Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Перший заступник керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури, звернувся до Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до Затоківської селищної ради, [PERSON] , виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: [PERSON] , про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, просить суд: визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 2937 «Про передачу гр. [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,0489 га (кадастровий номер 5110300000:02:003:0364) для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] »; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії, індексний номер 38645548, видане 05.06.2015 року реєстраційною службою Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області [PERSON] , щодо земельної ділянки, площею 0,0489 га для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 5110300000:02:003:0364); визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області від 05.06.2015 року, індексний номер 21859537, на підставі якого за [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0489 га для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 5110300000:02:003:0364); у разі задоволення позову стягнути з відповідачів на користь прокуратури Одеської області сплачений судовий збір за подачу позову. Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що Затоківською селищною радою та фізичною особою-підприємцем [PERSON] , фізичною особою-підприємцем [PERSON] 18.09.2007 укладено договір оренди земельної ділянки площею 4,8 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, Лиманський район для розміщення експлуатації та обслуговування бази відпочинку « [INFO] », кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:02:003:0189; 5110300000:02:003:0190. Рішенням господарського суду Одеської області від 29.04.2014 року у справі № 916/803/14 задоволено позов заступника Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Затоківської селищної ради до ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] , розірвано договір оренди та зобов`язано повернути до земель комунальної власності смт. Затока вказану земельну ділянку. В подальшому на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 15.04.2015 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0489 га по [ADDRESS] /кадастровий номер 5110300000:02:003:0364/, із земель наданих раніше у користування ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] . Рішенням Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 2937 передано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,0489 га (кадастровий номер 5110300000:02:003:0364) для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області за результатами розгляду документів, поданих [PERSON] для оформлення права власності,видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 38645548 щодо земельної ділянки площею 0,0489 га для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстроване згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.06.2015 року № 21859537. Позивач вважає, що право власності на вказану земельну ділянку набуто [PERSON] з порушенням вимог діючого законодавства, а саме земельну ділянку у порушення статей 79-1,118 Земельного кодексу України передано без розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Крім того, відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва здійснено у порушення положень Генерального плану смт. Затока та за відсутності детального плану території. Державним реєстратором рішення про проведення державної реєстрації права власності прийнято з порушенням законодавства, оскільки заявлене право не підлягало державній реєстрації. Більш того, Затоківською селищною радою здійснено передачу у власність [PERSON] земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, якою вже реалізовано право на безоплатну приватизацію земельної ділянки з таким видом використання. Вказані порушення і стали підставою для звернення до суду позивачем в інтересах держави з відповідним позовом. Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду від 26 лютого 2018 року задоволена заява позивача про забезпечення позову. /т.1 л.с. 152-154/ 05 березня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду провадження по вказаній справі було відкрито та вона призначена до підготовчого судового розгляду. /т.1 л.с. 159-160/ 17 липня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області в задоволені клопотання представника третьої особи про об`єднання справ в одне провадження відмовлено. /т.1 л.с. 212-213/ 17 липня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області в задоволені клопотання представника третьої особи про скасування заходів забезпечення позову було відмовлено. /т.1 л.с. 207-209/ 27 серпня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. /т.1 л.с. 219-220/ 26 березня 2019 року від позивача надійшло клопотання у порядку ст. 252 ЦПК України. 04 липня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду клопотання представника позивача було задоволено та провадження по справі було зупинено. 29 липня 2019 року представник позивача звернувся до суду з клопотанням про поновлення провадження по справі. 07 серпня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду провадження по справі було поновлено та вона призначена до судового розгляду по сутті. 21 вересня 2020 року від представника третьої особи надійшло клопотання про залишення позовних вимог без розгляду. 27 жовтня 2020 року, 05 січня 2021 року від представника третьої особи надійшли письмові пояснення щодо позову, відповідно до яких просить в задоволені позову відмовити, вважає необхідним звернути увагу суду та учасників справи, зокрема, на наступне. Так, вказує, що предмет позову прокурора у цій справі складають вимоги про: визнання незаконним рішення Затоківської селищної ради; визнання недійсним свідоцтва про право власності; визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора; стягнення судових витрат. При цьому, доводи прокурора про те, що формування спірної земельної ділянки мало б відбуватись на підставі проекту землеустрою, а не технічної документації щодо поділу земельної ділянки, на думку третьої особи, могли б стати підставою для визнання незаконним рішення селищної ради лише за умови попереднього скасування рішення державного кадастрового реєстратора про реєстрацію спірної ділянки у Державному земельному кадастрі. Додатково стверджує, що мотивуючи позов необхідністю захисту інтересів (поновлення прав) територіальної громади смт. Затока, прокурор, з одного боку, не заявляє жодних вимог до державного кадастрового реєстратора (що теоретично могло б усунути стверджуванні порушення порядку формування ділянки), а з іншого - не порушує перед судом питання про повернення у власність територіальної громади смт. Затока чи витребування спірної земельної ділянки (що мало б призвести до відновлення умовно порушених прав територіальної громади смт. Затока). Тобто, позов прокурора, в нинішньому його вигляді, не спроможний усунути стверджуванні порушення, допущені при формуванні земельної ділянки та/або нівелювати їх наслідки. Обставини справи вказують на те, що реальною метою позову прокурора є отримання преюдиціального судового рішення для подальшого визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки, укладеного [PERSON] та [PERSON] . Іншими словами, подання даного позову є спробою прокуратури в обхід процедур та гарантій, передбачених національним та міжнародним законодавством для добросовісного набувача, позбавити останнього його майна. Аналізуючи правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2019 р. (справа № 752/3211/15-ц, провадження № 61-36134св18), за якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, вказує, що позбавлення особи права на його майно лише з підстав можливих порушень з боку публічного органу, а не громадянина, є непропорційним втручанням у право на мирне володіння своїм майном та порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тобто, [PERSON] , скориставшись своїм законним правом та виконавши передбачені законодавством вимоги, правомірно набула спірну земельну ділянку у власність та вільно нею розпорядилася. Також посилався і на позицію Верховний Суд від 11 листопада 2020 р., переглядаючи справу № 587/1464/17, провадження № 61-140св18, згідно якої невиконання органом влади покладених на нього обов`язків щодо затвердження детального плану та плану зонування територій, не може мати наслідком непропорційне втручання у право відповідача та перекладати на нього усі негативні наслідки такої бездіяльності, оскільки задоволення позову із формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка володіє земельною ділянкою протягом певного часу, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін. До того ж зазначав,що третя особа - [PERSON] є власником: дачного будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1228854851103); дачних будинків, розташованих за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1346770751103), обслуговування яких потребує доступу, в тому числі, й до спірної земельної ділянки. Таким чином, вказана земельна ділянка фізично не може бути вилучена з володіння [PERSON] , а скасування правовстановлюючих документів попередніх власників цієї земельної ділянки не може обґрунтовуватись мотивами державного чи суспільного інтересу. До того ж представник третьої особи вважав помилковими висновки прокурора про порушення підчас прийняття оскаржуваного рішення Затоківської селищної ради ст.ст.79-1, 118 ЗК України, адже в контексті спірних правовідносин,поділ земельної ділянки з видом використання «індивідуальне дачне будівництво» в межах категорії «землі рекреаційного призначення» на підставі технічної документації із землеустрою не є порушенням ЗК України та/або Закону «Про землеустрій». 01 лютого 2021 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду в клопотанні представника третьої особи про залишення позовних вимог без розгляду - відмовлено. Прокурор в судове засідання надав заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином. Представник Затоківської селищної ради у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна його заява, згідно якої просить винести рішення на розсуд суду у відповідності до вимог діючого законодавства, розглянувши справу відсутність представника Затоківської селищної ради. Представник виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи сповіщався належним чином, причина неявки суду не відома. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома, матеріали справи містять письмові пояснення від його представника від 27.10.2020 року та від 05.01.2021 року. Суд розглядає справу за відсутність сторін, належним чином повідомлених про день та час судового розгляду справи, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, між Затоківською селищною радою та ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] 18.09.2007 року було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 4,8 га терміном на 25 років для експлуатації та обслуговування бази відпочинку « [INFO] », у Лиманському районі смт.сЗатока м. Білгород-Дністровського Одеської області, кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:02:003:0189; 5110300000:02:003:0190. / т.1л.с.15-18/. Рішенням Господарського суду Одеської області від 29.04.2014 року по справі № 916/803/14, позовну заяву заступника Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області задоволено повністю. Розірвано Договір оренди, укладений 18.09.2007 року між Затоківською селищною радою Білгород-дністровської міської ради Одеської області та фізичною особою-підприємцем [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] , зареєстрований у Білгород-Дністровському міському відділі Одеської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі за № 04.07.506.00090 від 19.09.2007 року Зобов`язано фізичну особу-підприємця [PERSON] та Фізичну особу-підприємця [PERSON] повернути до комунальної власності смт. Затока м. Білгород-Дністровського земельну ділянку площею 4,8 га, вартістю 11 974 080 грн, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:02:003:0189; 5110300000:02:003:0190. / т.1 л.с.19-24/. В подальшому на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 15.04.2015 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0489 га по [ADDRESS] (кадастровий номер 5110300000:02:003:0364, цільове призначення: для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення вид використання - для індивідуального дачного будівництва, категорія земель - землі рекреаційного призначення), із земель, наданих раніше у користування ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0001181432018, листом № 27/01-27 від 17.01.2018 року Затоківської селищної ради, а також листом № 10-15-0.3-1145/2-18 від 26.01.2018 року з Головного управління Держгеокадасру в Одеській області. / т.1 л.с.26-29, 37/. Проте, 05.06.2015 року Затоківською селищною радою на LХІV-а сесії VІ скликання було винесено рішення № 2937 «Про передачу гр. [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,0489 га, кадастровий номер 5110300000:02:003:0364 для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] » /т.1 л.с.25/. На підставі вказаного рішення державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області за результатами розгляду документів, поданих [PERSON] для оформлення права власності,видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 38645548 щодо земельної ділянки площею 0,0489 га для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстроване згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.06.2015 року № 21859537 /т.1 л.с.54-55/. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 13.02.2018 року власником земельної ділянки площею 0,0489 га для за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення є [PERSON] . /т.1 л.с.73-76/. Матеріалами справи встановлено, що у відповідності до листа № 27/01-27 від 17.01.2018 року Затоківської селищної ради, земельна ділянка, у т.ч. з кадастровим номером 5110300000:02:003:0364 сформована на підставі технічної документації щодо поділу земельної ділянки, яка перебувала у користуванні ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] , згідно договору оренди, укладеного 18.09.2007 року з Затоківською селищною радою щодо земельної ділянки загальною площею 4,8 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , для розміщення експлуатації та обслуговування бази відпочинку « [INFO] », зареєстрованого у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі за №04.07.506.00090 від 19.09.2007 року. Селищною радою детальний план території щодо вищевказаних земельних ділянок не розроблявся та не затверджувався. / т. 1 л.с.29-30/. Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, підставою для формування земельної ділянки площею 0,0489 га за адресою: [ADDRESS] стала технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, внаслідок чого на підставі такої технічної документації із земельної ділянки загальною площею 4,8 га, яка раніше перебувала у користуванні у користуванні ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] сформовано ряд земельних ділянок, в тому числі земельна ділянка відповідача. /т. 1 л.с.26-28/. Згідно листа № 10-15-0.3-1145/2-18 від 26.01.2018 року з Головного управління Держгеокадастру в Одеській області повідомлено, що за інформацією міськрайонного управління у Білгород - Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, державним кадастровим реєстратором управління здійснено державну реєстрацію земельних ділянок, в т.ч. і земельної ділянки площею 0,0489 га, кадастровий номер 5110300000:02:003:0364, за технічними документаціями із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. За інформацією міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, документації із землеустрою, на підставі яких здійснено державну реєстрацію зазначених земельних ділянок, в т.ч. і земельної ділянки площею 0,0489 га, кадастровий номер 5110300000:02:003:0364, до державного фонду документації із землеустрою не надходили / т.1 л.с.37/. Процедура передачі безоплатно у власність громадянам земельних ділянок встановлена законом, наступним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно з ч. 1 ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами регламентовано статтею 118 ЗК України. Відповідно до ч.ч. 6-9 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді Міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Статтею 50 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України. Таким чином, з метою отримання земельної ділянки безоплатно у власність громадянами має бути виготовлено та надано на погодження відповідний проект землеустрою. Однак, як було встановлено судом підставою для формування оспорюваної земельної ділянки стала технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, внаслідок чого на підставі такої технічної документації із земельної ділянки загальною площею 4,8 га, яка раніше перебувала у користуванні ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] , сформовано ряд окремих земельних ділянок, у тому числі земельна ділянка відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 79-1 ЗК України, формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок. Згідно ч. 6 ст. 79-1 ЗК України, формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Проте, рішенням селищної ради № 2937 було передано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,0489 га, кадастровий номер 5110300000:02:003:0364 з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого 18.01.2018 року, категорія земель: землі рекреаційного призначення, вид використання земельної ділянки: для індивідуального дачного будівництва. Класифікацією видів цільового призначення земель, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548, землі рекреаційного призначення (Секція Е) виокремлюються за цільовим призначенням, зокрема для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення з кодом КВПЦЗ 07.01 та для індивідуального дачного будівництва з кодом КВЦПЗ 07.03. Тобто, земельна ділянка, яка перебувала у користуванні ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] площею 4,8 га мала цільове призначення для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, а після поділу, в т.ч. на земельну ділянку площею 0,0489 га, кадастровий 5110300000:02:003:0364 передавалась відповідачу для індивідуального дачного будівництва. Статтею 19 ЗК України передбачено категорії земель, в тому числі й землі рекреаційного призначення. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії земель згідно з ч. 1 ст. 20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зокрема, приписами ст. 50 ЗК України передбачено, що землі рекреаційного призначення - це земельні ділянки, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів. У свою чергу, відповідно до ст. 51 ЗК України, до земель рекреаційного призначення залежать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих -таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації. Таким чином, землі рекреаційного призначення можуть використовуватись за різними видами цільового призначення, кожний з яких характеризується власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів. Зокрема, в межах вказаної категорії виокремлено різні види цільового використання земельних ділянок, а саме для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту, індивідуального дачного будівництва, для колективного дачного будівництва, тощо. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - це її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Земельне законодавство передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою. Обов`язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі. Отже, зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов`язкового дотримання механізму такої зміни. Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові № 712/10864/16-а від 11.09.2018 року . Матеріалами справи встановлено, що цільове призначення земельної ділянки, яка перебувала у користуванні ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] , значилось як будівництво об`єктів рекреаційного призначення. Рішенням Затоківської селищної ради № 2937, передано гр. [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,0489 га, кадастровий номер 5110300000:02:003:0364 для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи приписи чинного земельного законодавства, після поділу цієї земельної ділянки Затоківська селищна рада мала розпорядитись відповідно до цього ж цільового призначення, а не передавати земельну ділянку у власність для індивідуального дачного будівництва. У зв`язку з цим, у даному випадку має місце формування нової земельної ділянки (з іншими межами, конфігурацією, площею та цільовим призначенням), що в свою чергу вимагає виготовлення такого виду документації із землеустрою як проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Варто зазначити, що статтями 116, 118, 121 ЗК України не передбачено можливості приватизації (отримання безоплатно у власність) земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення. Суд також звертає увагу й на той факт, що у відповідності до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 113331479 від 08.02.2018 року, на момент передачі у власність спірної земельної ділянки, площею 0,0489 га, згідно рішення Затоківської селищної ради № 2937 від 05.06.2015 року, [PERSON] вже була здійснена реєстрація земельної ділянки, зокрема 19.09.2014 року з цільовим призначенням - для індивідуального дачного будівництва, площею 0,0895 га за адресою: [ADDRESS] . /т.1 л.с.61/ Згідно ч.1 ст 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема: для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара. У відповідності до ч.3,4 ст. 116 ЗК України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. В той час як за відповідачем вже була проведена державна реєстрація права власності земельної ділянки такого ж виду цільового використання - 19.09.2014 року, йому згідно рішення № 2937 від 05.06.2015 року знову надається шляхом приватизації у власність земельна ділянка з таким же видом цільового використання, чим спростовується правомірність винесеного спірного рішення. Разом з тим, місцевою прокуратурою до позовної заяви надано копію листа Затоківської селищної ради від 17.01.2018 № 27/01-27, з якого вбачається, що селищною радою детальний план території щодо вказаної земельної ділянки не розроблявся та не затверджувався, що свідчить про відведення спірної земельної ділянки у власність з порушенням вимог ч. З ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», згідно якої у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється. Посилання представника третьої особи,що прокурором не надано вагомих та переконливих доказів, що генеральний план смт. Затока не було поєднано з детальним планом всієї території,а план зонування території не розроблявся у складі генерального плану смт. Затока, так само є не переконливим для суду за відсутності підтвердження наведених доводів. Статтею 1 Закону зазначено, що детальний план території - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території; план зонування території (зонінг) - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 19 Закону детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції. Детальний план території визначає: 1) принципи планувально-просторової організації забудови; 2) червоні лінії та лінії регулювання забудови; 3) функціональне призначення, режим та параметри забудови однієї чи декількох земельних ділянок, розподіл територій згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами; 4) містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території; 5) потребу в підприємствах і закладах обслуговування населення, місце їх розташування; 6) доцільність, обсяги, послідовність реконструкції забудови; 7) черговість та обсяги інженерної підготовки території; 8) систему інженерних мереж; 9) порядок організації транспортного і пішохідного руху; 10) порядок комплексного благоустрою та озеленення, потребу у формуванні екомережі; 11) межі прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів (у разі відсутності плану зонування території). При цьому, чинним законодавством не надано офіційне тлумачення терміну «містобудівні потреби». Разом з тим, проектом Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (щодо відтермінування поширення заборони на відведення земельних ділянок у власність без відповідної містобудівної документації, окрім випадків будівництва нових об`єктів та визначення термінів), зареєстрованого у Верховній Раді України 05.03.15 за № 2329, визначено, що містобудівні потреби - визначені затвердженою містобудівною документацією територіальні та інші ресурси, необхідні для створення та підтримання повноцінного життєвого середовища, дотримання гарантованих державою соціальних, екологічних, енергетичних стандартів. Аналогічне визначення поняття «містобудівні потреби» передбачалось проектом Містобудівного кодексу України, зареєстрованого у Верховній Раді України 29.09.2009 за №5181. Статтею 1 Закону України «Про основи містобудування» надано визначення поняттю -(містобудування (містобудівна діяльність)», якою є цілеспрямована діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, громадян, об`єднань громадян по створенню та підтриманню повноцінного життєвого середовища, яка включає прогнозування розвитку населених пунктів і територій, планування, забудову та інше використання територій, проектування, будівництво об`єктів містобудування, спорудження інших об`єктів, реконструкцію історичних населених пунктів при збереженні традиційного характеру середовища, реставрацію та реабілітацію об`єктів культурної спадщини, створення інженерної та транспортної інфраструктури. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» об`єктами містобудування на місцевому рівні є планувальна організація території населеного пункту, його частини (групи земельних ділянок) зі спільною планувальною структурою, об`ємно-просторовим рішенням, інженерно-транспортною інфраструктурою, комплексом об`єктів будівництва, що визначаються відповідно до: у населених пунктах - меж населених пунктів, їх функціональних зон (селищної, промислової тощо), житлових районів, мікрорайонів (кварталів), приміських зон відповідно до містобудівної документації Об`єктами будівництва є будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури. Відповідно до п.п. 4.1, 4.2, 4.4 ДБН Б.1.1-14:2012 «Склад та зміст детального плану території» детальний план розробляється з метою: уточнення у більш крупному масштабі положень генерального плану населеного пункту, схеми планування території району; уточнення планувальної структури і функціонального призначення території, просторової композиції, параметрів забудови та ландшафтної організації частини території населеного пункту або території за його межами; встановлення червоних ліній та ліній регулювання забудови; виявлення та уточнення територіальних ресурсів для всіх видів функціонального використання території; визначення всіх планувальних обмежень використання території згідно з державними будівельними нормами та санітарно-гігієнічними нормами; обґрунтування потреб формування нових земельних ділянок та визначення їх цільового призначення, зображення існуючих земельних ділянок та їх функціонального використання; організації транспортного і пішохідного руху, розміщення місць паркування транспортних засобів; охорони та поліпшення стану навколишнього середовища, забезпечення екологічної безпеки; комплексного благоустрою та озеленення; використання підземного простору тощо. Детальний план розробляється, зокрема, на структурно-планувальні елементи території населеного пункту, які мають цілісний планувальний характер, - на основі затвердженого генерального плану цього населеного пункту відповідно до чинного законодавства, плану зонування (за наявності) з використанням матеріалів містобудівного та земельного кадастрів. Затверджений детальний план є основою для визначення вихідних даних для: відведення, вилучення земельних ділянок, встановлення та зміни їх цільового призначення, розміщення об`єктів будівництва, реконструкції забудови; проектування мереж і споруд інженерно-транспортної інфраструктури та інженерного забезпечення території; проведення гідравлічних розрахунків інженерних мереж; розроблення схеми санітарного очищення і прибирання територій; розроблення проектів земельних відводів окремих земельних ділянок. Таким чином, виходячи з наведених положень законодавства при відведенні у власність земельної ділянки мають бути враховані вимоги містобудівної документації, якою у відповідності до ч. З ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» має бути, зокрема детальний план території або план зонування. Ніяких обмежень щодо застосування даної норми Закону самим Законом або іншими законодавчими актами не встановлено. Таким чином, судом виявленні суттєві порушення у процедурі приватизації спірної земельної ділянки відповідачу. Представник третьої особи в ході судового розгляду наполягав на відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, вказуючи при цьому, що прокурор був зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. Попри це, прокурором до позовної заяви не надано жодних доказів попереднього повідомлення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міськради про звернення до суду з даним позовом, що дає підстави стверджувати про невиконання прокурором імперативних вимог ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року. Вважає, що прокуратура уповноважена здійснювати представництво інтересів лише держави, а не територіальних громад /органів місцевого самоврядування/. Крім того, вважав не доведеним, що позовну заяву від імені заінтересованої особи подано саме повноважною особою, адже до позову не додано жодних документів, що підтверджували б перебування [PERSON] на службі в органах прокуратури, його повноваження на підписання позовної заяви. Варто зауважити, що ствердження представника третьої особи про те, що саме Затоківська селищна рада Білгород-Дністровської міськради повинна мати в даній справі процесуальний статус позивача та доводи, що Затоківська селищна рада дійсно не може оскаржувати в судовому засіданні власні рішення є досить суперечливими. В даному випадку буде правильним зауважити, про таке. Дійсно відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф. В. проти Франції" (F. W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, пункт 27). Водночас ЄСПЛ звертав увагу також на категорії справ, у яких підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави". При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не стосуються сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечення обмеження повноважень і функцій прокурорів сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, водночас для виконання будь-яких інших функцій має бути засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи. Зважаючи на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України). Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким має бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру". Так відповідно до частини 1, абзацу 1 частини 3 та абзацу 1 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави". В Основному Законі та ординарних законах не наведено переліку випадків, за яких прокурор здійснює представництво в суді, однак визначено критерії для оцінки орієнтири та умови, коли таке представництво є можливим. Таке право виникає там і тоді, коли прокурор діє в інтересах держави, у разі відсутності в органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, повноважень щодо звернення до суду із заявленими позовними вимогами. Наявність інтересу і необхідність його захисту повинні базуватися на справедливих підставах, які мають бути об`єктивно обґрунтовані (доведені) і мати законну мету. Право на здійснення представництва інтересів держави у суді не є статичним, тобто не обмежується тільки зазначенням того, у чиїх інтересах діє прокурор, а спонукає і зобов`язує обґрунтовувати наявності права на таке представництво або, інакше кажучи, вимагає пояснити (засвідчити, аргументувати), чому в інтересах держави звертається саме прокурор. Знову ж таки, це має бути засновано на підставах, за якими можна виявити (простежити) інтерес того, на захист якого відбувається звернення до суду, і водночас ситуацію у динаміці, коли суб`єкт правовідносин, в інтересах якого діє прокурор, неспроможний самостійно реалізувати своє право на судовий захист. Для представництва у суді інтересів держави прокурор за законом має визначити та описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а й виокремити ті ознаки, за якими його можна вважати винятком, повинен зазначити, що відбулося порушення або є загроза порушення економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. З огляду на викладене необхідно зазначити, що закон не передбачає права прокурора на представництво інтересів суспільства загалом, у цілому. В ухвалі від 19 липня 2018 року у справі № 822/1169/17 ВС/КАС зробив наступний правовий висновок, щодо застосування судами ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»: «участь прокурора в судовому процесі в адміністративних судах (в тому числі касаційне оскарження судових рішень) стає можливою за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтвердження відсутності такого органу». В Постановах Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17 та від 10.05.2018р. у справі № 910/18283/17, викладено наступний правовий висновок: «не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави». Разом з тим, варто звернути увагу на позицію ВСУ, викладену 24.11.2020 року в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду за № справи 805/430/18-а , адміністративне провадження №К/9901/58687/18, згідно якої Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави. Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 з`ясовуючи поняття "інтереси держави" визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина четверта мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України). Як вбачається з даної конкретної цивільної справи, матеріально-правовим аспектом звернення до суду з відповідним позовом є вибуття земель з комунальної власності, а подання відповідного позову саме прокурором обґрунтоване не визначеністю чинним законодавством суб`єкта контролю за законністю прийняття органом місцевого самоврядування рішень щодо відведення земельних ділянок з відповідними повноваженнями на звернення до суду з позовами. Як вказав ВСУ у постанові № 910/7813/18 від 05.02.2019 року: «Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. 47. Крім того, згідно з абзацом 4 статті 15-2 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю. 48. Відповідно до Положення Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. 49. Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль): за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: проведенням землеустрою, виконанням заходів, передбачених проектами землеустрою, зокрема за дотриманням власниками та користувачами земельних ділянок вимог, визначених у проектах землеустрою; дотриманням порядку визначення та відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва. 50. Наведене свідчить, що органи Держгеокадастру можуть виконувати, зокрема, дві абсолютно різних функції, а саме: 1) функції розпорядника земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності від імені власника, яким є держава Україна, з усіма повноваженнями власника на захист права власності; 2) функції органу державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності. 51. Як убачається із матеріалів справи, спірна земельна ділянка є комунальною власністю, цільове призначення - для будівництва, експлуатації та обслуговування торговельно - офісного центру із підземним паркінгом. 52. Спірна земельна ділянка не є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та не належить до агропромислового комплексу, тому Держгеокадастр у цьому разі не наділений повноваженнями розпорядника з усіма повноваженнями власника на захист права власності, а надані законом функції державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства не наділяють Держгекадастр правом звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у цій справі. 53. Отже, як убачається із матеріалів цієї справи, зі змісту позовної заяви, аргументації про протиправність дій міськради, зазначеного предмета спору, характеру спірних правовідносин, прокурор навів достатньо суджень і обґрунтувань для звернення до суду за захистом інтересів держави та, відповідно, розгляду його позовних вимог по суті». В нашому випадку спірна земельна ділянка також не є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та не належить до агропромислового комплексу, тому Держгеокадастр у цьому разі не наділений повноваженнями розпорядника з усіма повноваженнями власника на захист права власності, а надані законом функції державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства не наділяють Держгекадастр правом звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у цій справі. Прокурором у позові вказується, що він самостійно виступає у якості позивача з підстав відсутності суб`єкта контролю за законністю прийняття органом місцевого самоврядування відповідних рішень. Невірним є ствердження представника третьої особи про факт того, що Затоківська селищна рада Білгород - Дністровської міської ради мала набути процесуальний статус позивача, адже вказаний орган місцевого самоврядування не є суб`єктом контролю за законністю прийняття своїх рішень. Також судом враховуються листи-звернення прокурора до ГУ Держгеокадастру в Одеській області за № 05/3-1-18вих та № 05/3-21вих18, з яких прокуратура Одеської області намагалось з`ясувати правомірність відведення спірної земельної ділянки у власність відповідача та зміни цільового призначення такої. Таким чином, за відсутності повноважного органу, на якого покладені функції державного нагляду (контролю) в частині дотримання земельного законодавства, прокурор правомірно звернувся до суду в якості захисту інтересів держави. Стосовно посилань представника третьої особи стосовно того, що прокуратура уповноважена здійснювати представництво інтересів лише держави, а не територіальних громад /органів місцевого самоврядування варто вказати про таке. Так, згідно пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999, прокурори та їх заступники подають позовні заяви саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ, організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності. Прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Як вбачається з пункту 2 резолютивної частини вищезазначеного рішення Конституційного суду України, під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави та об`єктом права власності українського народу. Від імені народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Статтею 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Згідно положень ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування» Затоківська селищна є представницьким виборним органом місцевого самоврядування, який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. За вимогами п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Згідно з ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є поряд з іншим земля й природні ресурси, що є у власності територіальних громад. Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Відповідно до ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Статтею 83 ЗК України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності. Підставою для набуття територіальною громадою в особі Затоківської селищної ради права комунальної власності на землю є безоплатна передача їй землі державою. Оскільки право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів, кожне порушення закону щодо безпідставного заволодіння комунальною власністю є порушенням державних інтересів. Щодо відсутності документів, що підтверджували б перебування [PERSON] на службі в органах прокуратури, його повноваження на підписання позовної заяви, вказана інформація є загальнодоступною та міститься на офіційним сайті Одеської обласної прокуратури у Списку заступників керівника та начальників структурних підрозділів апарату обласної прокуратури, тому об`єктивна потреба у перевірці цих даних відпадає. В судовому засіданні вище за текстом доведені позивачем порушення положень законодавства при відведенні у власність спірної земельної ділянки. Щодо законності дій державного реєстратора при реєстрації за [PERSON] права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення». Відповідно до ч.ч. 1, 2, п. в) ч. З ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара. Таким чином, статтею 121 ЗК України передбачено виключний перелік земель за цільовим призначенням, які можуть бути безоплатно передані громадянам у власність. Натомість, [PERSON] відведено земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, що чинним законодавством не передбачено. З урахуванням чого, державний реєстратор на підставі поданих документів у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.п. 20, 28, 44 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2013 № 868, мав прийняти рішення про відмову в державній реєстрації. Враховуючи вказані порушення, слід визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області від 05.06.2015 року, індексний номер 21859537, на підставі якого за [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0489 га для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 5110300000:02:003:0364), а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно з ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України є, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади,органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. З огляду на викладене, право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку було набуто з порушенням вимог діючого законодавства, у зв`язку із чим рішення Затоківської селищної ради від № 2937 від 05.06.2015 підлягає визнанню судом незаконним. Оскільки свідоцтва на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-33цс13, від 01 липня 2015 року № 6-319цс15, які відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх судів України. Стосовно тверджень представника третьої особи,що внаслідок недбальства державних органів у разі задоволення позову буде заподіяно непропорційне втручання у право відповідача на мирне володіння майном, слід зауважити,що воно вибуло з володіння відповідача [PERSON] за її волею внаслідок вчинення дій по відчуження спірної земельної ділянки на користь [PERSON] ще 10.08.2015 року. Між тим, прокурором, як позивачем заявленого позову не ініціювалось питання позбавлення права власності або будь-яким іншим чином втручання у мирне володіння майном третьої особи. За таких обставин, є безпідставними ствердження третьої особи про імовірність майбутнього звернення до суду з позовом про визнання купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , де встановлені судом обставини матимуть преюдиційне значення. Підсумовуючи викладене, надавши правову оцінку представленим доказам у сукупності з фактичними обставинами справи, проаналізувавши характер правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до Затоківської селищної ради, [PERSON] , виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: [PERSON] про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, у зв`язку із їх обґрунтованістю та доведеністю. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з обґрунтованістю позовних вимог позивача, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, на його користь підлягає стягненню з відповідачів сплачений судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved