Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

Позивач Акціонерне Товариство Комерційний Банк «Приватбанк» (далі по тексту - АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду позовом, який в подальшому зменшив, про стягнення заборгованості за кредитом з [PERSON] в сумі 39895 грн. 13 коп. [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просила суд відновити залишок коштів на рахунку, зупинення нарахування відсотків та скасування нарахованих відсотків за користування кредитними коштами. Ухвалою суду від 16 липня 2020 року зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та призначено справу до судового розгляду. Позовні вимоги банку обґрунтовані тим, що 26 лютого 2011 року між банком та [PERSON] укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання заяви б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, які викладені на сайті www.privatbank.ua Тарифами складає між ним і Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві б/н від 26 лютого 2011 року. Заявою відповідачки підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Підписавши заяву між сторонами, у відповідності до ст. 634 ЦК України, був укладений Договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. Банком на підставі Договору надання банківських послуг відкрито кредитний рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі 13000 грн. та відповідачці надано у користування кредитну картку. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі якого відповідачка при укладені договору дала свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Таким чином, банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідачка зобов`язалась повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме: згідно з п. 2.1.1.5.7., 2.1.1.12.1, 2.1.1.12.2., але в процесі користування кредитним рахунком відповідачка не сплатила своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями. Таким чином, у порушення п. 2.1.1.5.5 Договору, а також ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала. Згідно з п. 2.1.1.12.2, Договору сторони дійшли згоди, що у разі непогашення боргових зобов`язань за Кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем в якому були здійснені трати за користування кредиту Клієнт сплачує Банку проценти в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті з розрахунку 365/366 календарних днів на рік. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідачка має заборгованість - 39895 грн. 13 коп., яка складається з: 29347 грн. 09 коп. заборгованості за тілом кредиту, в тому числі 29347 грн. 09 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 10548 грн. 04 коп. - заборгованість за відсмотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК україни. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом просив суд стягнути з відповідачки суму заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 26 лютого 2011 року у розмірі 39895 грн. 13 коп. та судові витрати у розмірі 1921 грн. Щодо зустрічного позову [PERSON] вказав, що проти позову заперечує у повному обсязі, оскільки позивачкою за зустрічним позовом не доведно того факту, що саме не з її вини було списано кредитні кошти, а також в зв`язку з тим, що вона не вжила негайних дій для повідомлення банку про здійснення незаконних операцій з її карткою, а тому банк не несе відповідальність за такі дії та не повинен відшкодовувати збитки. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила суд відмовити у його задоволенні. Вказала, що вона дійсно 26 лютого 2011 року отримала в «Приват Банку» картку для виплат, однак жодних умов та правил надання банківських послуг вона не підписувала та не знала. Який кредитний ліміт міститься на карті та які умови користування нею. Зазначила, що під час отримання картки їй не повідомили про те, що на карті встановлено ліміт в 13000 грн.. вона користувалась кредитною карткою, однак всю заборгованість виплатила. Борг, на думку відповідачки за первісним позовом виник, в зв`язку з тим, що 06 березня 2018 року без її волі з її рахунку було знято кошти в розмірі 20205 грн. 56 коп. Вона відразу повідомила про це банк, однак кошти на її рахунок повернуто не було та на них банк ще й почав нараховувати відсотки. Просила суд задовільнити її позов до банку та відновити залишок коштів на рахунку на момент шахрайських дій - 7 березня 2018 року. Представник відповідачки за первісним позовом та позивачки за зустрічним позовом [PERSON] , адвокат Нікітюк А.Н. в судовому засіданні первісний позов не визнав. Пояснив суду, що дійсно відповідачка за первісним позовом отримала 26 лютого 2011 року картку для виплат та користувалась нею. Однак, жодних умов та правил користування нею вона не підписувала та їй не було відомо про тарифи, які діяли на даний вид картки. Окрім того зазначив, що відповідачка повністю сплатила ті кошти, які отримувала самостійно та вона не має заборгованості перед банком. Однак, 6 березня 2018 року на мобільний номер відповідачки надійшло повідомлення, про те, що кошти із накопичувального рахунку переведені на кредитну картку. Відповідачка в цей момент виявила, що її сім картка заблокована. Наступного дня вона зернулась до банку для отримання інформації щодо руху коштів по її картках та повідомила, що вона не здійснювала жодних операцій по картці 6 березня 2018 року, а тому поросила відновити залишок коштів на її рахунку. Окрім того, відповідачка звернулась із заявою про вчинення шахрайський дій до правоохоронних органів, де наразі триває досудове розслідування. Банком після повідомлення відповідачкою про несанкціоноване списання коштів, жодних дій по відновленню залишків коштів здійснено не було, а навпаки банк почав нараховувати відсотки на незаконно зняті кошти відповідачки. В зв`язку з тим, що відповідачка, не надавала розпорядження на здійснення будь - яких операцій по карті а ні 6, а ні 7 березня 2018 року, а кошти були зняті шахрайським шляхом то банк повинен відновити залишок коштів на рахунку, списати відсотки за користування коштами, через що відповідачка за первісним позовом і була змушена звернутись до суду із зустрічною позовною заявою. Вказав суду на те, що він повністю підтримує вимоги зустрічного позову та просить їх задовільнити враховуючи все вище ним викладене та з мотивів зазначених у позовній заяві. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку про те, що а ні первісний, а ні зустрічний позови до задоволення не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 лютого 2011 року відповідачем за первісним позовом [PERSON] було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, у якій заповнено графи особистих даних (а.с. 8 Т.1). В анкеті - заяві зазначено, що підписанням вказаної Анкети-заяви відповідачка згодна, що ця заява разом з з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилась і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифи були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила, розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua вона зобов`язалась виконувати, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. При цьому, зазначена Анкета-заява не містить посилань на конкретні умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом. З даної анкети заяви вбачається, що [PERSON] 26 лютого 2011 року отримала у банку зарплатну картку, про що стоїть відповідна відмітка у ній. Графа із кредитним лімітом не заповнена (а.с.8 Т.1). Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні вказав на те, що відповідно до анкети - заяви від 26 лютого 2011 року відповідачка за первісним позовом отримала кредитну карту «Універсальна». Однак вказати її вид та відповідно умови кредитування не зміг. Як на підставу для звернення до суду із даним позовом, банк надав до суду витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт, яка містить в собі умови кредитування за чотирма видами кредитних карт. Окрім того, вказаний витяг не містить в собі підпису відповідачки за первісним позовом [PERSON] , що могло б свідчити про її ознайомлення із тарифами, які діяли на момент отримання картки (а.с.9 Т. № 1). Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про стягнення із [PERSON] заборгованості за простроченим тілом кредиту, просив у тому числі, стягнути заборгованість за відсотками на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. Позивач за первісним позовом, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку простроченої кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку як невід`ємні частини спірного договору. Проте, в матеріалах справи відсутні докази про те, що саме ці Умови та Тарифи розуміла відповідачка за первісним позовом [PERSON] , ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи відповідну заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою (26 лютого 2011 року) кредитних коштів взагалі містили умови. Відповідачка за первісним позовом в судовому засіданні категорично заперечувала факт її ознайомлення із тарифами та умовами кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці за первісним позовом Тарифи, Умови та правила банківських послуг, які діяли для всіх, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, надані банком Умови та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою [PERSON] кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже, ці Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. У цьому випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року№ 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах Верховний Суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131св19). Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні просив суд, стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором б/н від 26 лютого 2011 року в сумі 39895 грн. 13 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 29347 грн. 09 коп., в тому числі 29347 грн. 09 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 10548 грн. 04 коп. - заборгованість за відсотками на прострочений кредит, згідно ст. 625 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розрахунку заборгованості, наданого АТ КБ «ПриватБанк» до заяви про зменшення позовних вимог (а.с.42 Т.1), загальний розмір заборгованості [PERSON] станом на 17 грудня 2020 року становить 39895 грн. 13 коп. і складається з наступного: 29347 грн. 09 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 29347 грн. 09 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість з нарахованими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 10548 грн. 04 коп. грн. - заборгованість з відсотками на прострочений кредит згідно ст.625; 0,00 грн. - нарахована пеня; 0,00 грн. - нараховано комісії. Отже, звертаючись до суду з позовом, ПриватБанк довів як факт отримання кредитної карти [PERSON] , так і факт користування нею відповідачкою, також банк довів право на стягнення поточного тіла кредиту, однак в силу відсутності боргу у вказаний позивачем період, що підтверджено вказаним вище розрахунком боргу відповідачки за первісним позовом, суд не вбачає підстав для стягнення заборгованості по тілу кредиту. Як вказувалось вище судом, згідно даних розрахунку заборгованості - заборгованість за поточним тілом кредиту відповідача становить 0,00 грн. (а.с.42 Т. 1), а у вказаних Умовах правилах надання банківських послуг (а.с.10-24 Т. 1) , в анкеті-заяві (а.с.8 Т.1) та і довідці про умови кредитування (а.с.9 Т.1) відсутнє поняття «прострочене тіло». Зважаючи на те, що у відповідачки за первісним позовом [PERSON] відсутня заборгованість за поточним тілом кредиту, тому відсутня заборгованість і за рештою позовних вимог. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі №720/1349/19. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги АТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] є необгрутовані та не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому у їх задоволенні слід відмовити. Що стосується зустрічного позову [PERSON] до АТ КБ «Приват Банк» про відновлення залишку коштів на рахунку, зупинення нарахування відсотків та скасування нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, суд зазначає наступне. Позивачка [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що 26 лютого 2011 між нею та АТ «Приват Банк» було укладено кредитний договір б/н відповідно до якої їй було відкрито картковий рахунок. Відповідно до умов угоди № SAMDN 52000074728753 від 21 січня 2013 року вона отримала кредитну картку "Універсальна» за № [NUMBER] , строк дії якої становив до лютого 2020 року. Вказана картка була прив`язана до фінансового номеру телефону [NUMBER] . Окрім того вона має ще дві картки, які також прив`язані до даного фінансового номеру, одна зарплатна а інші для соціальних виплат. Даними картками вона користувалась відповідно до вимог передбачених Умовами і правилами надання банківських послуг, які розміщені на офіційному веб - сайті банку у мережі Інтернет і є невід`ємною частиною договору банківського обслуговування, пін коду та іншу особову інформацію стосовно вказаних карток нікому не передавала. Однак в період часу з 6 по 7 березня 2018 року без її згоди було переведено кошти з її картки в сумі 20205 грн. 56 коп. на рахунок невідомої їй особи. Так як вона не передавала нікому особистих даних та не надавала дозволу на здійснення такої операції, відповідно хтось шляхом шахрайських дій здійснив такий перерахунок, а тому просила суд відновити залишок коштів, що існував до спірної операції, припинити нарахування відсотків та скасувати нараховані проценти, пеню і штрафи. В судовому засіданні позивачка за зустрічним позовом [PERSON] позов підтримала повністю із підстав наведених у ньому та просила його задовільнити у повному обсязі. Представник позивачки за зустрічним позовом, адвокат Нікітюк А.М. в судовому засіданні пояснив, що 26 лютого 2011 року між [PERSON] та АТ «Акцент Банк» було укладено кредитний договір б/н відповідно до якого їй було відкрито картковий рахунок з кредитним лімітом 13000 грн. Останню карту, яку тримала позивач за зустрічним позовом була за № 5168755632363962 та термін її дії становив до лютого 2020 року. Вказав суду на те, що [PERSON] користувалась вище зазначеною карткою відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, пін-код та іншу персональну інформацію щодо цих карток нікому не повідомляла. В період часу з 6 на 7 березня 2018 року з невідомих для позивачки за зустрічним позовом причин, була заблокована її мобільна картка з номером телефону, який був прикріплений до картки АТ КБ «Приват Банк» за якою позивачці було видано кредитну карту із встановленим лімітом 13000 грн. Позивачці 06 березня 2018 року близько 17 год. на телефон прийшло повідомлення з системи «Приват 24» про те, що грошові кошти з накопичувального рахунку перераховані на кредитну картку. Після чого позивачка відразу виявила, що її мобільна картка заблокована. 07 березня 2018 року позивачка звернулась до мобільного оператора «Лайфселл», де їй повідомили, що її сім - картка застаріла та через це перестала працювати та видали нову з таким же номером. Після заміни картки, позивачці зателефонувала жінка та із кредитної спілки «Швидка позика» та запитала чи вона підтверджує оформлення кредиту, на що [PERSON] повідомила, що вона не оформляла жодного кредиту та просила анулювати операцію. Позивачка відразу ж після того як отимала повідомлення від жінки про операцію з її картою, звернулась до відділення банку, де їй повідомили, що в період часу з 6 по 7 березня 2018 року із використанням фінансового номеру [PERSON] , який був прив`язаний до кредитної картки, було переведено кошти в загальній сумі 20205 грн. 56 коп. на кредитну картку, а птім зняті у банкоматі невідомою їй особою. 07 березня 2018 року за фактом незаконного зняття грошових коштів позивачка звернулась до Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області, до ЄРДР були внесені відомості про кримінальне правопорушення за ознаками, передбаченими ч.1 ст.185 КК України. Також 14 квітня 2018 року позивачка направила до АТ КБ «Приват Банк» листа, в якому повідомила про зазначені вище обставини та з проханням зупинити нараховування відсотків на незаконно зняті кредитні кошти та поновити на картковому рахунку кредитний ліміт в розмірі незаконно знятих коштів. Однак Банк залишив її вимоги без задоволення. Крім того, позивачка 18 червня 2019 року зверталась до ТОВ «Лайфсел» щодо зміни та блокування її фінансового номеру телефону [NUMBER] , однак отримала відповідь, що такі дані є інформацією із обмеженим доступом та не можуть будути надані їй. Оскільки позивачка за зустрічним позовом [PERSON] не вчиняла розпорядження Банку щодо списання/перерахування грошових коштів або будь-яких інших дій, що могли призвести до цього, не повідомляла стороннім особам будь-яку інформацію щодо кредитної картки, її номеру, терміну дії, пін-коду тощо, своїми діями не сприяла втраті та незаконному використанню такою інформації, то не повинна нести відповідальність за здійснення незаконних платіжних операцій, а Банк зобов`язаний поновити залишок коштів на рахунку до того стану, в якому він був перед виконанням операцій, та скасувати усі нарахування, здійснені на незаконно зняті грошові кошти. Просив зобов`язати АТ КБ «Приват Банк» відновити залишок коштів на картковому рахунку № [NUMBER] належний [PERSON] до того стану, в якому він перебував перед виконанням операцій в період з 6 по 7 березня 2018 року, тобто станом на 23 год. 59 хв. 5 березня 2018 року; зобов`язати АТ КБ «Приват Банк» припинити нарахування за кредитним договором б/н від 26 лютого 2011 року процентів, комісій, пені та інших штрафних санкцій за користування кредитними коштами внаслідок проведених операцій в період з 6 по 7 березня 2018 року; зобов`язати АТ КБ «Приват банк» скасувати нараховані за кредитним договором проценти, пеню та інші штрафні санкції за користування кредитними коштами внаслідок проведених операцій у вказаний вище період. Представник відповідача за зустрічним позовом, [PERSON] в судовому засіданні, вимоги не визнав повністю та зазначив, що дійсно 26 лютого 2011 року між банком та позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] укладено договір про надання банківських послуг, який складається з підписаної позивачем Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приват Банк». Також позивачка підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг чим підтвердила факт ознайомлення та надання своєї згоди на укладання відповідного договору на визначених в цих документах умовах, зобов`язалась виконувати їх. В період часу з 6 по 7 березня 2018 року з карткового рахунку [PERSON] було здійснено перевипуск картки та знято кошти на загальну суму 20205 грн. 56 коп. Про те, що ці грошові кошти зняті з її рахунку невідомими особами, позивачка повідомила Банк листом 14 квітня 2018 року. Перевіряючи зазначену позивачем інформацію, банком було встановлено, що переказ коштів здійснено за допомогою використання фінансового телефону [PERSON] - [NUMBER] та іншої особистої інформації через систему дистанційного обслуговування клієнтів «Приват-24». Вхід до системи був здійснений під авторизацією [PERSON] із веденням ім`я користувача та паролю. В системі клієнт створює необхідний платіж, вводить тільки йому відомий ключ доступу/пароль і після цього до Банку надходить платіжне доручення, відповідно до якого Банк здійснює переказ коштів. Так, перекази грошових коштів в період часу з 6 по 7 березня 2018 року було ініційовано клієнтом шляхом правильного введення пін-коду та шляхом введення коду авторизації цього платежу (надісланий банком в смс-повідомленні на фінансовий номер телефону вказаний позивачем під час оформлення кредитних карт), які відомі тільки держателю/власнику картки та власнику фінансового телефону. Під час здійснення вказаних переказів, банк діяв відповідно до положень ст.1066, 1068, 1069, 1071 ЦК України, а також Умов та Правил надання банківських послуг, які є складовою відповідного договору між банком та [PERSON] , оскільки здійснив такі операції за розпорядженням клієнта, не маючи права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта, встановлювати будь-які обмеження щодо розпорядження ними. Банком не було допущено жодних порушень, оскільки він правомірно вважав, що це є розпорядженням самої клієнтки [PERSON] і здійснення цих операцій неможливо без знання номеру картки, строку її дії, паролю входу до інтернет сервісу "Приват - 24", фінансового телефону, які клієнт зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам. Також клієнт несе повну відповідальність за операціями, здійсненими з використанням пін-коду, постійного паролю, одноразових паролів, операціями по зміні пін-коду, за несанкціоноване отримання грошових коштів з рахунку третіми особами, в разі якщо його дії чи бездіяльність призвели до втрати електронного платіжного засобу, розголошенню пін-коду або іншої інформації, яка дає можливість ініціювати платіжну операцію. При цьому, після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, клієнт зобов`язаний негайно повідомити Банк. До моменту повідомлення ризик збитків здійснення операцій та відповідальність несе користувач, що передбачено ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». За обставинами справи позивачка повідомила банк про нібито незаконно здійснені в період часу з 6 по 7 березня 2018 року операції з переказу кредитних коштів - 14 квітня 2018 року у зв`язку з чим банк до цього часу не може нести відповідальність за спірні операції. Таким чином, вважає, що немає підстав для покладання на банк відповідальності за здійснені в період часу з 6 по 7 березня 2018 року за картковим рахунком № [NUMBER] спірні операції з переказу грошових коштів і просить в позові відмовити повністю. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. За змістом ст. 3, 6, 627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1,3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно з ч.1,3 ст.1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Згідно з ст.1069 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. При цьому, згідно з ч.1 ст.1087 ЦК України розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Згідно з ч.3 ст.1092 ЦК України, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону. Відповідно до ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі по тексту рішення - Закон №2346-III) переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою; помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі; неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі; платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача; платіжний інструмент - засіб певної форми на паперовому, електронному чи іншому носії інформації, який використовується для ініціювання переказів. До платіжних інструментів належать документи на переказ та електронні платіжні засоби; неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів. Згідно з п.14.12,14.16 ст.14 Закону №2346-III користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Відповідно до п.14.17 ст.14 цього ж Закону Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого законом для розгляду звернень скарг громадян. Строки встановлення емітентом правомірності переказу та повернення на рахунок користувача попередньо списаного неналежного переказу встановлені п.37.2 ст.37 цього Закону (на час встановлення ініціатора та правомірності переказу, але не більше ніж впродовж дев`яноста календарних днів, емітент має право не повертати на рахунок неналежного платника суму попередньо списаного неналежного переказу) Відповідно до п.32.1, 32.3 ст.32 Закону №2346-III Банки несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Банки зобов`язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених п.22.6 ст.22 цього Закону. Зокрема, відповідно до п.22.6 обслуговуючий платника банк у розрахунковому документі зобов`язаний перевірити відповідність номера рахунка платника та коду юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України/реєстраційним (обліковим) номером платника податків/реєстраційним номером облікової картки платника податків - фізичної особи (серії та номера паспорта, якщо фізична особа відмовилася від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та має відмітку в паспорті) і приймати цей документ лише в разі їх збігу. Крім цього, обслуговуючий платника банк перевіряє повноту, цілісність і достовірність цього розрахункового документа в порядку, встановленому нормативно-правовими актами Національного банку України. У разі недотримання зазначених вимог відповідальність за шкоду, заподіяну платнику, покладається на банк, що обслуговує платника. Згідно з п.32.3.2 ст.32 Закону №2346-III, у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором. Відповідно до п.39.1 ст.39 Закону №2346-III суб`єкти переказу зобов`язані виконувати встановлені законодавством України та правилами платіжних систем вимоги щодо захисту інформації, яка обробляється за допомогою цих платіжних систем. Правила платіжних систем мають передбачати відповідальність за порушення цих вимог з урахуванням вимог законодавства України. Відповідно до п.1,5,6-9 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Закон України «Про захист прав споживачів», який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів, застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». В постанові Пленуму Верховного Суду України N 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» зазначено, що оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Суд встановив, що 26 лютого 2011 року між позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого [PERSON] відкрито картковий рахунок № [NUMBER] з кредитним лімітом в розмірі 13000 грн. З Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват - Банку, вбачається, що вона разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, складають між собою договір про надання банківських послуг (а.с.8 Т.1). Згідно з Умовами та Правилами надання банківських послуг (які розміщені на офіційному сайті банку www.privatbank.ua), які є складовою частиною укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг, а саме: п.2.1.1.9.5 не передавати Платіжну картку та / або номер мобільного телефону та / або мобільний телефон, що використовується для Мобільного додатку у користування третім особам, а також:- не повідомляти ПІН, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію,- не передавати Картку (її реквізити) для здійснення операцій іншими особами, вживати необхідних заходів для запобігання втрати, пошкодження, розкрадання Картки;- нести відповідальність за операціями, здійсненими з використанням ПІНа, постійного пароля, одноразових паролів; операціями по зміні ПІНу;- нести відповідльність за розголошення та розповсюдження будь-яких персональних та інших даних, які містять банківську таємницю та впливають на безпеку користування продуктами банку для клієнта; п. 2.1.1.9, 2.1.1.9.10 -зберігати ПІН-код, Коди доступу, Аутентифікаційні дані в таємниці і ні за яких обставин не повідомляти їх третім особам. У разі одержання Клієнтом інформації щодо несанкціонованих операцій з його карткою або при виникненні підозр щодо шахрайства, він повинен якнайшвидше звернутись до Центру клієнтської підтримки Банку за телефонами 3700 (безкоштовно з мобільних в межах України), [NUMBER] (для дзвінків з-за кордону); п.2.1.1.9.11 у разі втрати Картки /ПІНа/ постійного пароля/ одноразових паролів або виникнення у Держателя підозр, що Картка /ПІН/ постійний пароль/одноразові паролі могли бути загублені, або виникнення ризику несанкціонованого використання Картки /ПІНа/ постійного пароля/одноразових паролів Держатель повинен негайно виконати одну з наступних дій:- звернутися до Банку за телефонами 3700 (Безкоштовно з мобільних в межах України), [NUMBER] (Для дзвінків з-за кордону);- звернутися до Банку і заявити про втрату картки (у випадку втрати картки);- якщо Клієнт підключений до мобільного додатку «Приват 24» - виконати дії, необхідні для припинення дії картки відповідно до Керівництва з використання сервісу; п. 2.1.1.9.10 клієнт відповідає за усі операції з карткою, зроблені:- по дату отримання Банком повідомлення від Клієнта про втрату картки включно використовуючи телефон 3700 або через звернення до Банку);- по дату одержання Банком повідомлення про втрату картки, відправленого дистанційними каналами обслуговування; п 2.1.1.9.11 якщо інформація про персональні дані клієнта, PIN-код, реквізити картки стала доступною третім особам, Клієнт повинен негайно сповістити про це Банк за телефонами [NUMBER] , [NUMBER] (Для дзвінків з-за кордону). Для подальшого використання Клієнту необхідно звернутися у відділення Банку для перевипуску картки (карток) та зміни персональних даних що дають доступ до віддаленого управління рахунками клієнта. Згідно з Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банку [PERSON] , як клієнткою було зазначено фінансовий телефон [NUMBER] як такий, за допомогою якого могли здійснюватись всі фінансові/банківські операції за картками (а.с.8). Про те, що вказаний номер є її фінансовим номером, який закріплений за кредитною картокою, зарплатною та картою для виплат вказала і сама позивачка за зустрічним позовом, як у позовній заяві так і в судовому засіданні. Вказані вище обставини не заперечувались сторонами та ними визнані, тому відповідно до ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. З відповіді АТ КБ «Приват Банк» та виписки по картковому рахунку вбачається, що 7 березня 2018 року скориставшись номером мобільного телефону [NUMBER] в системі дистанційного обслуговування клієнтів «Приват - 24» був здійснений випуск картки № [NUMBER] , з якої цього ж дня було знято кошти за допомогою IVR -меню у банкоматі Приват банку на загальну суму 20205 грн. 56 коп. (а.с.161-163, 164 Т. 1). Згідно з Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 7 березня 2018 року за заявою [PERSON] до ЄРДР за №12018250230000483 внесені відомості про кримінальне правопорушення за ознаками, передбаченими ч.1 ст.185 КК України, за фактом того, що невідома особа у невідомому місці вчинила крадіжку грошових коштів з банківської картки [PERSON] , чим спричинила матеріальної шкоди (а.с.166 Т. 1). На момент звернення до суду із зустрічним позовом [PERSON] до АТ КБ «Приват Банку», рішення по кримінальному провадженню не прийняте, про що стверджує позивачка та відомості про його закриття у матеріалах справи відсутні. Позивачка [PERSON] 14 квітня 2018 року звернулась до АТ КБ «Приват Банк» із заявою, відповідно до якої 15 травня 2018 року їй було надано відповідь. Відповідно до вказаної відповіді списання коштів відбулось у зв`язку з порушенням клієнтом Умов і правил надання банківських послуг». Рекомендовано звернутись до правоохоронних органів з метою встановлення осіб, які можуть бути причетні до зняття коштів (а.с.164-165 Т.1 18 червня 2019 року [PERSON] звернулась до ТОВ «Лайфселл» із проханням повідомити його чи були збої та у зв`язку з чим у роботі терміналу в період часу з 6 березня 2018 року по 7 березня 2018 року за номером яким вона користується [NUMBER] та чи було заблоковано сім картку у цей же період часу та чи надано документ особи, яка здійснювала перевипуск картки (а.с.178 Т. 1). Відповідно до листа ТОВ «Лайфселл» від 1 липня 2019 року, абонентський номер [NUMBER] обслуговується в мережі рухомого (мобільного) зв`язку lifecell на умовах передоплати та знеособлено (анонімно), без укладення договору про надання телекомунікаційних послуг в письмовій формі та без реєстрації абонента у оператора. В зв`язку з тим, що запитувана інформація містить в собі охоронювану законом таємницю то надати інформацію за вказаним номером ТОВ «лайфселл» не має можливості (а.с.173 Т.1). Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог [PERSON] . Так, суд виходить з того, що сторони, діючи вільно, на власний розсуд, уклали договір про надання банківських послуг, відповідно до якого позивачці за зустрічним позовом було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна», на яку було встановлено кредитний ліміт в сумі 13000 грн. Наявність цих договірних відносин між сторонами ними не оспорюється і відповідно не підлягає доведенню іншими засобами доказування. 07 березня 2018 року шляхом випуску картки за № [NUMBER] за допомогою фінансового номеру позивачки за зустрічним позовом, в системі дистанційного обслуговування клієнтів «Приват - 24» було переведено кошти із накопичувального рахунку на кредитну карту та знято їх в банкоматі Приват банку, на загальну суму 20205 грн. 56 коп. Таким чином, Банк надав позивачці за зустрічним позовом [PERSON] кредит на зазначену суму, тобто між ними виникли договірні кредитні правовідносини, в силу яких у позивача виник обов`язок повернути кредит та сплатити проценти за користування ним в порядку та строки, встановлені договором. Як встановлено судом і не оспорюється обома сторонами, переказ грошових коштів з карткового рахунку позивача 7 березня 2018 року було здійснено через систему дистанційного обслуговування клієнтів "Приват-24" шляхом вірного введення ім`я користувача і паролю входу (авторизацією клієнта) з використанням фінансового номеру телефону [NUMBER] , який було зазначено [PERSON] під час укладення кредитного договору і який нею станом на час здійснення цих операцій не змінювався, з подальшим зняття готівки в банкоматі Приват Банку шляхом вірного введення паролю. Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка за зустрічним позвом [PERSON] обґрунтовує свої вимоги тим, що розпорядження на переказ грошових коштів, а також на їх зняття вона Банку не давала ні в паперовому, ні в електронному вигляді, будь-яких інших дій, що могли призвести до списання грошових коштів не вчиняла, будь-яку інформацію щодо кредитної картки, в тому числі її номеру, терміну дії, ССV-коду, нікому не повідомляв, грошові кошти були переказані з його рахунку незаконно невідомими особами, про що вона повідомила Банк та правоохоронні органи. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] наголошував на тому, що підставою звернення до суду з цим позовом є порушення ПАТ КБ «Приват Банк» прав позивачки як споживача банківських послуг, яке полягає в тому, що Банк здійснив переказ грошових коштів без розпорядження [PERSON] як платника, не пересвідчився в безпеці таких операцій та не забезпечив збереження грошових коштів. Однак, проаналізувавши вище викладені вимоги законодавства, що регулюють надання банківських послуг, здійснення платіжних операцій, а також умови безпосередньо укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг, оцінивши фактичні обставини справи, суд вважає, що позивачка не надала суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б доводили зазначені нею обставини і слугували б підставою для захисту її прав у визначений ним спосіб - зобов`язати АТ КБ «Приват Банк» поновити залишок коштів на картковому рахунку та скасувати/припинити нарахування процентів та інших штрафних санкцій на кредитні кошти. В силу вказаних норм права та умов договору про надання банківських послуг Банк несе відповідальність за безпідставне списання грошових коштів з рахунку клієнта, порушення правил розрахункових операцій, яке спричинило помилковий переказ грошових коштів. У разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки Банк зобов`язаний негайно відновити залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Перелік підстав списання грошових коштів з рахунку клієнта Банку визначений ст.1071 ЦК України. Так, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Види та форми розпорядження на списання грошових коштів (розрахункових документів) міститься в Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року №221. Розрахункові документи можуть подаватися як на паперових носіях, так і у вигляді електронних розрахункових документів з використанням системи дистанційного обслуговування. Банк, що обслуговує платника із застосуванням систем дистанційного обслуговування, зобов`язаний перевірити відповідність номера рахунку платника і його коду, що зазначені в електронному розрахунковому документі, і приймати цей документ до виконання, лише якщо вони належать цьому платнику. Клієнт не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. За умовами укладеного між сторонами договору ними передбачена можливість здійснення розрахункових операцій як в паперовому, так і в електронному вигляді з використанням системи дистанційного обслуговування «Приват-24». Умови та правила вказують на те, що ідентифікація клієнта для доступу до «Приват -24» здійснюється за допомогою засобів ідентифікації, які передбачені між банком та клієнтом (засоби ідентифікації: номер телефону клієнта, особистий ПІН-код, сукупність цифрових та літерних компонентів тощо). Умови та правила передбачають, що клієнт погоджується, що операції, здійснені з використанням коду доступу до «Приват -24», визнаються вчиненими Клієнтом та оскарженню не підлягають, за винятком випадків, прямо передбачених законодавством України. Також умовами договору визначено обов`язок сторін не розголошувати інформацію щодо персональних даних клієнта та інформацію щодо платіжних засобів, інших даних, необхідних для здійснення платіжної операції. При цьому відповідальність за операціями, здійсненими з використанням ПІНа, постійного пароля, одноразових паролів, операціями по зміні ПІНу несе клієнт. Банк не несе відповідальність за операції, які супроводжуються авторизацією клієнта, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням пін-коду, паролів чи іншої інформації. Як вже зазначалось, операції з переказу грошових коштів з карткового рахунку [PERSON] були здійснені через Інтернет-систему дистанційного обслуговування "Приват-24" шляхом її ідентифікації як клієнта за номером фінансового телефону, ПІН-Коду, одноразових (динамічних) паролів, одержаних на цей фінансовий телефон, тобто із застосуванням електронного платіжного засобу з електронною ідентифікацією (авторизацією) його користувача. Здійснивши авторизацію в системі "Приват-24", випустивши карту та підтвердивши переказ грошових коштів одноразовими паролем, позивачка тим самим в електронному вигляді здійснила розпорядження Банку на переказ грошових коштів. Банк, отримавши розпорядження, здійснив ідентифікацію платника відповідними засобами (номер фінансового телефону, пароль входу, одноразові паролі тощо) за вірно введеними даними, перевірив відповідність розрахункового документу зареєстрованим в системі даним та здійснив відповідні платіжні операції. Жодних порушень з боку Банка під час здійснення таких операцій судом не встановлено. В даному випадку, доводи позивачки [PERSON] та її представника про те, що вона не здійснювала такого розпорядження і що Банк безпідставно списав грошові кошти з її рахунку, суд відхиляє, оскільки вони спростовуються вище зазначеними обставинами. Також суд виходить з того, що користувач звільняється від відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо буде доведено, що він своїми діями чи бездіяльністю не сприяв втраті, незаконному використанню номеру телефону, ПІНу, паролів або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Але жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які б безспірно доводили ці обставини, суду не надано. Так, судом встановлено і це не оспорюється сторонами, що спірні операції були здійснені з використанням фінансового телефону [PERSON] за № [NUMBER] . В судовому засіданні представник позивачки за зустрічним позовом зазначив, що в день здійснення цих операцій номер телефону не працював, з приводу відсутності мобільного зв`язку за вказаним номером позивач до оператора мобільного зв`язку «Лайфсел» в ці дні не звертався. [PERSON] звернулась із заявою лише 18 червня 2019 року (а.с.173 Т.1), тобто пізніше ніж через рік із дати оспорюваних грошових переказів (6,7 березня 2018 року). Крім того, за інформацією ТОВ «Лайфселл» зазначений позивачкою за зустрічним позовом, як фінансовий номер мобільного телефону [NUMBER] за нею, як абонентом на момент здійснення спірних операцій зареєстрований не був (а.с.173 Т.1). Отже, фактично використовуючи номер телефону, який був зазначений як фінансовий, без реєстрації у оператора мобільного зв`язку, тобто знеособлено (анонімно), не здійснивши заходів для підтримання номеру мобільного телефону в актуальному (справному) стані, позивачка [PERSON] , на думку суду, допустила власну недбалість, яка могла сприяти незаконному використанню фінансового телефону, несанкціонованому доступу до її карткового рахунку і здійснення платіжних операцій, відповідальність за які покладається на неї. Крім того, суд враховує, що на даний час факт шахрайських чи інших протиправних дій при здійсненні переказу грошових коштів з карткового рахунку позивачки належними та допустимими доказами не підтверджений. Сам по собі факт внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та проведення досудового розслідування не є доказом вчинення шахрайства з грошовими коштами позивачки за зустрічним позовом. Також суд враховує, що клієнт зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та негайно повідомляти Банк про операції, які не виконувалися ним. До моменту такого повідомлення відповідальність у повному обсязі за всі операції, які до того ж супроводжуються авторизацією, несе саме клієнт. В даному випадку судом встановлено, що про перекази грошових коштів 6 березня 2018 року позивачці стало відомо в цей же день, однак банк про це вона повідомила лише 14 квітня 2018 року, що вбачається із відповіді банку (а.с.164 Т.1). Доказів звернення до Банку 6 чи 7 березня 2018 року (як стверджує позивачка в позовній заяві), в порядку, передбаченому Умовами та Правилами надання банківських послуг, які є складовою укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг, позивачка та її представник суду не надали. Вказані обставини в сукупності свідчать про відсутність порушень прав позивачки [PERSON] з боку відповідача АТ КБ «Приват Банк» при здійсненні 06,07 березня 2018 року платіжних операції з переказу грошових коштів з карткового рахунку [PERSON] і відповідно відсутність підстав для зобов`язання його поновити залишок коштів на рахунку в розмірі, який існував на час здійснення цих операцій, а також зобов`язання відповідача списати, припинити нарахування відсотків, інших штрафних санкцій на заборгованість кредитних коштів, які були отримані шляхом здійснення в період часу з 6 по 7 березня 2018 року переказів грошових коштів з карткового рахунку позивачки. На підставі вище викладеного, в задоволенні позову [PERSON] до АТ КБ «Приват Банк» про відновлення залишку коштів на рахунку, зупинення нарахування відсотків та скасування нарахованих відсотків за користування ними, слід відмовити повністю. Судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на рахунок держави, оскільки позов [PERSON] до задоволення не підлягає, а позивачка звільнена від сплати судового збору. Судові витрати позивача АТ КБ «Приват Банк» слід віднести на його рахунок, оскільки позов до задоволення також не підлягає.

Outcome: dismissed