Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення пені по аліментам та зміну стягнення суми аліментів. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. 21 червня 2007 року вона (позивач) уклала шлюб з Відповідачем по справі. 13 квітня 2009 року вони розлучились. Від шлюбу мають доньку - [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу залишилась проживати разом з нею. На підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 квітня 2009 року відповідач зобов`язаний виплачувати аліменти у твердій грошовій сумі на її користь на утримання доньки у розмірі 250 грн., починаючи з 20 березня 2009 року і до повноліття дитини. Зазначає, що внаслідок невиконання відповідачем рішення суду за ним утворилась заборгованість по виплаті аліментів у сумі 18580,87 грн., згідно розрахунку державного виконавця. Посилаючись на ч.1 ст. 196 СК України, позивач вважає, що має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. За її розрахунками, за період з 20.03.209 року по 31.07.2018 року сума неустойки, яку відповідач зобов`язаний сплатити на її користь складає 4822,50 грн. В обґрунтування позову зазначає, що відповідач за період з 20.03.2009 року по серпень 2018 року сплачував аліменти, але хаотично, не кожен місць. Офіційно [PERSON] не працює. Зазначила, що відповідач неофіційно підробляє, але де саме їй не відомо. Наголосила, що у червні 2018 року відповідач сплатив 8000 грн. аліментів на утримання доньки, а іншу заборгованість відмовився сплачувати. Посилаючись на викладені обставини справи, позивач просить суд: 1.Стягнути з [PERSON] , [INFO] на її користь пеню за прострочення сплати аліментів у сумі 4822 грн. 50 коп.; 2. Змінити стягнення суми аліментів з [PERSON] з твердої грошової суми у розмірі 250,00 грн. на ј частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; 3. Стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року відкрито провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання (а.с.17). В порядку ст. 178 ЦПК України Відповідачем 21 грудня 2018 року подано Відзив на позовну заяву (а.с.37-40), в якому зазначив, що позовні вимоги викладені в позовній заяві визнає частково з наступних причин. З моменту винесення рішення про стягнення аліментів, він постійно, різними способами перераховує на ім`я [PERSON] аліменти на утримання дитини. Зазначив, що не може впевнено сказати, що збереглись всі документи котрі підтверджують перерахування коштів, певна частина могла бути втрачена, тим більше що з часу призначення аліментів пройшло біля 10 років. Частина наявних у нього квитанцій, особливо за 2009-2010 роки через спосіб їх друку знаходяться у стані, що не дозволяє їх якісного копіювання засобами ксерокопіювання та сканування. При цьому квитанції зберігаються ним в оригіналах, просить розглядати їх у судовому засіданні. Зазначає, що станом на 16.12.2018 року він може документально підтвердити перерахування на користь Позивача аліментів на загальну суму в 46200 грн. Звертає увагу суду, що протягом всього періоду із моменту ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу, з боку Позивача чинились постійні перепони його вільному спілкуванню із дитиною. Про спілкування із донькою наодинці не могло бути навіть мови. Дитині доносили спотворену, негативну інформацію про нього. В результаті, починаючи з 2011 року його спілкування із донькою мало суто епізодичний характер. При цьому він ніколи не був асоціальним елементом, спілкування з котрим могло б негативно вплинути на розвиток його доньки. Вказує, що починаючи з 2009 року він постійно спільно проживає із [PERSON] 29.03.2017 його шлюб був офіційно зареєстрований, разом із нинішньою дружиною вони виховують хлопчика 2006 року народження, сина його дружини від першого шлюбу. Він перебуває із сином в постійному контакті, бере участь у його житті та вихованні, дитина перебуває на їхньому із [PERSON] утриманні. Просить врахувати це при визначенні розміру аліментів на майбутнє. Щодо доданого до позовної заяви «Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів» ВП №55117839/8 від 01.06.2018 року, виданого державним виконавцем Заяць О.В., зазначив наступне. Жодних позовів щодо зміни розміру аліментів Позивачем з моменту ухвалення рішення у справі №2-2296/09 в 2009 році не подавалось. За весь час, що пройшов із моменту призначення аліментів Позивач неодноразово змінювала місце свого перебування і місце перебування спільної дитини, неодноразово змінювала номери мобільних телефонів. При цьому номер його мобільного телефону, так само як і місце його проживання не змінювалось. За весь час Позивачка жодного разу не зв`язувалась з ним з запитанням щодо добровільного збільшення розміру аліментів. Не пропонувала укладення договору, яким би вони могли закріпити розмір аліментів, як це передбачено статтею 189 СК України. Все їх спілкування проходить виключно через державного виконавця та наразі через суд. Позивачка жодним чином не намагалась вирішити питання, що стали предметом позовної заяви досудовим шляхом. Посилаючись на викладені заперечення, Відповідач просить суд: 1.Врахувати при винесенні рішення у справі заперечення проти позовної заяви що наведені у цьому відзиві. 2.Розглянути в судовому засіданні та врахувати при винесенні рішення у справі оригінали квитанцій про перерахування на користь Позивачки коштів; 3.Відмовити [PERSON] у стягненні з нього пені за прострочення аліментів у сумі 4822 грн. 50 коп., оскільки вказаний розмір пені не підтверджується квитанціями про платежі на користь Позивачки доданими до відзиву, а розмір перерахованих аліментів за цей час значно перевищує розмір аліментів, що мав бути перерахований відповідно до рішення суду. 4.Змінити суму стягнення аліментів з нього з твердої суми у 250 гривень, на 25% від всіх видів доходу, але не менше від 50% від прожиткового мінімуму для дитини ватного віку. 5.Відмовити Позивачу у відшкодування понесених судових витрат, оскільки до " додання позову Позивачка жодним чином не намагалась досудово врегулювати спір. 24 січня 2019 року позивач [PERSON] подала заяву про збільшення розміру позовних вимог та просила суд стягнути з [PERSON] борг по аліментам в сумі 26103,63 грн. (а.с.87-91). 08 лютого 2019 року відповідач [PERSON] подав заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог, оскільки заява надіслана 24.01.2019 року та отримана ним 28.01.2019 року, з порушення вимог ч.5 ст.49 ЦПК України, без копій доданих до неї документів, у зв`язку з цим просив відмовити в задоволені заяви про збільшення розміру позовних вимог (а.с.92). Крім того, 08 лютого 2019 року Відповідач [PERSON] письмові пояснення (а.с.93-94), в яких виклав, що в результаті звірки правильності перерахування аліментів, отримав розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 01.02.2019 року №55117839/8. Відповідно до вказаного розрахунку державним виконавцем підтверджено перерахування на користь Позивача аліментів на загальну суму 46200 грн., розмір заборгованості станом на 31.01.2019 року складає 4496,40 грн. Зазначає, що в процесі звіряння державним виконавцем із різних причин не були враховані до сум сплачених аліментів 4500 грн., що були сплачені ним різними способами у різні проміжки часу, у зв`язку з незадовільним станом квитанцій, що підтверджують перерахування. Зазначає, що вказані квитанції наявні в оригіналі, але через особливості друку чеків за 9 років зберігання вигоріли і важко читаються. Також зазначає, що 11.12.2007 року було здійснено оплату електронним переказом ПАТ «КБ Приватбанк» у розмірі 2000 грн. та 16.02.2018 року у розмірі 1000 грн. - не були враховані державним виконавцем, оскільки перекази були здійснені не ним особисто, а його дружиною [PERSON] , яка здійснювала вказані електроні перекази для Позивача на його прохання та за рахунок його коштів. Вказує, що рішенням суду у справі №2-2296/09 не вказано точного способу перерахування аліментів. Наголосив, що загальна сума платежів, що були здійснені, але з різних причин не були зараховані державним виконавцем складає 4500 грн., що повністю покриває вказану у розрахунку суму заборгованості у розмірі 4496,40 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року закрито підготовче судове засідання у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті, встановивши загальний порядок дослідження доказів. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що борг ним фактично виплачений, просив зарахувати суд суму у розмірі 4500 грн., що не були враховані державним виконавцем, у зв`язку з незадовільним станом квитанцій, що підтверджують перерахування. А також просив зарахувати 3 000 грн., що були сплачені електронним переказом його дружиною [PERSON] , та не враховані державним виконавцем. Стосовно зміни розміру аліментів зазначив, що офіційно не працевлаштований, має на утриманні дружину та її сина 2006 року народження та просив суд змінити суму стягнення аліментів з твердої суми у розмірі 250 грн., на 25 % від всіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень відповідача, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №3234 (а.с.9). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 квітня 2009 року, зокрема, шлюб укладений 21 червня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] (після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище [PERSON] ), який зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №1246 розірвано. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Києва на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 250 грн., щомісячно , до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 20 березня 2009 року (а.с.11). З розрахунку заборгованості від 01 лютого 2019 року зі сплати аліментів згідно виконавчого листа Деснянського районного суду м. Києва №2-2296/06 від 11.08.2017 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] . щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 20 березня 2009 року, складеного головним державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Заяць О.В. - загальний розмір заборгованості станом на 31 січня 2019 року становить 4496,40 грн. (а.с.95-96). За змістом частин першої, другої ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним. Проживання окремо не звільняє від виконання цього обов`язку. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини. Забезпечення умов для такого розвитку та навчання пов`язане з належним наданням матеріальної допомоги, що має бути достатньою. Платник аліментів зобов`язаний роботи все можливе для того, щоб його заробіток (доходи) були достатніми для власного утримання та утримання дітей, за належний розвиток яких він відповідальний як батько. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст.141 СК України). Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. У відповідності до ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Так, відповідно до ч.3 ст. 194 СК України заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Як передбачено положеннями ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом. При цьому, згідно положень ч. 4 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом. Отже, аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що право визначати заборгованість по аліментам надано державному виконавцю, і лише у разі незгоди з розміром заборгованості, обчисленим останнім, сторони виконавчого провадження в праві оскаржити його постанову до суду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» та на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо розміру заборгованості за аліментами. Згідно розрахунку заборгованості від 01 лютого 2019 року, станом на 31 січня 2019 року заборгованість зі сплати аліментів становить 4 496,40 грн. (а.с.95-96). Суд критично оцінює доводи сторони відповідача про необхідність врахування судом фіскальних чеків на загальну суму в розмірі 4500 грн. та врахування електронного переказу коштів на ім`я [PERSON] , які здійсненні дружиною відповідача [PERSON] , виходячи з наступного. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів) акти, довідки, виписки або витяги з них, належним чином засвідченні їх копії (в тому числі їх електронні копії), що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч.1, 2 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. За ч.6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Характеризуючи письмові докази як документи, їх властиві такі ознаки: як письмова форма, призначення та характер відомостей, що містяться в них. Письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій корпії, оскільки оригінал документа є єдиним примірником, то судом оригінали документів вимагаються лише для ознайомлення та огляду в судовому засіданні, при цьому в справі залишаються належним чином завірені копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних) копіях, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достовірність означає відповідність інформації, отримуваної із доказу, яка підтверджується шляхом зіставлення отриманої інформації з інших доказів, через порівняння, проведення відповідної експертизи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Достатність доказів являється більш ніж не кількісним, а якісним показником, оскільки значення має та сукупність доказів, яка надає можливість суду шляхом всебічного дослідження правильно вирішити справу. Достатність доказів встановлюється і оцінюється судом на основі матеріалів справи шляхом особистого внутрішнього переконання, що є результатом логіко-процесуальної діяльності судді. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Реалізація цього обов`язку відбувається шляхом переконання суду у достовірності наведених фактів. Обов`язок доказування покладається на сторони, у зв`язку з чим відбувається реалізація принципу змагальності сторін та свободи в надані ними своїх доказів суду і у доведенні перед судом їх переконливості. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадках, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, суд не бере до уваги надані відповідачем [PERSON] фіскальні чеки, оскільки вони є нечитабельні та встановити їх цільове призначення суд позбавлений можливості. Стосовно електронних переказів, які були здійсненні [PERSON] , суд критично відноситься до наданих квитанцій, оскільки переказ коштів фактично не був здійснений платником аліментів - [PERSON], доказів зворотного суду не надано та не не здобуто в ході розгляду справи. Таким чином, позовні вимоги про стягнення заборгованості по аліментам в сумі 4496,40 грн. підтверджено належними доказами, і з огляду на це вимога позивача про стягнення боргу підлягає частковому задоволенню. За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це вид забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Відповідно до ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження". Верховний Суд у складі Великої Палати у Постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц зазначив, що правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Встановлено, що з вини відповідача, який зобов`язаний сплачувати аліменти за рішенням суду, виникла заборгованість по аліментах, яка станом на 31 січня 2019 року, згідно розрахунку державного виконавця, становить 4496,40 грн. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачка має право на стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати останнім аліментів на утримання дітей, та з відповідача на її користь слід стягнути неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів, передбачену ст.196 СК України. Судом проведено розрахунок пені відповідно до наданих довідок про заборгованість зі сплати аліментів з урахуванням правової позиції Верховного Суду в справі №572/1762/15-ц від 25.04.2018 року та нараховано пеню за прострочення сплати аліментів в сумі 6920,54 грн. Доказів про те, що заборгованість по аліментах виникла внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками, матеріали справи не містять. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч.1 ст.196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого-обчислити розмір пені виходячи із суми не сплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожні з прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Стягнення неустойки (пені) спрямоване на підвищення захисту майнових прав дитини, позовні вимоги [PERSON] про стягнення на її користь пені за прострочення сплати аліментів є правомірними. Ураховуючи вищевикладене, норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 6920,54 грн. Щодо позовних вимог про зміну розміру аліментів, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 квітня 2009 року стягнуто з [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Києва на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 250 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 20 березня 2009 року (а.с.11). Вирішуючи питання стягнення аліментів, суд виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо своєї дитини, передбаченого ст.141 СК України, а також приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, у відповідності до ст.3 Конвенції про права дитини, ухваленої Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВРУ від 27 лютого 1991 року. Статтею 51 Конституції України передбачені права дітей на матеріальне утримання з боку батька та права на їх повноцінне життя та всебічний розвиток. Відповідно до ст.ст.3, 18, 27 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року), батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей … першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини,може брати участь у її утриманні в грошовій (або)натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини(аліменти)присуджуються у частці від доходу її матері,батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. При цьому, відповідно до ст. 182 СК України, при визначені розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дітей, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, та інші обставини, що мають істотне значення. Пленумом Верховного Суду України в абз.3 п.17 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства,материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року надано роз`яснення, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч.1 ст.192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Аналогічна правова позиція викладена у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст.183 та ст.184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі (що фактично є зміною розміру) ст.184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст.182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Такий висновок також узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 5 лютого 2014 року у справі № 6-143цс-13, яка є обов`язковою для виконання, відповідно до якої вимоги зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватись, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182 - 184 СК України, не може обумовлюватись разовим її здійсненням й відповідно з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження. Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). В позовній заяві позивач просить суд змінити розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] , згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 квітня 2009 року на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 250 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття та стягувати з [PERSON] , аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до статті 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Стаття 273 СК України містить дві підстави для їх коригування: шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності 08 липня 2017 року, до ч. 2ст. 182 Сімейного кодексу України внесено зміни, згідно яких розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у статтю 182 СК України, яким визначався розмір - 30%). Тому мінімальний розмір аліментів, що має стягуватися на одну дитину - 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 Сімейного кодексу України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приймаючи до уваги встановлені в судовому засіданні обставини, а саме те, що відповідач на час розгляду справи не працює; інвалідом відповідач не є; даних про те, що він сплачує аліменти іншим особам не встановлено, а розмір аліментів, стягнутих з відповідача на користь позивача за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 квітня 2009 року у розмірі 250,00 грн. є значно меншим за мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, суд приходить до висновку, що слід змінити розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, тобто змінити розмір аліментів, стягнутих за рішенням суду з відповідача, з 250 гривень на аліменти в розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожитого мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, що на думку суду буде необхідним і достатнім для матеріального забезпечення дитини. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що зміна способу стягнення аліментів на утримання дітей з твердої грошової суми на частку доходу відповідає інтересам дітей та забезпечить їх гармонійний розвиток, а тому позов слід задовольнити частково. Такий розмір аліментів, на думку суду, є розумним, не суперечить нормам матеріального права, а також буде справедливим балансом між захистом прав позивача та захистом прав малолітньої дитини, обов`язок по утриманню яких покладений на обох сторін по справі. Аналіз положень ст. 191 і ст. 192 СК України дає підстави для обґрунтованого висновку про те, що «присудження аліментів» і «зміна розміру аліментів» - це є різні поняття, якщо у першому випадку йдеться про вирішення вперше спору про стягнення аліментів, то у другому випадку про зміну порядку, розміру вже стягуваних аліментів. Отже, для вирішення вперше спору про стягнення аліментів з метою захисту інтересів дитини спеціальною нормою закону (ч. 1 ст. 191 СК України) передбачено стягнення аліментів за рішенням суду з дня пред`явлення позову. А для судових рішень у спорах про зміну розміру аліментів законом передбачений загальний порядок, тобто змінений розмір аліментів стягується з дня набрання судовим рішенням законної сили (ст. 273, ст. 384 ЦПК України). Саме з цих підстав у абзаці 4 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року роз`яснено, що у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial