Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

Позивач Державна іпотечна установа звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та кредит" про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 10.10.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит»», та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 1710pv21-07, за умовами якого Банк надав йому у кредит грошові кошти в розмірі 60 000,00 євро, по відсотковій ставці 13,0 % річних, строком з 10.05.2009 року по 09.10.2022 року. 11.02.2015 року між Державною іпотечною установою та банком був укладений договір відступлення права вимоги № 17/4-В, згідно якого банк передав позивачу всі права вимоги за договором про іпотечний кредит, таким чином, Державна іпотечна установа стала новим кредитором та іпотекодержателем за іпотечним кредитом. 16.10.2015 року згідно реєстру поштових відправлень (рекомендованих листів) [PERSON] відправлено повідомлення про відступлення прав вимоги між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит»» та Державною іпотечною установою по кредитному договору № 1710pv21-07 від 10.10.2007 р., Іпотечним договором № 1710pv21-07 від 11.10.2007 р., Договором поруки № 1710pv21-07 від 10.10.2007 р. Відповідно до пункту 3.2 Кредитного договору Відповідач зобов`язався до 09 жовтня 2022 року погасити вказаний кредит шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. В пункті 3.2.1 зазначено, що починаючи з 10.05.2009 р. залишок по кредиту повинен щомісячно зменшуватися на 370 (Триста сімдесят) євро 37 євро центів. Згідно п. 3.5 кредитного договору [PERSON] встановлено, у випадку несвоєчасного повернення кредиту чи несвоєчасної сплати відсотків за користування кредитними ресурсами, як у випадку настання терміну повернення кредиту (його частини) та/чи терміну сплати відсотків, так і у випадку виникнення відповідно до умов даного договору зобов`язання позичальника достроково повернути кредитні ресурси і сплатити відсотки, банк має право видати наказ про примусову сплату боргового зобов`язання. На підставі наказу про примусову сплату боргового зобов`язання може бути зроблене примусове списання (стягнення) коштів з будь-якого поточного, депозитного чи іншого рахунків позичальника, незалежно від того, у якому банку ці рахунки відкриті, причому цілком чи частинами, на розсуд банку. Пункт 3.6 повідомляє, що у випадку виникнення заборгованості з боку Позичальника по сплаті відсотків за користування кредитом більше 3-х місяців, термін дії договору припиняється, а Банк набуває право у відповідності до чинного законодавства звернути стягнення на заставне майно. 02.10.2014 року була укладена Додаткова угода до Кредитного договору № 1710pv-07 від «10» жовтня 2007 року, п.1 якої зазначено, що відсоткова ставка за користування кредитними коштами починаючи з 02.10.2014 року встановлюється в розмірі 14 % річних. Додаткова угода підписана поручителем, позичальником та Банком. Позивач вказує, що відповідачами умови договору виконувались не належним чином, у зв`язку із чим, станом на 31.07.2018 року виникла заборгованість в сумі 1 307 979,66 гривень, що складається з: заборгованості по сумі основного боргу 753 706,75 грн., інфляційних втрат 96 895,06 грн., пені 149 907, 37 грн. (за період з 10.10.2017 р. по 01.07.18 р.),\~ прострочені відсотки за користування кредитом становлять 307 470,48 грн. (за період з 17.09.2015 рік по 31.07.2018 рік) У зв`язку із викладеним, просить суд стягнути з Відповідачів на його користь заборгованість за договором кредиту в сумі 1 307 979,66 гривень. До початку розгляду справи по суті до суду надійшло клопотання представника Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" про зупинення провадження по справі до виконання Державною іпотечною установою Мирової угоди Господарського суду м. Києва від 20.01.2016 року по господарській справі № 910/21864/15, оскільки в АТ "Банк "Фінанси та кредит" визнано борг перед Державною іпотечною установою. Ухвалою Садгірського районного суду м Чернівці від 09.10.2018 року у задоволенні клопотання Акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" про зупинення провадження по справі № 726/1652/18 було відмовлено. Окрім того, представник відповідача [PERSON] надіслав до суду відзив на позов в якому вказує, що між позивачем та ним 10.10.2007 року було укладено кредитний договір № 1710pv21-07 від 10.10.2007 р. З метою забезпечення виконання зобов`язань, між банком та [PERSON] було укладено договір поруки № 1710pv21-07 від 10.10.2007 року. Зазначає, що розрахунок заборгованості позивачем складено невірно, вимога позивача про стягнення інфляційних втрат\~ за прострочення виконання зобов`язання суперечить чинному законодавству, позивачем помилково нараховано пеню більш ніж за рік, позивачем не доведено факт відступлення права вимоги за кредитним договором, позивач є кредитором, який прострочив прийняття виконання зобов`язання, порука є припиненою. Представник іпотечної установи надіслав до суду відповідь на відзив, де зазначив, що 17.09.2015 року ПАТ «Банк фінанси та кредит» було віднесено до неплатоспроможних, після чого, на свій запит, позивач отримав довідку про залишок заборгованості по іпотечним кредитам станом на 17.09.2015 року, згідно з яким заборгованість [PERSON] перед банком становила 753706,75 гривень. Починаючи з 17.09.2015 року жодного платежу відповідачм не здійснювалось, внаслідок чого йому нараховувались інфляційні витрати, пеню та відповідні відсотки за користування кредитом. Окрім того, відповідно до договору відступлення права вимоги вартість прав вимоги зазначено у національній валюті гривні. Стосовно пені, позивач просить суд стягнути її відповідний розмір за період із 10.08.2017 року по 31.07.2018 року, тобто таке стягнення обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням позивача до суду. Стосовно прострочення прийняття виконання зобов`язання представник позивача зазначає, що при укладанні мирової угоди від 25.12.2015 року відповідачі не були її підписантами та участь у ній не приймали, заміна кредитора у відповідності до ст. 516 ЦК України здійснювалась без згоди боржника. Окрім того, позивач неодноразово звертався до позивача із вимогою про необхідність здійснити оплату заборгованості за кредитним договором, зокрема 08.12.2015 року та 04.02.2016 року, однак відповідачем такі звернення були проігноровані. У запереченні на відповідь на відзив на позов представник позивача вказує, що невідомим залишається походження розміру суми заборгованості. Разом із тим, не може бути стягнуто з відповідача розмір інфляції, оскільки такі стягнення передбачені лише щодо розрахунків у національній валюті. В іншому підтримує викладене у відзиві на позов. Окрім того, представник [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом про припинення поруки, який ухвалою Садгірського районного суду м Чернівці від 31.10.2018 року було прийнято судом та об`єднано в одне провадження із первісним позовом. У зустрічному позові вказує, що з метою забезпечення виконання основного зобов`язання, між банком та [PERSON] було укладено договір поруки № 1710pv21-07 від 10.10.2007 року. В подальшому, а саме 02.10.2014 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору поруки, якою вони начеб то погодили збільшення відсоткової ставки за користування кредитом. Однак такої угоди вона не підписувала, оскільки в той час перебувала за кордоном. Разом із тим вважає, що порука, станом на момент звернення ДІУ до суду припинена, оскільки позивач пропустив встановлений 6 місячний строк для пред`явлення вимоги до поручителя, яким вона являлась. Такий строк повинен обраховуватись із 16.10.2015 року, тобто здійснення останнього платежу боржником за кредитним договором. Просить визнати поруку припиненою Представник Державної іпотечної установи надіслав до суду відзив на зустрічний позов в якому вказує. що даний позов було прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження із порушенням вимог процесуального закону, оскільки при поданні зустрічного позову не було дотримано вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України. Окрім того відсутні належні докази на підтвердження того, що на момент підписання додаткової угоди до договору поруки від 02.10.2014 року [PERSON] перебувала за кордоном, оскільки фотокопії сторінок паспорту є не чіткими та з них неможливо зробити відповідні висновки. У відповіді на відзив представник позивача за зустрічним позовом вказує, що позовна заява подана до суду з дотриманням вимог ЦПК, а також те, що докази на підтвердження перебування [PERSON] за межами України на момент укладення вказаної додаткової угоди до договору поруки є належними та допустимими. Окрім того до матеріалів справи додано відповідні відомості із Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України де зазначено по час перебування [PERSON] за кордоном. Представник позивача у судовому засіданні дав пояснення аналогічні в позові та відзиві, первісний позов підтримав в повному обсязі у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову ДІУ заперечував, просив зустрічний позов задовольнити, у задоволенні первинного позову просив відмовити. Суд, вивчивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності вважає, що позовні вимоги ДІУ про стягнення з Відповідачів заборгованості підлягають частковому задоволенню. Зустрічна позовна заява про припинення поруки підлягає задоволенню в повному обсязі. Судом встановлено, що 10.10.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит»», та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 1710pv21-07, за умовами якого Банк надав йому у кредит грошові кошти в розмірі 60 000,00 євро, по відсотковій ставці 13,0 % річних, строком з 10.05.2009 року по 09.10.2022 року. Відповідно до пункту 3.2 Кредитного договору Відповідач зобов`язався до 09 жовтня 2022 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на Позичковий рахунок. В пункті 3.2.1 зазначено, що починаючи з 10.05.2009 р. залишок по кредиту повинен щомісячно зменшуватися на 370 (Триста сімдесят) євро 37 євро центів. Згідно п. 3.5 Кредитного договору [PERSON] встановлено, у випадку несвоєчасного повернення кредиту чи несвоєчасної сплати відсотків за користування Кредитними ресурсами, як у випадку настання терміну повернення кредиту (його частини) і/чи терміну сплати відсотків, так і у випадку виникнення відповідно до умов Даного Договору зобов`язання Позичальника достроково повернути Кредитні ресурси і сплатити відсотки, Банк має право видати наказ про примусову сплату боргового зобов`язання. Пункт 3.6 повідомляє, що у випадку виникнення заборгованості з боку Позичальника по сплаті відсотків за користування кредитом більше 3-х місяців, термін дії договору припиняється, а Банк набуває право у відповідності до чинного законодавства звернути стягнення на заставне майно. В п. 4.2 Кредитного договору вказано, що нарахування відсотків проводиться за період з моменту списання Кредитних ресурсів з Позичкового рахунку Позичальника до моменту повернення Кредитних ресурсів на Позичковий рахунок. В п. 4.6 Договору зазначено, у випадку зміни вартості Кредитних ресурсів на ринку позичкового капіталу чи інших показників, що характеризують кон`юнктуру фінансових ринків, відсоткова ставка за користування кредитними ресурсами підлягає зміні на вимогу Банку. У зазначених випадках Банк вправі змінити величину відсоткової ставки, попередивши про це письмово Позичальника не пізніше ніж за 5 (п`ять) днів. У випадку незгоди Позичальника зі зміною величини відсоткової ставки, Позичальник зобов`язаний сповістити про це Банк протягом 3 (трьох) днів з моменту одержання повідомлення Банку про зміну відсоткової ставки і повернути отримані Кредитні ресурси і сплатити усі відсотки по колишній ставці до настання терміну вступу в силу нової відсоткової ставки, зазначеної в повідомлені Банку. При не повідомлені Позичальником Банку про свою незгоду зі зміною величини відсоткової ставки, протягом 3 (трьох) днів з моменту одержання відповідного повідомлення, нова величина відсоткової ставки вважається прийнятої Позичальником і набирає сили з моменту, зазначеного в повідомленні. Пунктом 6.1 Договору встановлено, що за прострочення повернення Кредитних ресурсів і/чи сплати відсотків, Позичальник сплачує Банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення Позичальником термінів платежів, передбачених п. 3.2, 3.4, 4.3, 4.4, 4.6, Даного Договору, а також будь-яких інших термінів платежів, передбачених Даним Договором. Сплата пені не звільняє Позичальника від зобов`язання сплатити відсотки за увесь час фактичного користування Кредитними ресурсами. В п.7.7. Договору зазначається - за не виконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за Договором Сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України. 02.10.2014 року була укладена Додаткова угода до Кредитного договору № 1710pv-07 від «10» жовтня 2007 року, п.1 якої зазначено, що відсоткова ставка за користування кредитними коштами починаючи з 02.10.2014 року встановлюється в розмірі 14 % річних. Додаткова угода підписана поручителем, позичальником та Банком. 11 лютого 2015 року між Третьою особою та Позивачем був укладений договір відступлення права вимоги № 17/4-В, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] . та зареєстрований в реєстрі за № 616 (надалі - Договір відступлення) (копія договору додана до позовної заяви). Відповідно до п. 1.2. Договору відступлення Первісний кредитор (Третя особа) відступає, а Новий кредитор (Позивач) набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними в додатках до цього Договору (далі - Права вимоги). Пунктом 2.1. Договору відступлення встановлено, що пункт 1.2. цього Договору набирає чинності в день прийняття рішення Національним банком України про віднесення Первісного кредитора до категорії неплатоспроможних або на наступний календарний день після настання сукупності обставин, визначених п.п. 2.1.1. Договору, та однієї з обставин, визначеної п.п. 2.1.2. цього Договору або 2.1.3. цього договору або 2.1.4.цього договору. 17.09.2015 року постановою Правління Національного банку України № 612 ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» було віднесено до категорії неплатоспроможних, що призвело до запровадження виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб процедури виведення банку з ринку шляхом введення тимчасової адміністрації до банку. Таким чином, згідно із п. 2.1. Договору відступлення, вказана вище обставина призвела до набрання 17 вересня 2015 року чинності lоговору відступлення в частині відступлення третьою особою та набуття позивачем всіх прав вимоги за кредитним договором від 10.10.2007 року № 1710pv21-07 та іпотечним договором від 10.10.2007 року № 1710pv21-07, укладеними між третьою особою та відповідачем, і договором поруки від 10.10.2007 року № 1710pv21-07 укладеним між Третьою особою та [PERSON] Позивач листом від 15.10.2015 року № 7219/11/2 повідомив [PERSON] про факт набуття позивачем прав вимоги за вищевказаними кредитним договором, іпотечним договором та договором поруки. Відповідач отримав вищевказаний лист Позивача 20.10.2015 року особисто, що підтверджується повідомленням про вручення. Статтею 514 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За таких обставин, позивач набув всі права за кредитним договором, іпотечним договором та договором поруки, що належали первісному кредиторові, зокрема й право на нарахування процентів за користування кредитними коштами починаючи з 17 вересня 2015 року. Листом від 23.11.2015 року № 3-242100/22658 уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявська О.С. надала довідку про залишки заборгованості по іпотечним кредитам станом на 17.09.2015 року. Так, згідно із п. 518 Додатку 2 до вказаного листа, залишок основних зобов`язань позичальника за кредитним договором станом на 17.09.2015 року становить 753 706 (сімсот п`ятдесят три тисячі сімсот шість) гривень 75 копійок. Таким чином, саме зазначена вище сума стала основою для подальшого нарахування вже позивачем відсотків, пені та інфляційних втрат, відображених в наданому суду розрахунку заборгованості. З долучених до відзиву копій 103 квитанцій вбачається, що [PERSON] сплачував грошові кошти безпосередньо третій особі - банку, а не позивачу. При цьому, останній платіж відповідач\~ сплатив третій особі, як видно з квитанцій, 16 жовтня 2015 року, тобто, безпосередньо перед отриманням повідомлення позивача про факт відступлення прав вимоги. Однак, після 17.09.2015 року жодного платежу відповідач на користь позивача не здійснив. Сам розрахунок заборгованості здійснюється починаючи з 17.09.2015року, тобто, з моменту, коли у позивача виникло право вимоги. Згідно розрахунку заборгованості, встановлено, що відповідачем\~ умови договору виконувались не належним чином, у зв`язку із чим, станом на 31.07.2018 року виникла заборгованість в сумі 1 307 979,66 гривень, що складається з: заборгованості по сумі основного боргу 753 706,75 грн., інфляційних втрат 96 895,06 грн., пені 149 907, 37 грн. (за період з 10.10.2017 р. по 01.07.18 р.),\~ прострочені відсотки за користування кредитом становлять 307 470,48 грн. (за період з 17.09.2015 рік по 31.07.2018 рік) Щодо валюти заборгованості варто зазначити наступне. Відповідно до абзацу четвертого пункту 1 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валютними цінностями, зокрема, є іноземна валюта. Згідно із положеннями Декрету іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Позивач хоча і є фінансовою установою, однак, генеральної чи відповідної індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій не має, а тому, здійснювати обслуговування кредиту в іноземній валюті, право вимоги за яким отримав на підставі договору відступлення, правових підстав також не має. Крім того, відповідно до пункту 1.3. договору відступлення вартість прав вимоги зазначена в національній валюті - гривні. до того ж, розрахунки між позивачем та третьою особою за відступлене право вимоги також проводилися в гривні. Таким чином, висновок представника відповідачів про те, що позивачем не надано ні належного розрахунку, ні жодного доказу, який би підтверджував факт заборгованості є безпідставним. Що стосується включення до суми боргу інфляційних втрат, варто вказати, що відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною 1 статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 Цивільного кодексу України). Такий порядок використання іноземної валюти визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» . Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, тому норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лишеше на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 12 ресня 2018 року в справі № 760/9529/15-ц. Відповідно до договору відступлення, з урахуванням вищевикладеного, Позивач отримав право вимоги до Відповідачів за грошовим зобов`язанням, визначеного в гривнях, а тому правомірно просить стягнути інфляційні втрати за весь період острочення виконання зобов`язання за Кредитним договором. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 258 Цивільного кодексу України для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік. Як вбачається із дослідженого розрахунку заборгованості, позивач просить стягнути пеню за період з 10 серпня 2017 року по 31 липня 2018 року, а, отже, таке стягнення неустойки (штрафу, пені) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням позивача до суду і почалося з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Таким чином, висновок представника відповідачів про те, що позивачем пропущено строк позовної давності в частині нарахування пені, є безпідставним. Окрім того, представником відповідача аргументовано прострочення позивачем, як кредитором прийняття виконання зобов`язань відповідачем. Так, 20.01.2016 року по господарській справі № 910/21864/15 між позивачем та АТ "Банк "Фінанси та кредит" було укладено мирову угоду, затверджену ухвалою Господарського суду м. Києва. Мирова угода укладена між третьою особою та позивачем, при цьому відповідачі, як сторони чи підписанти в даній Угоді не приймали участь. Слід зазначити, що згідно з частиною першою статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не ановлено договором або законом. Так, позивач, зокрема, листами від 08.12.2015 № 8554/11/2, від 04.02.2016 року № 425/11/3\~\~ повідомляв про реквізити, за яким відповідач міг здійснити оплату заборгованості за кредитним говором. До того ж, до вказаних листів були надані відповідні докази щодо заміни кредитора. Однак, відповідач жодних дій щодо погашення позивачу заборгованості за кредитним договором не вчинив. Згідно ст.ст. 509, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання має виконуватися належним чином до умов договору та вимог кодексу. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. ч. 2 ст. 1050 ЦК України вказує, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. П. 1 ч.1 ст. 512 ЦК України встановлено, що\~ кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Стаття 514 ЦК України передбачає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлюється договором. Таким чином встановлено, що [PERSON] , отримавши кредитні кошти, свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, натомість позивач, отримавши право вимоги до боржника за договором\~ має достатні підстави для звернення до суду із вказаним позовом про стягнення на їх користь наявної заборгованості. Враховуючи викладене первинний позов підлягає задоволенню в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Що стосується вимоги позивача про вказаної стягнення\~ заборгованості із [PERSON] та зустрічного позову про визнання поруки припиненою, суд приходить до наступних висновків. Окрім основного зобов`язання, між ПАТ «Банк`Фінанси та кредит» та [PERSON] з метою забезпечення виконання зобов`язань було укладено договір поруки № 1710pv21-07 від 10.10.2007 року. Встановлено також, що 02 жовтня 2014 року між Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит»» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду до кредитного договору №1710pv21-07 від 10.10.2007 року. Даною Додатковою угодою сторони погодили, зокрема, збільшення ВІДСОЇ ставки за користування кредитом - з 13% річних до 14% річних. Окрім того, 02 жовтня 2014 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] було підписано додаткову угоду до Договору поруки №1710 pv21-07, за умовами якої поручитель зобовязується перед кредитором за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором зі збільшенною ВІДСОТКОВОЮ ставкою за користування кредитом - з 13% річних до 14% річних. У своєму зустрічному позові, представник позивача вказує, що [PERSON] не підписувала вказану угоду, оскільки в цей час перебувала за межами України. Як вбачається із закордонного паспорту Позивача за зустрічним позовом, [PERSON] 13 грудня 2013 року виїхала з України до Словаччини. В Україну [PERSON] повернулась лише 03 травня 2016 року. Окрім того, відповідно до відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України № 1423 від 12.10.2018 року на адвокатський запит, [PERSON] покинула територію України 13 грудня 2013 року на пункті пропуску «Ужгород» та повернулась в Україну 03 травня 2016 року на пункті пропуску «Шегині». Представником ДІУ ставиться питання про відхилення доказів у вигляді вказаного листа Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України № 1423, оскільки він не був поданий разом із зустрічною позовною заявою. Так, згідно ч. 2, 8 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] у своєму клопотанні про долучення доказів зазначає, що вказані докази були отримані після подання зустрічного позову, а тому долучити їх до відзиву ви виявлялось можливим в строки передбачені ЦПК України. Встановлено, що вказаний лист було направлено адвокату Бабенко 18.10.2018 року в той час як зустрічний позов було подано 08.10.2018 року. Таким чином адвокатом Пушок С.В. обґрунтовано неможливість подання вказаного доказу з причин, що не залежали від його волі. Таким чином, на підставі вказаних доказів, судом встановлено, що 02.10.2014 року в момент укладення вищевказаного додаткового договору до договору поруки, [PERSON] перебувала за межами України, а тому фізично не могла його підписати. Таким чином, умовами вказаного договору збільшився обсяг її відповідальності у зв`язку із збільшенням відсоткової ставки за користування кредитом. Таке збільшення відбулось без її згоди. Відповідно до п.4.4 Договору поруки №1710 pv21-07 від 10.10.2007 року, внесення змін і доповнень у Кредитний договір, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності Поручителя, не допускається без узгодження з Поручителем. Враховуючи вищевикладене, узгодження з Поручителем підвищення відсоткової ставки не відбувалось. Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. За змістом вказаних норм матеріального права поручитель хоча й пов`язаний із боржником певними зобов`язальними відносинами, є самостійним суб`єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу). Згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів, відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Таким чином, у зобов`язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної відповідальності навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі\~ поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.06.2012 року у справі №6-73цс12. У п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення договору поруки пов`язується зі зміною забезпеченого зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов`язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і ум основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпе виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, поручитель дав згоду на зміну основного зобов`язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру відповідальності, то відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок збільшується обсяг його відповідальності. У постановах Верховного Суду України від 26.09.2012 №6-100цс12, 25.09.2013 №6-97цс13, Верховний Суд України зазначив, що суди повинні перевір чи містить договір поруки інформацію про те, що зміна та доповнення умов основного договору здійснюються без повідомлення поручителя. Таким чином, у зв`язку із збільшенням обсягу відповідальності поручителя за договором поруки, здійснену згідно додаткового договору, згоду на яку поручитель не надавала, та яка була вчинена без її відома, порука вважається припиненою з 02.10.2014 року. Окрім того.\~ згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якшо такий строк не встановл порука припиняється, якшо кредитор проягом шести місяців від дня настання с виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явл вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручи протягом одного року від дня укладення договору поруки. Припинення поруки означає, шо кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя ПРО виконання його зобов`язання за договором поруки ЗВ`ЯЗКУ з припиненням такого зобов`язання поручителя. 6 березня 2018 року Верховний суд виніс постанову в якій прийшов до наступних висновків: «Крім того, у вищевказаній постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року по справі №6-53цс14 зазначено наступне: *Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).» Пунктом 3.6 Кредитного договору передбачено, що у випадку виникнення заборгованості з боку Позичальника по сплаті відсотків за користування кредитом більше 3-х місяців, термін дії договору припиняється, а банк набуває право у відповідності до чинного законодавства звернути стягнення на заставне майно. Встановлено, що [PERSON] перестав виконувати зобов`язання за Кредитним договором 17.09.2015 року, а отже з цього часу у позивача за первісним позовом було 6 місяців для того, щоб звернутися з вимогами до поручителя. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. В постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року суд дій до наступного правового висновку: «З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`яза застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК Укра словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом ше місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як ум чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановлена законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-я іншої вимоги ло поручителя. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за догово поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичн, платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового поверне, кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною др статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання Таким чином, порука, що виникла на підставі Договору поруки №1710 pv2 від 10 жовтня 2007 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством « «Фінанси та кредит» та [PERSON] припинилась також на під ч. 4 ст. 559 ЦК України. Вищевикладене свідчить про необхідність задоволення зустрічного позову та визнання поруки припиненою. Представником [PERSON] та\~ [PERSON] надано розрахунок судових витрат, у відповідності до якого, витрати на правничу допомогу скрадають 37159,00 гривень. Окрім того, за подання зустрічного позову [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 704,80 гривень. Представником ДПІ за подання позову про стягнення заборгованості було сплачено судовий збір у розмірі 19619,69 гривень. Згідно ч. 10 ст 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Враховуючи часткове задоволення позову\~ ДПІ, суд приходить до висновку про необхідність звільнити сторони обов`язку сплачувати одна одній частину судових витрат, стягнувши з позивача за первинним позовом на користь відповідачів різницю. Таким чином враховуючи все вищевикладене

Outcome: partial