Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В Зіньківський районний суд Полтавської області із позовною заявою звернувся заступника прокурора Полтавської області до об"єднання громадян місцевого значення "Фортуна", Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсними договорів оренди землі та звільнення земельної ділянки. Заслухавши представника позивача, який підтримав позовні вимоги, представника відповідача, який заперечував проти позовних вимог та дослідивши наявні матеріали справи, знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню. Законом України\~«Про внесення\~змін до\~Господарського процесуального\~кодексу України,\~Цивільного процесуального\~кодексу України,\~Кодексу адміністративного\~судочинства України\~та інших\~законодавчих актів»\~від 03.10.2017\~року внесенні зміни до відповідних Кодексів. Згідно п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, із змінами внесеними відповідно до зазначеного Закону, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Враховуючи, що внесенні зміни до ЦПК України набрали чинності 15 грудня 2017 року, суд вважає розглянути справу за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд бере до уваги, що перехідними положеннями, які внесли зміни до ЦПК України, які набрали чинності 15 грудня 2017 року, не передбачено обовязковості проведення попереднього судового засідання, а тому є правом, а не обовязком суду. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно\~ст. 10-13 ЦПК України\~- суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Статтею 18 ЦПК України\~встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Відповідно до вимог\~ст.263 ЦПК України \~рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,\~які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України. Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об»єктивність і неупередженість: керує ходом судового процессу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз»яснює у випадку необхідності учасникам судового процессу їхні процесуальні права та обов»язки, неслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процессу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процессу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов»язків. Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі докозам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні було встановлено, що відповідно до чинного законодавства, ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Зазначене повністю узгоджується з положеннями ст. 15 ЦПК України чинної на час подачі позову та п. 7 Постанови пленуму ВССУ від 01.03.2013 № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» відповідно до якого земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (ст. 1 ЦК (чинного на час подачі позову), статті 2, 5 Земельного кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16,21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства, (п. 7 Постанови пленуму ВССУ від 01.03.2013 № З «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ»); За змістом статей 13, 14 Конституції України, статті 11 ЦК України, статей 123, 124, 127, 128 ЗК України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки у власність або і користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог ЗК України, спрямованих на раціональне використання землі як об'єкта нерухомості (власності). Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер. Згідно ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічноправових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів, законом встановлено інший порядок судового провадження. Принципом здійснення\~правосуддя в\~адміністративних справах\~є принцип\~офіційного зясування\~всіх обставин\~у справі\~і обовязок\~субєкта владних\~повноважень доказувати\~правомірність своїх\~дій чи\~рішення тоді\~як визначальним\~принципом цивільного\~судочинства є\~змагальність сторін.\~З аналізу\~зазначених норм\~можна дійти\~висновку,\~що зазначений\~спір є\~цивільно-правовим,\~в межах\~якого можуть\~бути вирішенні,\~питання,\~пов"язані як з визнанням недійсними рішень органу влади так, і похідним від нього - визнання недійсними договорів оренди землі та звільнення земельної ділянки оскільки ці вимоги зв'язані між собою підставою виникнення. Відповідно до положень ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно із вимогами ч.І ст.13 та ч.І ст.14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є обєктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охорони держави. Відповідно до ст.1 Земельного кодексу України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України. Порушення встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у державній та комунальній власності, спричиняють шкоду державі і є підставою для втручання органів прокуратури. Установлено, що розпорядженням голови Зіньківської районної державної адміністрації «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» від 07.07.2011 № 386 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для городництва, загальною площею 91,5169 га, із земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у запасі на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району, за межами населених пунктів. Зіньківським районним відділом Полтавської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» на замовлення Обєднання громадян місцевого значення «Фортуна» (далі ОГМЗ «Фортуна») розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка надається в оренду ОГМЗ «Фортуна» для городництва за межами населених пунктів на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області. Розпорядженням голови Зіньківської районної державної адміністрації «Про надання земельних ділянок у користування» від 28.09.2011 № 537 затверджено проект землеустрою та надано у користування ОГМЗ «Фортуна» земельні ділянок на \~ \~ \~ \~умовах оренди для городництва із земель сільськогосподарського призначення, що перебувають в запасі Тарасівської сільської ради Зіньківського району, за межами населеного пункту, загальною площею 91,5169 га. У подальшому 17.12.2012 між Зіньківською райдержадміністрацією та ОГМЗ «Фортуна» укладено 4 договори оренди землі а саме: від 17.12.2012 щодо земельної ділянки площею 55,2169 га к.н. 5321386400:00:048:0040, розташованої за межами населених пунктів на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області терміном на 10 років; від 17.12.2012 \~ \~ \~ \~щодо земельної ділянки площею \~ \~ \~ \~4 га к.н. 5321386400:00:046:0080, розташованої за межами населених пунктів на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області терміном на 10 років; від 17.12.2012 щодо земельної ділянки площею 12.3 га к.н. 5321386400:00:049:0057, розташованої за межами населених пунктів на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області терміном на 10 років. Вище зазначені договори оренди землі 23.11.2013 пройшли державну реєстрацію за №№ 220997453213, 221009953213, 220979653213 відповідно. Договір оренди землі площею 20 га не зареєстровано в установленому порядку, а отже відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право оренди на дану земельну ділянку у ОГМЗ «Фортуна» не виникло, а відтак не є предметом даного спору. Вищеказане розпорядження від 28.09.2011 № 537 прийнято, а договори оренди землі укладено із порушенням законодавства, а тому вони є незаконними, підлягають скасуванню та, відповідно, визнанню недійсними з огляду на наступне. Питання надання земельних ділянок державної або комунальної власності в оренду регулюється Земельним кодексом України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним ч.ч. 2, 3 ст. 134 Земельного кодексу України, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їхніми повноваженнями, передбаченими ст. 122 цього Кодексу, та в порядку, встановленому ст. 123 Кодексу. Як передбачено ч.ч. 2, 3, 4, 6 ст. 123 Земельного кодексу України, особа, що зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається із клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою. Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проекту він повертається заявнику у зазначений у цій частині строк. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи відповідно до закону. \~ \~ \~ \~Відповідний \~ \~ \~ \~орган виконавчої влади або орган \~ \~ \~ \~місцевого самоврядування \~ \~ \~ \~у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування. Виходячи з аналізу зазначених норм законодавства уповноважений орган, приймаючи рішення про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, зобов'язаний перевірити відповідність проекту вимогам статті 123 Земельного кодексу України та статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації». Згідно з матеріалами проекту землеустрою, зокрема висновку Державного підприємства «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 15.02.2011 щодо якісної характеристики ґрунтів земельних ділянок, що відводились ОГМЗ «Фортуна» для ведення городництва на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району, ґрунтовий покрив вказаних земель частково представлений чорноземами типовими малогумусними середньосуглинковими (агрогрупа 53д - ЗО га), що відповідно до ст. 150 Земельного кодексу України та Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 245 від 06.10.2013 «Про затвердження переліку особливо цінних ґрунтів» відносяться до особливо цінних земель. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок із особливо цінних земель підлягають обов'язковій державній експертизі, що передбачено ст. 9 ЗУ «Про державну експертизу землевпорядної документації» та п. 4.1.1 «Методики проведення державної експертизи», затвердженої Наказом Державного комітету України по земельним ресурсах від 03.12.2004 № 391. Отже, ОГМЗ «Фортуна» зобовязано було замовити державну експертизу землевпорядної документації, і лише після отримання позитивного висновку якої, Зіньківська райдержадміністрація мала право приймати рішення про затвердження землевпорядної документації. Стаття 40 цього Закону встановлює, що реалізація проектних рішень щодо об'єктів, які підлягають обов'язковій державній експертизі, до одержання позитивних висновків, є правопорушенням у сфері державної експертизи. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відтак, відсутність позитивного висновку державної екпертизи землевпорядної документації є порушенням порядку передачі земельної ділянки, а тому підставою для скасування рішення уповноваженого органу про затвердження проекту відведення земельної ділянки в оренду. Водночас, за змістом ч.І ст. 15 Закону України «Про оренду землі» однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог ст.ст. 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону. Відповідно до ч.І ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Орендна плата відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі» - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України «Про оплату за землю», та перевищувати 10% їх нормативної грошової оцінки. П.\~289.1\~ст.\~289\~Податкового кодексу\~України і\~ч.І\~ст.\~13\~Закону України\~«Про оцінку\~земель» передбачено,\~що для\~визначення розміру\~орендної плати\~для земель\~державної та\~комунальної власності\~обов'язково\~проводиться та\~використовується нормативна\~грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими та затвердженими нормативами (стаття 1 Закону України «Про оцінку земель»). Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.05.2016. Враховуючи вище зазначене, можна дійти висновку, що обов'язок зі сплати орендної плати є нормативно врегульованим і не може визначатися чи змінюватися та припинятися сторонами договору за власним волевиявленням. При укладенні спірних договорів оренди земельних ділянок між Зіньківською РДА та ОГМЗ «Фортуна» та у подальшому, нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, не визначалась, а отже договір оренди суперечить приписам чинного законодавства. Враховуючи те, що дотримання належного економічного регулювання земельних правовідносин, забезпечення надходжень платежів з орендної плати до місцевих бюджетів у законодавчо визначених межах шляхом їх вірного правового врегулювання безпосередньо належить до інтересів держави, прокурор просить визнати спірні договори недійсними з підстав не дотримання встановленого законом порядку визначення орендної плати за спірну земельну ділянку відповідно до проведеної нормативної грошової оцінки та орендна плата за оспорюваними договорами розрахована в порушення порядку її визначення без проведення обов'язкової нормативної грошової оцінки. Так, згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України та іншими законами України і договором оренди землі. Підстави недійсності правочинів встановлені ст.207 Господарського кодексу України та ст.ст.203, 215 ЦК України, зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника повинно бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Оскільки під час укладення спірних договорів оренди землі порушено встановлений у ст. 123 Земельного кодексу України, ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» та ст. 15 Закону України «Про оренду землі» порядок, укладені 17.12.2012 договори оренди земель площею 55,2169 га, 4 га та 12,3 га є недійсними. Відповідно до п.п. 2, 4, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України та п.п. «г», «д» ч. З ст. 152 ЗК України в якості способів захисту цивільних прав передбачено: визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади та застосування інших, передбачених законом, способів. Статтею 236 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення, але якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх в майбутньому припиняється. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 207 Господарського кодексу України, виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або частково, припиняється з дня набрання рішенням законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі, якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє. Таким чином, відповідно до положень ст. 21 Цивільного кодексу України, ст.207 Господарського кодексу України та ст. 216 Цивільного кодексу України спірні договори оренди землі за вищенаведених підстав підлягають визнанню недійсними. Як зазначено у пункті 2.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.13 «Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», ч.З ст. 207 Господарського кодексу України передбачена можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд, одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього), зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє. Тому оспорювані договори повинні бути визнаними недійсними і припинятися на майбутнє. Згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Частиною 2 статті 45 ЦПК України встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2016 №482 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» на Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальні органи покладено обовязки щодо здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладення цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок. Згідно із пунктом «є-1» ч. 1 ст.15-1 ЗК України, до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст. 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків визначених частиною восьмою цієї статті, у власність. Відповідно до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою КМУ від 14.01.2015 № 15, Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Згідно п.25-1 ч.4 вищевказаного Положення Держгеокадастр, відповідно до покладених на нього завдань, організовує та здійснює державний нагляд (контроль за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: веденням державного обліку і реєстрацією земель, достовірністю інформації про наявність та використання земель, дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок, дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і дотриманням строків своєчасного повернення тимчасово зайнятих земельних ділянок та обовязковим здійсненням заходів щодо приведення їх у стан, придатний для використання за призначенням, використанням земельних ділянок відповідно до цільового призначення, дотриманням органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства з питань передачі земель у власність та надання у користування, зокрема в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах. Керівники територіальних органів Держгеокадастру є головними державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель в Автономній Республіці Крим, області, м. Києві та Севастополі, районі, а їх перші заступники та заступники - відповідно першими заступниками та заступниками головних державних інспекторів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель в Автономній Республіці Крим, області, мм. Києві та Севастополі, районі. Оскільки спірні ділянки відносяться до земель державної власності сільськогосподарського призначення, то органом, уповноваженим державою здійснювати функції щодо розпорядження ними на території області, на даний час є Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області. У той же час, посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право звертатися до суду лише з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився (Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою КМУ від 14.01.2015 № 15). Оскільки, у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з позовом цієї категорії, прокурор предявляє цей позов в інтересах держави як позивач. Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання додержання законності під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності землекористувачам, яке проведене з порушенням вимог чинного законодавства. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес». Окрім того, суспільний інтерес, який полягає у поверненні у розпорядження держави земельних ділянок, що є умовою реалізації функцій держави з підтримки фермерства, забезпечення рівності можливостей всіх субєктів набути право оренди земельних ділянок на конкурентних засадах, явно переважає приватний інтерес у використанні таких земель ОГМЗ «Фортуна. Усунення порушень закону у даному випадку можливе лише шляхом визнання незаконними та скасування розпорядження голови Зіньківської районної державної адміністрації, визнання недійсними договорів оренди та зобовязання звільнити земельні ділянки відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України. Таким чином, вказані позовні вимоги повязані між собою підставою виникнення та поданими доказами щодо їх незаконності та недійсності відповідно. Відповідно до п.п. 3, 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних і кримінальних справ» спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією із сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них субєкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються у порядку цивільного судочинства. ОГМЗ «Фортуна» легалізовано як громадську організацію, без створення юридичної особи, а тому вона фактично представляє собою групу фізичних осіб обєднаних для досягнення спільної мети та представляє їх інтереси в усіх органах влади і судах (п. 3.3 Статуту ОГМЗ «Фортуна»). Згідно з ч. 1 ст. 114 Цивільного процесуального кодексу України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, предявляються за місцезнаходженням майна або основної його частини. З огляду на те, що спірні земельні ділянки знаходяться на території Зіньківського району вказаний позов підлягає розгляду Зіньківським районним судом Полтавської області. Про порушення вимог земельного законодавства органам прокуратури Полтавської області стало відомо з інформації наданої Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області від 26.04.2017 № 10-16.41-2994/2-17. Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Цивільним кодексом України встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 Цивільного кодексу України). Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З огляду на положення ст. 261 Цивільного кодексу України, ст. 29 Господарського процесуального кодексу України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» перебіг строку позовної давності починається не з дня виявлення прокурором порушень законодавства під час здійснення перевірки, а з моменту коли орган в інтересах якого звертається прокурор довідався або міг довідатися про порушення своїх прав. Зокрема, оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який, на думку прокурора, мав відповідні повноваження щодо спірного майна, то й перебіг позовної давності мав розпочатися з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган, а не прокурор. Така правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 22.04.2015 у справі № 3-54гс15, від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15, від 13.04.2016 № 3-224гс16 та від 29.10.2014 у справі № 6-152цс14. Згідно правової позиції Верховного Суду України, відображеної у іншій постанові від 01.07.2015 у справі № 6-178цс15, визначено, що перебіг строку позовної давності за позовами прокуратури, поданими в інтересах державних органів, органів місцевого самоврядування має рахуватись з часу коли відповідний орган довідався чи міг довідатись про порушення його прав чи особу, що їх порушила, а не з часу отримання таких даних прокуратурою. Отже, закон повязує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом коли саме уповноваженому органу, право якого порушено, стало відомо про таке порушення. Саме така правова позиція щодо правильності застосування вказаної норми закону міститься в постановах Верховного Суду України від 26.10.2016 у справі № 6-2070цс16, від 20.08.2013 у справі № 3-18гс13, від 02.09.2008 у справі № 3-3376к08 та ухвалі від 25.04.2012 у справі № 6-15350вов10, правові висновки якого мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Головному управлінню Держгеокадастру у Полтавській області про вказані порушення раніше не було відомо, оскільки, розпорядження про надання дозволу на розробку проекту землеустрою від 07.07.2011 та, відповідно, укладення самих договорів приймалось головою Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області без їх участі. Повноваження щодо здійснення контролю за використанням та охороною земель Головному управлінню Держгеокадастру у Полтавській області надано лише з 14.01.2015, тобто, з моменту затвердження Постановою КМУ Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру. Органом державного контролю виявлено вказані порушення за результатами моніторингу щодо використання земель у 2017 році у межах строку загальної позовної давності, передбаченого статтею 257 Цивільного кодексу України, а відтак і прокурор звертається з цим позовом в межах зазначених строків. Згідно відзиву, наданого відповідачами, суд зазначає, що суд бере до уваги, що відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України представництво громадян або держави у випадках, визначених законом, прокурор у цивільному процесі здійснює захист їх прав та інтересів у суді. Він виступає як посадова особа державного органу прокуратури, який без особливих доручень від цього органу, а на підставі закону, свого посадового становища виконує покладені на органи прокуратури завдання і функції. Покладене завдання і процесуальні функції, які він виконує. Вказаним вимогам відповідає назва цього суб'єкта прокурор. Вона характеризує участь прокурора в цивільному процесі як самостійного суб'єкта цивільних процесуальних правовідносин, учасника розгляду цивільних справ у суді, як особу, яка бере участь у справі, з метою захисту прав і законних інтересів громадян та державних інтересів (статті 13, 121 ЦПК). Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Як вбачається з матеріалів справи, прокурор, відповідно до чинного законодавства здійснював представництво в суді законних інтересів держави, як вказано у повідомлені Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, який є третьою особою без самостійних вимог на стороні позивача ( т.1 а.с.1-14,16-17). Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 Статуту ОГМЗ «Фортуна» визначено, що право громадян на свободу об'єднання є невід'ємним правом людини. Обєднання громадян є добровільним громадським формуванням, створеним на основі єдності інтересів, для спільної реалізації громадянами своїх прав та свобод. ОГМЗ «Фортуна» легалізовано як громадську організацію, без створення юридичної особи (п.1.5). Об'єднання має право як від свого імені так і від імені учасників представляти їх інтереси в усіх органах влади і судах (п. 3.3 Статуту ОЗГМЗ « Фортуна»). Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~18.12.2009\~року №14\~«Про судове\~рішення у\~цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб'єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. За змістом ч.1\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. \~ \~ \~ \~На основі викладеного та

Outcome: approved