Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

Заочним рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.07.2016 року позовні вимоги [PERSON] до Товариства з Обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто" про захист прав споживача та стягнення коштів були задоволені, договір фінансового лізингу від 08 лютого 2016 рок № 003211 з додатками визнано недійсним та стягнуто з відповідача на користь [PERSON], сплачений адміністративний платіж в сумі 43490 грн. та судові витрати в сумі 551,20 грн.. Після скасування даного заочного рішення ухвалою суду від 12 жовтня 2016 року, справу призначено до розгляду в судовому засіданні. [PERSON] обґрунтовував свої вимоги тим, що 08 лютого 2016 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу № 003211, відповідно до якого, на думку позивача, товариство, як лізінгодавець, зобов'язалось придбати у свою власність та передати йому у користування автомобіль Geeli Ermgrand X7, а позивач, як лізінгоодержувач, зобов»язався сплатити товариству передплату за транспортний засіб в сумі 43490грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого протягом кількох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. Після сплати вказаної суми та підписання договору, повернувшись додому та уважно прочитавши договір, він зрозумів, що умови договору є несправедливими. Представник відповідача не роз"яснив позивачу, що сума 43490грн. не є авансом, а є адміністративним платежом, тобто винагородою за організаційні заходи, пов"язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. Предмет лізінгу не був переданий позивачу, а позивач зрозумів, що сплачені кошти йому не повернуть, оскільки укладений ним договір не передбачає його розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, сплачених ним відповідачу. Такі умови позивач вважає несправедливими, оскільки вони порушують принцип добросовісності( п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторони - встановлюють жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця( порушення п.3 ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживача". Також позивач посилався на нікчемність спірного договору як в силу статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач застосував нечесну підприємницьку практику, так і в силу статті 220 ЦК України, оскільки договір не було посвідчено нотаріально. Крім того, відповідач надає послуги фінансового характеру без отримання відповідної ліцензії згідно з нормами Закону України "Про фінансові послуг та державне регулювання ринків фінансових послуг" У зв'язку з наведеним просив застосувати наслідки нікчемного та недійсного правочину і стягнути з ТОВ «ЛК «Автофінанс» на його користь сплачені за договором лізингу платежі в розмірі 43 490грн. та судові витрати на сплату судового збору 551,20грн. Позивач в судове засіданні не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав, згоден на заочний розгляд справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає повному задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08 лютого 2016 року між позивачем і відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 003211 з додатковим договором від 08.02.2016року та додатками №1 та №2, за умовами якого ТОВ «ЛК «Ваш Авто» зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіль Geeli Ermgrand X7, вартістю на дату підписання договору 16411,32 доларів США, що по обмінному курсу валют становить 434900грн. та передати цей автомобіль у користування позивача, який у свою чергу зобов'язався до отримання предмету лізингу оплатити передбачені цим договором платежі та сплачувати за користування автомобілем щомісячні лізингові платежі в розмірі на момент укладення договору 255,49 доларів США, негайно повернути предмет лізингу у випадках, передбачених договором. Договір фінансового лізингу передбачав право позивача отримати автомобіль у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та всіх витрат відповідача( а.с.9-17). Згідно пункту 1.7 договору та додатку № 1 автомобіль передається у користування позивача не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства авансового платежу в розмірі 50 % вартості предмета лізингу, адміністративного платежу за організацію і оформлення даного договору в розмірі 10 % вартості предмета лізингу та комісії за передачу автомобіля в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу. Згідно додатку № 1 до договору визначено, що адміністративний платіж лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору становить 10 % від вартості предмету лізингу, а саме: 1641,13 доларів США, або 43 490грн.( а.с.16). 08 лютого 2016року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив товариству платіж в розмірі 43 490 грн., який у платіжному документі зазначений, як"авансовий платіж", а не комісійна винагорода відповідача, що й зумовило довіру позивача щодо призначення цього платежу, як авансу, тобто часткової передплати за автомобіль( а.с.18) Однак відповідач відмовився передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу предмету договору в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу, комісії за організацію та оформлення договору та комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 43490 грн. є винагородою відповідача за організацію та оформлення договору, тобто, адміністративним платежом. Судом встановлено, що умови пункту 1.4 оспорюваного договору (про те, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець) суперечать вимогам частини першої статті 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності автомобіля суперечить положенням статті 808 ЦК України. Також пункт 12.13 розділу 12 договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Передбачене пунктом 1.7. вказаного договору зобов'язання лізингоодержувача сплатити адміністративний платіж в розмірі 10% предмета лізингу за організацію оформлення даного договору виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому вказаний пункт договору є недійсним, а вказані положення договору є несправедливими. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Відповідно до статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 08 лютого 2016 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 8.17, розділ 10 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг»№1023-XII, положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця. Тому умови договору фінансового лізингу від 8 лютого 2016 року з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки містять обмежені права лізингоодержувача як споживача послуг. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача ТОВ «ЛК «Ваш Авто» на надання послуг в сфері ринків фінансових послуг відповідно до умов Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 08 лютого 2016 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було. Враховуючи вищевикладене, несправедливі умови договору фінансового лізингу, що характеризуються істотним дисбалансом прав та обов'язків сторін на користь відповідача, відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, відсутність доказів отримання відповідачем ліцензії, суд вважає, що позов про визнання недійсним договору підлягає задоволенню. На підставі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України у зв'язку з задоволенням позову з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачена ним сума судового збору.

Outcome: approved