Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з первісним позовом, в обгрунтування якого зазначив, що 11 жовтня 2013 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, за яким [PERSON] отримала грошові кошти у сумі 140 000 гривень, які зобов"язалась повернути у повному обсязі в строк до 11.04.2014 року зі сплатою 0,1% в місяць. В забезпечення виконання зобов'язання за договору позики від 11 жовтня 2013 року між сторонами було укладено договір іпотеки - квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Посилаючись на те, що відповідач не повернула суму боргу, ухиляється від його сплати, позивач просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики грошових коштів від 11.10.2013 року у розмірі 255099 грн.02 коп., яка складається з суми боргу у розмірі 140000 гривень, пені за несвоєчасне виконання зобов"язання за договором позики за період з 11.04.2014 року по 10.04.2015 року у розмірі 82366 грн. 63 коп., процентів за несвоєчасне погашення суми боргу за період з 11.10.2013 року по 13.01.2016 року у розмірі 3719 грн. 39 коп.,індексу інфляції за період з квітня 2014 року по квітень 2015 року у розмірі 29013 грн. 00 коп. та стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом про визнання пункту договору позики недійсним, визнання недійсним договору іпотеки. В обгрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що 11 жовтня 2013 року між позивачем [PERSON] та нею укладено договір позики грошових коштів, за яким [PERSON] отримала грошові кошти у сумі 140 000 гривень, які зобов"язалась повернути у повному обсязі в строк до 11.04.2014 року зі сплатою 0,1% в місяць. Умовами договору передбачено,що при неповерненні суми позики своєчасно (тобто до 11 квітня 2014 року) позикодавець вправі буде пред"явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики,що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та виплати штрафу в розмірі п"яти процентів місячних від загальної суми позики.Позивач просить суд визнати недійсним даний пункт договору позики, оскільки умови договору є несправедливими відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів". Крім того, в забезпечення виконання зобов'язання за договору позики від 11 жовтня 2013 року між сторонами було укладено договір іпотеки - квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказаний договір було укладено з порушенням прав та інтересів малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. В порушення діючого законодавства під час укладення договору не було отримано попередньої згоди органу опіки та піклування. При цьому нерухоме майно яке було передано в іпотеку було постійним та єдиним місцем проживання малолітньої дитини -її онука [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні представник позивача первісні позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Заявлені зустрічні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні зустрічного позову через не обгрунтованість. В судовому засіданні представник відповідача підтримав заявлені зустрічні позовні вимоги, первісні позовні вимоги про стягнення боргу визнав частково, просив суд врахувати часткове виконання відповідачем зобов"язань за даним договором. Крім того, представник відповідача зазначив, що розрахунок відсотків та індексу інфляції проведений невірно. В судовому засіданні представник третьої особи- Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради підтримала заявлені зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, оскільки укладенням даного договору порушені права малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. В судове засідання третя особа - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. не з"явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та письмові пояснення в яких зазначила,що при укладенні договору іпотеки сумнівів щодо правдивості наданих [PERSON] відомостей та документів для вчинення правочинів не виникло. [PERSON] не повідомляла про право користування квартирою малолітньої дитиною [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає первісний позов таким, що підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов таким,що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові коти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позивальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 11 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, за яким [PERSON] отримала грошові кошти у сумі 140 000 гривень, які зобов"язалась повернути у повному обсязі в строк до 11.04.2014 року зі сплатою 0,1% в місяць (а.с.10). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку. Сторонами у зобов"язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Згідно із ст. 526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином. В рахунок погашення заборгованості за вищевказаним договором відповідачем [PERSON] було повернуто позивачу [PERSON] суму боргу у розмірі 57137 гривень, що підтверджується розпискою від 04.02.2014 року на загальну суму 17137 грн. та розпискою від 12.01.2015 року на суму 40000 гривень. ( т. 1 а.с.218-219). Представник позивача не заперечував факт отримання позивачем [PERSON] грошових коштів від відповідача в рахунок погашення боргу, однак зазначив, що дані грошові кошти були отримані на виконання зобов"язання за іншим договором позики, який був укладений між сторонами. Враховуючи, що до теперішнього часу зобов»язання відповідача перед позивачем за договором позики від 11.10.2013 року в повному обсязі не виконане, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу у розмірі 82863 грн. 00 коп. ( сума боргу у розмірі 140000 грн. - сума часткового виконання зобов"язання за договором у розмірі 57137 грн.) Суд не приймає до уваги посилання представника позивача про те, що розписки про отримання грошових коштів були надані за іншим договором позики, оскільки з наданої та дослідженої розписки від 14.11.2013 року ( т. 1 а.с.225) вбачається, що сума боргу становить 33000 гривень, що не відповідає виконанню зобов"язання за розпискою від 12.01.2015 року на суму 40000 гривень. Також, видання позивачем розписки про одержання грошових коштів на підтвердження виконання зобов"язання відповідає вимогам ст.545 ЦК України. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до умов договору передбачено сплату 0,1% місячних від суми позики,що становить 140 гривень 00 копійок щомісячної сплати,загальна сума процентів становитиме 840 гривень 00 копійок. Також, умовами договору позики передбачено при неповерненні суми позики своєчасно (тобто до 11 квітня 2014 року) позикодавець вправі буде пред"явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики,що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та виплати штрафу в розмірі п"яти процентів місячних від загальної суми позики. Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, крім іншого - сплата неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК). Згідно ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних, від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім основної суми боргу за договором позики позивач просить суд стягнути з відповідача пеню за несвоєчасне виконання зобов"язання за договором позики (штраф) за період з 11.04.2014 року по 10.04.2015 року у розмірі 82366 грн. 63 коп., проценти за несвоєчасне погашення суми боргу за період з 11.10.2013 року по 13.01.2016 року у розмірі 3719 грн. 39 коп.,індексу інфляції за період з квітня 2014 року по квітень 2015 року у розмірі 29013 грн. 00 коп. , надавши суду в підтвердження розміру заборгованості розрахунок ( т. 2 а.с.4-7) Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд вважає,що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за несвоєчасне погашення суми боргу за період з 11.10.2013 року по 13.01.2016 року у розмірі 2957 гривень 29 копійок, виходячи із розрахунку 0,1% місячних від суми позики 140000 гривень за період з 11.10.2013 року по 11.04.2014 року у розмірі 840 грн. 00 коп.( пп.а п.2 Договору ), за період з 12.04.2014 року по 12.01.2015 року 0,1% місячних від суми позики 122863 гривень ( 122863, 00 гривень Х 1,2/100 Х 278 дні прострочення (з 12.04.2014 року по 12.01.2015 року включно)/365= 1122 гривні 93 копійки, за період з 13.01.2015 року по 13.01.2016 року 0,1% місячних від суми позики 82863 гривень ( 82863, 00 гривень Х 1,2/100 Х 365 дні прострочення (з 13.01.2015 року по 13.01.2016 року включно)/365= 994 гривні 36 копійок. Також на підставі ст. 625 ч.2 ЦК України та умов договору суд вважає,що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму індексу інфляції за прострочення виконання зобов"язання в межах заявлених позовних вимог за період з квітня 2014 року по квітень 2015 року у розмірі 29013 гривень 00 копійок, однак під час перерахунку судом встановлено, що сума індексу інфляції становить 58011 гривень 39 копійок виходячи з наступного. Згідно довідки інфляції на споживчому ринку України за період з квітня 2014 року по січень 2015 року становить 1,2496 (103,3:100)* (103,8:100)* (101,0:100)* (100,4:100)* (100,8:100)* (102,9: 100)* (102,4:100)*(101,9:100)(103,0:100)*(103,1:100), а тому сума індексу інфляції становить 30666 гривень 60 копійок (( 122863,00 х 1,2496 ) - 122863,00 ) Згідно довідки інфляції на споживчому ринку України за період з лютого 2015 року по квітень 2015 року становить 1, 3300 (105,3:100)*(110,8:100)* (114,0:100), а тому сума індексу інфляції становить 27344 гривень 79 копійок (( 82863,00 х 1,3300 ) - 82863,00 ). Також, умовами договору позики передбачено виплату штрафу в розмірі п"яти процентів місячних від загальної суми позики. Розмір штрафу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до умов договору становить 67717 гривень 80 копійок, а саме за період з 12.04.2014 року по 12.01.2015 року 5 % місячних від суми позики 122863 гривень ( 122863, 00 гривень Х 5/100 Х 9 місяців) = 55288 гривень 35 копійок, за період з 13.01.2015 року по 10.04.2015 року 5 % місячних від суми позики 82863 гривень ( 82863, 00 гривень Х 5/100 Х 3 місяці) = 12429 гривень 45 копійок. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно роз'яснень викладених в п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Як вбачається із розрахунку пеня за несвоєчасне погашення суми боргу ( штраф) є неспівмірною із розміром основного боргу, так як значно перевищує розмір простроченого боргу. Враховуючи майновий стан відповідача та стан її здоров"я, суд вважає, що сума нарахованої неустойки (в даному випадку штрафу) підлягає в порядку ч. 3 ст. 551 ЦК України зменшенню до розміру, який суд вважає справедливим з огляду на ступінь невиконання позичальником грошового зобов'язання, а саме до 20000 грн. Що стосується заявлених зустрічних вимог суд приходить до наступного. 11 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, за яким [PERSON] отримала грошові кошти у сумі 140 000 гривень, які зобов"язалась повернути у повному обсязі в строк до 11.04.2014 року зі сплатою 0,1% в місяць. При неповерненні суми позики своєчасно (тобто до 11 квітня 2014 року) позикодавець вправі буде пред"явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики,що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та виплати штрафу в розмірі п"яти процентів місячних від загальної суми позики. Позивач просить визнати недійсним пункту 3 договору позики від 11.10.2013 року в частині виплати штрафу в розмірі п"яти процентів місячних від загальної суми позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору в цей частині є несправедливими, суперечить принципу розумності та добросовісності та створює дисбаланс прав та обов'язків позичальника. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Ознайомившись з текстом договору та засвідчивши його своїм підписом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] підтвердила, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними. Закон України «Про захист прав споживачів» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів і не поширюється на фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048 ЦК України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення заявлених позовних вимог в частині визнання недійсним пункту договору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі договору іпотеки від 11.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. з метою забезпечення виконання грошових зобов"язань за договором позики грошових коштів від 11.10.2013 року відповідач [PERSON] передала у іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], яке належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.(а.с.12-15). В обгрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що на момент укладення вказаного договору іпотеки у спірній квартирі з 08 травня 2013 року був зареєстрований [PERSON], [INFO], права якого, на думку позивача, і були порушені під час укладення договору. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У ч. 1 ст. 39 ЦПК України визначено, що права, свободи і інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом, тобто законні представники. [PERSON] не є законним представником малолітнього [PERSON], [INFO], а тому у неї відсутнє право на звернення до суду за захистом таких прав. Крім того, згідно з статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та статтями17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» підставою для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності на користування яким, в разі використання його житла, має дитина, надається лише у разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх. З урахуванням того, що [PERSON] не є матір'ю [PERSON], [INFO], або особою яка її замінює, то вона мала право розпоряджатися належною їй на праві власності квартирою без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Також, оскільки суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог про визнання пункту укладеного між сторонами договору позики недійсним,а тому у суду не має підстав для визнання недійсним договору іпотеки на підставі ч.2 ст.548 ЦК України, як було зазначено позивачем,як підставу заявленого позову. На підставі ст. ст. 16,203,526,549,551 ч.3,599,610,611,626,627,628,638,1046, 1047, 1048,1049 ЦК України,

Outcome: partial