на якій сесії воно має розглядатись. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що питання про передачу в оренду [PERSON] земельної ділянки не розглядалось ні на сесії ні депутатськими комісіями. При цьому свідок [PERSON] не зміг пояснити чому саме він це пам'ятає, оскільки не зміг назвати хто був секретарем сесії та хто вів сесію. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зазначили, що не пам'ятають чи розглядалось дане питання на сесії та депутатськими комісіями, оскільки пройшов значний проміжок часу і вони взагалі не пам'ятають жодного з питань, які розглядались на даній сесії та яким чином вони обговорювались. Крім того, в якості свідків до суду викликались [PERSON] та [PERSON], однак вони не з'явились в судове засідання надавши до суду письмові свідчення, які судом не приймаються до уваги, оскільки свідки не були безпосередньо допитані, не попереджені про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань та не склали суду присягу. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З пояснень свідків, які були допитані в судовому засіданні, неможливо зробити однозначний висновок щодо порушення чи не порушення порядку прийняття рішення про передачу в оренду [PERSON] земельної ділянки, оскільки пояснення більшості свідків різняться, не узгоджуються між собою, суперечать одні одним, а деякі взагалі не несуть ніякої інформації. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 140 Конституції України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Відповідно до ч. 12 ст. 46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради. Частиною 2 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених законом. З копії протоколу позачергової XXXXIII сесії Кодимської міської ради VI скликання від 15.09.2015 року встановлено, що на засіданні сесії були присутні 18 депутатів, відсутніми були 12 депутатів. За рішення про передачу в оренду [PERSON] земельної ділянки проголосувало 18 депутатів. Враховуючи, що в судовому засіданні не було встановлено та не надано учасниками справи переконливих доказів, які б давали підстави вважати, що зазначений протокол є підробленим або до нього внесені неправдиві дані, при цьому з отриманих свідчень депутатів, які однозначно вказали, що не голосували за дане рішення та змогли пояснити у зв'язку з чим вони це пам'ятають, рішення Кодимської міської ради Одеської області №1744-VІ від 15.09.2015 року про передачу [PERSON] в оренду земельної ділянки всеодно залишається таким, що прийняте більшістю депутатів від загального складу ради, а відтак відповідає вимогам чинного законодавства та визначеній законом компетенції органу, який видав це рішення. Крім того, Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі. В постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 №3-806гс16 викладено правовий висновок, згідно якого позов, предметом якого є визнання незаконним та скасування розпорядження органу місцевого самоврядування, яким вирішено питання про передачу у приватну власність земельних ділянок, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволено, оскільки таке розпорядження органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для власників земельних ділянок, оскільки у таких осіб виникло право володіння земельними ділянками, і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Оскаржуване рішення Кодимської міської ради №1744-VІ від 15.09.2015 року є ненормативним актом, звернене конкретно до [PERSON], застосоване одноразово і після реалізації, тобто реєстрації права оренди земельної ділянки, вичерпало свою дію, а відтак його скасування не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки у нього виникло право користування земельною ділянкою, і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Частиною 1 статті 27 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. У зв'язку з цим, суд окремо також звертає увагу й на те, що при прийнятті рішення в даній справі слід взяти до уваги та дати оцінку тому, що за спірним рішеннями у [PERSON] виникли права, які підпадають під правовий захист за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відтак, втручання в майнові права особи повинно відбуватися з дотриманням трьох критеріїв, за якими слід оцінювати захід втручання на предмет його сумісності з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (рішення Європейського Суду з прав людини у справах "Щокін проти України", "Сєрков проти України"). У цьому контексті суд також звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, яку він виклав у рішенні в справі "Стретч проти Сполученого Королівства", де вказав на те, що особа суб'єкт приватного права, не повинен відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки. З урахуванням викладеного, оцінивши зібрані по справі докази, враховуючи положення діючого законодавства України та практику Європейського Суду з прав людини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed