Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

У лютому 2018 року позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості в сумі 93 857,36 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 01.12.2010 року\~\~між\~\~ПАТ КБ\~\~\~\~«ПриватБанк» та\~ [PERSON] укладено договір згідно якого останній отримав\~\~кредит в розмірі 1000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом\~\~у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитним з кінченим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач станом на 31.12.2017 року порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість на загальну суму 93857,36 грн., яка складається з: заборгованість по кредиту 3558,18 грн., заборгованість\~\~ по нарахованим\~\~ процентам за користування кредитом 80953,59 грн., заборгованість по пені та комісії 4400,00 грн.\~\~а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф\~\~(фіксована частина) 500 грн. та\~\~штраф (процентна складова) 4445,59 грн. та просить стягнути сплачений судовий збір в сумі 1762,00 грн. Заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2018 року позов Публічного акціонерного товариства\~комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] задоволено повністю. Стягнуто з\~ [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства\~\~ комерційний банк «ПриватБанк» 93857,36 грн. заборгованості за кредитним договором та 1762,00 грн.\~судового збору. 06 січня 2021 року представник відповідача адвокат Деречина О.В. звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду від 26 квітня 2018 року. Ухвалою суду від 25 січня 2021 року скасовано заочне рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2018 року у справі №401/344/18 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, та призначено справу розгляду у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні за участі сторін. 04 лютого 2021 року представник відповідача, у відповідності до ст.178 ЦПК України подала до суду відзив на позов, в якому зазначає, що відповідач не визнає позовні вимоги у повному обсязі з підстав пропущення позивачем строків позовної давності, просить застосувати позовну давністю, та відмовити в задоволенні позову повністю. Свою вимогу обґрунтовує тим, позивач звернувся до суду 21 лютого 2018 року про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 01 грудня 2010 року. 04 квітня 2014 року відповідачем проведено останню виплату в рахунок погашення вказаного кредитного договору відповідно 05 квітня 2014 року розпочинається відлік права звернення позивача до суду із даним позовом, а тому строк позовної давності збіг 05 квітня 2017 року. Крім цього, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що спливала і позовна давність і до додаткової вимоги позивача, що передбачено ст.266 ЦК України. 02\~березня 2021\~року представник\~позивача,\~в порядку\~ст.179\~ЦПК України,\~подав до\~суду відповідь\~на відзив,\~в якому\~просить задовольнити\~вимоги банку,\~обґрунтовуючи тим,\~що відповідач\~підписанням анкети-заяви\~про укладення\~кредитного договору\~б/н\~від 10\~грудня 2010\~року підтвердив\~свою згоду\~на те,\~що ця\~заява разом\~з "Умовами\~та правилами\~надання банківських\~послуг,\~"Правилами\~користування платіжною\~карткою",\~"Тарифами\~Банку",\~складає між\~ними договір.\~Позивач свої\~зобов`язання за\~договором виконав\~у повному\~обсязі,\~надавши відповідачу\~можливість розпоряджатися\~кредитними коштами\~на умовах,\~передбачених договором\~та в\~межах кредитного\~ліміту.\~З розрахунку\~заборгованості на\~виписки вбачається,\~що відповідач\~користувався кредитним\~коштами,\~що підтверджує\~надання банком\~кредитного ліміту,\~його використання\~відповідачем та\~сплату відсотків\~за його\~користування.\~Крім цього,\~відповідач частково\~сплачував заборгованість\~за договором,\~що свідчить\~про те,\~що він\~знав про\~умови кредитування\~та визнав\~свої зобов`язання\~за договором.\~ Також\~посилається на\~те,\~що \~штраф і\~пеня є\~окремими видами\~неустойки,\~а тому\~їх одночасне\~нарахування відповідачеві\~є правомірним. Щодо строків позовної давності зазначив, що відповідачу для користування кредитним лімітом було видано кредитну картку, строк дії якої до останнього дня листопада 2014 року. Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача 15.02.2018, тобто до спливу строку позовної давності. Крім цього, відповідно до п.1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки був збільшений до 50 років. 09 березня 2021 року представник позивача подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, та просить стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором б/н від 01 грудня 2010 року в розмірі 15\~028, 50 грн., з яких: 3558,18 грн. заборгованість за тілом кредиту, 7463,21 заборгованість за простроченими відсотками; 4001,11 заборгованість по пені, а також понесені позивачем судові витрати. 31 березня 2021 року представник відповідача - адвокат Деречина О.В. подала до суду заперечення на заяву позивача про зменшення позовних вимог та клопотання про витребування доказів від позивача. В обґрунтуванні заяви зазначає, що підставою для зменшення розміру позовних вимог є те, що із пенсії відповідача проведено утримання на користь стягувача АТ КБ «ПриватБанк» на підставі виконавчого листа виданого на виконання заочного рішення суду від 26 квітня 2018 року, яке ухвалою суду від 25 січня 2021 року було скасоване. Таким чином, позивач замовчує про той факт, що зарахування грошових коштів у квітні 2019 року проведено в рамках виконавчого провадження шляхом утримання із пенсії відповідача. Ухвалою суду від 01 квітня 2021 року витребувано від позивача АТ КБ «ПриватБанк» виписку з особового рахунку відповідача. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Разом з позовом до суду подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не з`явився. Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи без її участі та відповідача, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши надані сторонами докази у справі, суд приходить наступного висновку. Судом встановлено, що 01 грудня 2010 року відповідач [PERSON] уклав з Банком договір б/н про надання банківських послуг, за умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надало відповідачу кредит у розмірі 1000 грн. на платіжну картку зі сплатою 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с.8,9) Відповідач [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 01 грудня 2010 року отримав карту № [NUMBER] зі строком дії картки до останнього дня листопада 2014 року. (а.с.145) Інші картки на підставі зазначеного договору не видавалися. На підставі вказаного договору відповідач [PERSON] з березня 2011 року отримував від Банку кошти в межах кредитного ліміту та погашав кредит і відсотки. Останній платіж щодо повернення боргу відповідач в сумі 531,14 грн. здійснив 04 квітня 2014 року, після чого списання коштів на погашення заборгованості та відсотків здійснювалося у автоматичному режимі, що підтверджується випискою по кредитному рахунку [PERSON] як клієнта банку. (а.с.188-193) Судом також встановлено, що на підставі заочного рішення суду від 26 квітня 2018 року Світловодським міськрайонним судом 07 червня 2018 року було видано виконавчий лист №401/344/18 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 93\~857,36 грн. та 1762 грн. судового збору. (а.с.126) Відповідач зазначає, що в ході примусового виконання з його пенсії відраховувалися грошові кошти на погашення заборгованості, що також підтверджується випискою по кредитному рахунку [PERSON] як клієнта банку. Вказані обставини позивачем не заперечувалися, та не спростовані. Виконавче провадження (ВП №57063193) з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа було закінчено 08 лютого 2021 року на підставі п.5 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки заочне рішення суду від 26 квітня 2018 року було скасоване ухвалою суду від 25 січня 2021 року. (а.с.125) Відповідно до розрахунку заборгованості за договором б/н від 01 грудня 2010 року, що був поданий позивачем з урахування заяви про зменшення позовних вимог, заборгованість [PERSON] станом на 15 лютого 2021 року становить 15\~028 грн. 50 коп., що складається з: 3558 грн. 18 коп. заборгованість за тілом (простроченим тілом) кредиту, 7463 грн. 21 коп. заборгованість за простроченими відсотками, 4007 грн. 11 коп. заборгованість по пені. (а.с.157-162) Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно із ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.3 ч.1 ст.3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 цього Кодексу). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Представником відповідача заявлено клопотання про застосування позовної давності, в якому зазначено, що 04 квітня 2014 року відповідачем проведено останню виплату в рахунок погашення вказаного кредитного договору, відповідно 05 квітня 2014 року розпочинається відлік права звернення позивача до суду із даним позовом, а тому строк позовної давності збіг 05 квітня 2017 року, тоді як позивач звернувся до суду із позовом 21 лютого 2018 року. Крім цього, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що спливала і позовна давність і до додаткової вимоги позивача, що передбачено ст.266 ЦК України. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. \~ \~ \~ \~Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. \~ \~ \~ \~Згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Разом з тим, у\~\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня\~2018 року у справі № 444/9519/12\~\~зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу» (п. 59 Постанови). Суд враховує, що анкета-заява позичальника від 01 грудня 2010 року не містить встановленого графіку погашення кредиту, сторонами не погоджено кінцевого терміну погашення кредиту, а також те, що кінцевий строк погашення відповідає строку дії картки. Згідно виписки по кредитному рахунку відповідача як клієнта банку, останній платіж відповідач здійснив 04 квітня 2014 року, з якого починається відлік права звернення позивача до суду із даним позовом. Після 04 квітня 2014 року будь-які операції по користуванню відповідачем кредитними коштами відсутні. Такі операції як пеня за прострочення за кредитом, проценти, автоматичне погашення простроченої заборгованості, та стягнення коштів в ході примусового виконання рішення, яке було скасовано, не є підставою для висновку про переривання позовної давності, оскільки вони не свідчать про погашення відповідачем заборгованості та, як наслідок, визнання ним боргу. Таким чином, суд дійшов висновку про пропуск позивачем трирічного строку позовної давності щодо вимоги про стягнення тіла кредиту, оскільки з даним позовом останній звернувся у лютому 2018 року, а строк позовної давності сплив 05 квітня 2017 року, що рахується з дня внесення відповідачем останнього платежу по кредиту. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 15 січня 2021 у справі № 494/366/19. Щодо посилання позивача на п.1.1.7.31 Умов договору, згідно якого строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки був збільшений до 50 років, суд зазначає наступне. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Колегія суддів Верховного Суду у аналогічній справі № 188/1815/17 від 27 серпня 2020 року висловила правову позицію про те, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої\~статті 634 ЦК України\~за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим\~АТ КБ "ПриватБанк"\~у період - з часу виникнення спірних правовідносин (12 червня 2008 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (29 грудня 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Надані позивачем\~Умови та\~правила надання\~банківських послуг,\~з огляду\~на їх\~мінливий\~характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Таким чином, будь-яких доказів, які б підтверджували, що саме із цими Умовами ознайомлений відповідач, підписуючи заяву позичальника, у матеріалах справи немає, тому застосуванню підлягає положення\~статті 257 ЦК України, якою встановлено загальну позовну давність тривалістю в три роки. Якщо Умови не містять підпису позичальника (відповідача у справі), а в матеріалах справи немає будь-яких доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, і вони діяли в момент підписання заяви, то немає і підстав вважати про збільшений строк позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос"\~проти Росії"). За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у повному обсязі внаслідок пропуску строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. У відповідності до ст.141 ЦПК України понесені витрати банком на оплату судового збору не підлягають поверненню та стягненню з відповідача і відносяться за його рахунок.

Outcome: dismissed