Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

із позовною заявою про визнання за законом права власності на спадкове майно, а саме: на земельну ділянку загальною площею 1,9253 га, у межах згідно з планом, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], розташовану на території Хрещатенської сільської ради Козелецького району Чернігівської області; на земельну ділянку загальною площею 0,9486 га, у межах згідно з планом, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], розташовану на території Хрещатенської сільської ради Козелецького району Чернігівської області; на земельну ділянку загальною площею 0,0846 га, у межах згідно з планом, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], розташовану на території Хрещатенської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, у суд звернулася [PERSON] до Хрещатенської сільської ради Козелецького району Чернігівської області. 26 січня 2017 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог з проханням про визнання права власності на вказані вище земельні ділянки і встановлення факту належності правовстановлюючого документа спадкодавцю, оскільки в прізвищі допущена описка. В матеріалах справи міститься: - заява позивача про розгляд справи за її відсутності; - заява за підписом сільського голови Хрещатенської сільської ради Козелецького району Чернігівської області про розгляд справи за відсутності представника ради та визнання позовних вимог; - заява Відділу Держгеокадастру у Козелецькому районі Чернігівської області за відсутності представника та не заперечення щодо задоволення вимог позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України в разі визнання позовних вимог відповідачем суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України з причин неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, суд дійшов наступних висновків. При судовому розгляді цивільної справи встановлено, що [PERSON] помер [INFO] року, згідно копії свідоцтва про смерть [NUMBER]. Після померлого [PERSON] залишилось спадкове майно, а саме вищевказані земельні ділянки. Після смерті [PERSON] [PERSON] районною державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа, з якої вбачається, що: - 02 жовтня 2010 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подали заяви про відмову від прийняття спадкового майна після смерті [PERSON], померлого [INFO] року; - 02 жовтня 2010 року [PERSON] подала заяву про прийняття спадкового майна після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Хрещатенської сільської ради Козелецького району Чернігівської області від 24 листопада 2016 року, [PERSON] на день смерті ([INFO] року) був зареєстрований та проживав за адресою: [INFO], з тещею - [PERSON]. Тобто, позивач є такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. 28.11.2005 року на ім'я [PERSON] на підставі розпорядження Козелецької районної державної адміністрації від 08 вересня 2004 року № 391 було виготовлено та видано державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 2,96 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦК України у разі перекручення імені фізичної особи воно має бути виправлене. Якщо перекручення імені було здійснене у документі, такий документ підлягає заміні. У відповідності до положень п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно зі ст. 256 ЦПК України суд може встановлювати факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд вважає, що в Державному акті на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого на ім'я «[PERSON]», допущена помилка в написанні прізвища власника земельної ділянки: «[PERSON]» замість «[PERSON]». Суд, вивчивши вищевказані матеріали справи та всі докази в сукупності, прийшов до висновку, що дійсно слід встановити факт належності [PERSON] Михайлу Івановичу Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 28 листопада 2005 року на підставі розпорядження Козелецької районної державної адміністрації від 08 вересня 2004 року № 391 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010585400655, виданого на ім'я «[PERSON]». Розумних сумнівів щодо достовірності даної обставини у суду немає. Різне написання прізвища у документах, на думку суду, пояснюється технічною опискою з боку особи, що видавала вказаний документ. Згідно зі ст. ст. 81, 126 ЗК України право власності громадяни України набувають на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. У відповідності до ст. 152 ч.3 п. "а" ЗК України - "захист прав громадян та юридичних осіб здійснюється шляхом визнання прав". При розробленні технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки та внесенні до автоматизованої системи відомостей про земельні ділянки, належні [PERSON] на підставі: - Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], було встановлено, що фактично загальна площа земельної ділянки становить 2,9585 га, з яких: рілля - 1,9253 га (кадастровий номер [NUMBER]), кормові угіддя (сіножаті) - 0,9486 га (кадастровий номер [NUMBER]), сад - 0,0846 га (кадастровий номер [NUMBER]). Відповідно до п. 2 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 17 жовтня 2012 року, відомості Державного земельного кадастру є офіційними і вважаються об'єктивними та достовірними, якщо інше не доведено судом, тому суд вважає, що саме в витягах з Державного земельного кадастру більш повно та достовірно визначено площі земельних ділянок. Згідно з витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29.11.2016 року за земельними ділянками (кадастрові номери: [NUMBER]), [NUMBER], [NUMBER]) відомості про обмеження у користуванні не зареєстровані. Таким чином, суд дійшов висновку, що за позивачем в порядку спадкування підлягає визнанню право власності на згадані вище земельні ділянки.

Outcome: approved