Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача ТОВ "ФК "Фінтайм капітал" про скасування виконавчого припису нотаріуса та скасування запису про право власності, мотивуючи свої вимоги тим, що 03.12.2007 року між ЗАТ «Міжнародний іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є солідарними позичальниками перед Банком, був укладений Договір про іпотечний кредит № 3.07121946 на суму 55 000,00 доларів США строком на 180 місяців і сплатою 12,5 % річних. Термін сплати кредиту спливає 03.12.2022 року. Станом на сьогоднішній день позивачкою виплачено 62125, 25 доларів США та 8000, 00 грн. Останній платіж був зроблений наприкінці 2015 року. У зв`язку із кризою та війною в Україні, неможливістю погасити залишок кредиту, [PERSON] звернулася до начальника відділу кредитного регулювання ПАТ «Платинум Банка» [PERSON] із проханням запропонувати пропозиції щодо врегулювання проблеми із кредитом, але уникнути варіанту із продажем іпотечної квартири. 12.12.2018 року ПАТ «Платинум Банк» виставив на електронні торги кредитний портфель, в якому, у тому числі, знаходився і кредитний договір, укладений з позивачкою. 14.01.2019 року ПАТ «Платинум Банк» уклав Договір № 343і про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги із ТОВ «ФК «Фінтайм капітал». На підставі договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, серія та номер 12, виданий 14.01.2019 р., видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська С.І.; іпотечний договір, серія та номер 3.07121946, виданий 03.12.2007 року, видавник - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська О.Ю. власником квартири [ADDRESS] стало ТОВ «ФК «Фінтайм капітал». Державним реєстратором Нікітіною Ю.В. винесено рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46267974 від 02.04.2019 17:42629. Таким чином ТОВ «ФК «ФК «Фінтайм капітал» стало власником квартири позивачки. Крім того, позивачка зазначає, що в спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровані четверо малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Посилаючись на викладене та норми чинного законодавства, позивач просить скасувати виконавчий припис нотаріуса Гембарської С.І. щодо відчуження квартири [ADDRESS] на користь ТОВ «ФК «Фінтайм капітал»; скасувати запис про право власності № 30988379 державного реєстратора Нікітіної Ю.В., що рахується за Комунальним підприємством «Реєстратор», м. Київ, згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46267974 від 02.04.2019 17:42:29; реєстраційний номер нерухомого майна 1801094980000. 04.09.2019 року представник відповідача подав до суду Відзив на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, представник зазначає, що 03.12.2007 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» було укладено Договір про іпотечний кредит №3.07121946, відповідно до якого Кредитор надав [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] кредит в розмірі 55 000 доларів США, а Позичальники, у свою чергу, зобов`язалися повернути Кредиторові кредит в повному обсязі в термін та в розмірах згідно з умовами Кредитного договору, сплачувати проценти за користування кредитом та інші встановлені Кредитним договором платежі. Згідно з Іпотечним договором № 3.07121946 від 03.12.2007 року, укладеним між [PERSON] та ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», посвідченим приватним нотаріусом КМНО Малиновською О.Ю. 03.12.2007 року за реєстровим №4442, [PERSON] передала в іпотеку для забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору житлову нерухомість, а саме: квартиру [ADDRESS] , складається з 1 (однієї) жилої кімнати, має загальну площу 31,90 кв.м. та житлову площу 15,00 кв.м. Між ПАТ «Платинум Банк», що є правонаступником ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» та ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» був укладений Договір № 343К про відступления (купівлю-продаж) прав вимоги від 14.01.2019 року та Договір №343і про відступления (купівлю-продаж) прав вимоги від 14.01.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гембарською С.І. за реєстраційним №12, згідно з якими ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» придбало право вимоги за Договором про іпотечний кредит №3.07121946 від 03.12.2007 року, Іпотечним договором № 3.07121946 від 03.12.2007 року. 02.04.2019 року ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» набуло право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку задоволення вимог іпотекодержателя за Іпотечним договором № 3.07121946 від 03.12.2007 року, укладеним між [PERSON] та ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», посвідченим приватним нотаріусом КМНО Малиновською О.Ю. 03.12.2007 р. за реєстровим №4442. Оскільки Позичальники та Іпотекодавець здійснили останню оплату за Кредитним договором у квітні 2015 року, Кредитор скористався своїм правом, передбаченим Кредитним договором та Іпотечним договором. Крім того, позивачка, знаючи, що реєстрація місця проживання її онуків в іпотечній квартирі ускладнить можливість реалізації Іпотекодержателем своїх прав та законних інтересів щодо даної квартири, цілеспрямовано зареєструвала в ній онуків. Враховуючи викладене вище, представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити. 19.06.2019 року позивачка надала до суду Відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що квартира [ADDRESS] належить у рівних долях [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . На сьогоднішній день у квартирі проживає одинадцять осіб. Тому в противагу твердження відповідача у відзиві на позовну заяву позивачка зазначає, що у малолітніх дітей немає можливості проживати в іншій ніж спірній квартирі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24.10.2019 року відмовлено у задоволенні заяви позивачки про забезпечення позову. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24.10.2019 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2020 року відмовлено у задоволенні заяви позивачки про забезпечення позову. У судовому засіданні позивачка та представник позивачки повністю підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у Відзиві на позов. Представник третьої особи - Комунального підприємства "Реєстратор" - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська С.І. - у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 03.12.2007 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» було укладено Договір про іпотечний кредит №3.07121946, відповідно до якого Кредитор надав [PERSON] , [PERSON] [PERSON] кредит в розмірі 55000, 00 доларів США, на строк користування 180 місяців та сплатою 12, 50% річних (а.с. 8-10). Відповідно до Іпотечного договору № 3.07121946 від 03.12.2007 року, укладеного між [PERSON] та ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», посвідченого приватним нотаріусом КМНО Малиновською О.Ю. 03.12.2007 року за реєстровим №4442, [PERSON] передала в іпотеку для забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору житлову нерухомість, а саме: квартиру [ADDRESS] , складається з 1 (однієї) жилої кімнати, має загальну площу 31,90 кв.м. та житлову площу 15,00 кв.м. (а.с. 7). 14.01.2019 року між ПАТ «Платинум Банк», що є правонаступником ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» та ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» був укладений Договір № 343К про відступления (купівлю-продаж) прав вимоги від 14.01.2019 року та Договір №343і про відступления (купівлю-продаж) прав вимоги від 14.01.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гембарською С.І. за реєстраційним №12, згідно з якими ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» придбало право вимоги за Договором про іпотечний кредит №3.07121946 від 03.12.2007 року, Іпотечним договором № 3.07121946 від 03.12.2007 року (а.с. 80). 02.04.2019 року ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» набуло право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку задоволення вимог іпотекодержателя за Іпотечним договором № 3.07121946 від 03.12.2007 року, укладеним між [PERSON] та ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», посвідченим приватним нотаріусом КМНО Малиновською О.Ю. 03.12.2007 р. за реєстровим №4442, що підтверджується відповідною Інформаційною довідкою (а.с. 84). Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» . Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Як вбачається з умов договору іпотеки, позивач надав свою згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання умов кредитного договору. В Іпотечному договорі також міститься відповідне застереження за статтею 36 Закону України «Про іпотеку», що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань. З наведеного вбачається, що сторони іпотечного договору передбачили право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Зважаючи на викладені вище вимоги діючого законодавства та встановлені по справі обставини, суд вважає, що при здійсненні державної реєстрації права власності на квартиру за відповідачем не було допущено порушень вимог діючого законодавства. Відповідно до вимог статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За приписами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. На підставі аналізу наведених положень закону у взаємозв`язку з дослідженими судом обставинами та матеріалами справи суд дійшов висновку, що позивач як іпотекодавець надав згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, оскільки такі умови передбачені умовами дослідженого в судовому засіданні іпотечного договору (п.п. 22-25). к вбачається з умов договору іпотеки, позивач надав свою згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання умов кредитного договору. В Іпотечному договорі також міститься відповідне застереження за статтею 36 Закону України «Про іпотеку», що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань. Тобто, підписавши Іпотечний договір, сторони обумовили всі його умови, в тому числі узгодили порядок позасудового врегулювання спору. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. При розгляді справи було встановлено, що ані кредитний договір, ані договір іпотеки квартири, у встановленому законом порядку визнаний недійсним не був. Відповідно до приписів ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Досліджуючи надані учасниками справи докази, суд приходить до висновку про те, що право власності на спірну квартиру перейшло до відповідача, в тому числі у порядку, визначеному постановою Кабінету міністрів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження" від 25.12.2015 року № 1127, тобто державний реєстратор, під час вчинення відповідних дій, діяв в межах норм чинного законодавства України. Вказане свідчить про безпідставність тверджень сторони позивача щодо підстав для скасування державної реєстрації. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. Також судом приймається до уваги висновок, викладений Верховним Судом у Постанові від 17.07.2019 року у справі № 466/2820/16-ц, відповідно до якого зазначено, що згідно із ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді. Отже, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку. Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Суд не вбачає підстав для відступлення від вищевказаних правових висновків. Що стосується позовних вимог позивачки щодо скасування виконавчого припису нотаріуса то слід зазначити наступне. Як вбачається з листа приватного нотаріуса КМНО Гембарської С.ІВ. від 11.11.2019 року, нею не вчинялась нотаріальна дія - виконавчий напис щодо відчуження на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» квартири [ADDRESS] . Доказів на спростування повідомлення нотаріуса позивачкою надано суду не було, як і не було надано виконавчого припису нотаріуса, щоб суд мав можливість перевірити викладені нею доводи. Зважаючи на викладене, вимоги позивачки у цій частині є безпідставними. Що стосується тверджень позивачки про порушення прав малолітніх дітей, які на даний час зареєстровані у спірній квартирі, то слід зазначити, що на момент укладенні Іпотечного договору неповнолітні діти не були зареєстровані у квартирі. Дії щодо їх реєстрації у вказаній квартирі були здійснені позивачкою лише після укладення Іпотечного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для скасування виконавчого припису приватного нотаріуса Гембарської С.І. щодо відчуження квартири [ADDRESS] та скасування запису №30988379 про державну реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал». Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на належних, допустимих і достовірних доказах, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed