Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до [PERSON] (далі - Відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРВІАМОНТ» (далі - Відповідач 2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів № Б249-1 від 18.03.2011 року, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.03.2011 між [PERSON] та ТОВ "Інтервіамонт" було укладено договір купівлі-продажу цінних паперів від 18 березня 2011 року № Б249-1. Згідно даного договору [PERSON] придбав у ТОВ "Інтервіамонт" цінні папери, а саме прості векселя: АА 2285601, АА 2285607, АА 22856 від 21 лютого 2011 року на загальну суму 2 139 000 гривень. В подальшому ТОВ "Інтервіамонт" пред`явило до [PERSON] судовий позов про стягнення коштів в розмірі 7 760 000 гривень в якості боргу за укладеним договором купівлі-продажу цінних паперів. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 березня 2018 року по справі № 761/27515/13-ц було задоволено позов ТОВ "Інтервіамонт" про стягнення з [PERSON] суми боргу за договором купівлі-продажу цінних паперів № Б249-1 від 18.03.2011 в сумі 2 139 000, пені в сумі 3 084 350 гривень, 3% річних в сумі 363 220 гривень, інфляційну складову в сумі 2 169 782 гривень та 3 441 гривень судового збору. Позивач вказує, що вказаний договір [PERSON] уклав на власний розсуд та без її згоди. Жодної письмової, усної чи нотаріально посвідченої згоди на розпорядження коштами їхньої сім`ї, які належать їм на праві спільної сумісної власності позивачем не надавалося. Зазначає, що із 14 березня 2010 року проживають із відповідачем 1 однією сім`єю як чоловік та дружина, ведуть спільне господарство та мають спільний бюджет. У них є спільні права та обов`язки один до одного. За цей час в них народилося двоє дітей - [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] [INFO] ). Батьком обидвох дітей є [PERSON] . Даний факт також підтверджено рішенням Калуського міськрайонного суду від 27 травня 2011 року. Відтак, позивач та відповідач 1 проживаають спільною сім`єю як чоловік, дружина та двоє дітей, ведуть спільне господарство та спільний сімейний бюджет. Зважаючи на наведене при укладенні договору купівлі-продажу цінних паперів - Б249-1 від 18.03.2011 року [PERSON] мав отримати згоду позивача як своєї дружини, яка володіє спільною сумісною часткою в сімейному бюджеті. Все майно, в тому числі грошові кошти є їхньою спільною сумісною власністю та підлягають спільному розпорядженню. Позивач стверджує, що як вказано нею вище та буде доведено під час судового розгляду кошти, які вимагає стягнути з [PERSON] ТОВ "Інтервіамонт" є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з вищевикладеним просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу цінних паперів № Б249-1 від 18 березня 2011 укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРВІАМОНТ» предметом купівлі якого були прості векселя: АА 2285601, АА 2285607, АА 22856 від 21 лютого 2011 року. Під час розгляду справи позивач подала уточнену позовну заяву, де зазначила, що укладення договору купівлі-продажу цінних паперів № Б249-1 від 18 березня 2011 року порушує її права як дружини та співвласника спільного майна, оскільки за наслідками укладення договору та винесеним судовим рішенням стягнення звертається на спільне сумісне майно та грошові кошти набуті ними як подружжям за час спільного проживання. У зв`язку з вищевикладеним просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу цінних паперів № Б249-1 від 18 березня 2011 укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРВІАМОНТ» предметом купівлі якого були прості векселя: АА 2285601, АА 2285607, АА 22856 від 21 лютого 2011 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі і просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову не заперечував. Представник відповідача ТОВ «ІНТЕРВІАМОНТ» проти позову заперечував в повному обсязі, подав до суду відзив на позовну заяву, додаткові пояснення, а також заяву про застосування строків позовної давності. В позові просить відмовити. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає до задоволення по слідуючим підставам. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 18.03.2011 між [PERSON] та ТОВ "Інтервіамонт" було укладено договір купівлі-продажу цінних паперів від 18 березня 2011 року № Б249-1. Згідно даного договору [PERSON] придбав у ТОВ "Інтервіамонт" цінні папери, а саме прості векселя: АА 2285601, АА 2285607, АА 22856 від 21 лютого 2011 року на загальну суму 2 139 000 гривень. В подальшому ТОВ "Інтервіамонт" пред`явило до [PERSON] судовий позов про стягнення коштів в розмірі 7 760 000 гривень в якості боргу за укладеним договором купівлі-продажу цінних паперів. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 березня 2018 року по справі № 761/27515/13-ц було задоволено позов ТОВ "Інтервіамонт" про стягнення з [PERSON] суми боргу за договором купівлі-продажу цінних паперів № Б249-1 від 18.03.2011 в сумі 2 139 000, пені в сумі 3 084 350 гривень, 3% річних в сумі 363 220 гривень, інфляційну складову в сумі 2 169 782 гривень та 3 441 гривень судового збору. Вказаний договір [PERSON] уклав на власний розсуд та без згоди позивача. Також судом встановлено, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано - Франківської області від 27 травня 2011 року у справі № 2-о-65/11 р. заяву [PERSON] - задоволено. Встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в період з 14 березня 2010 року по 16 березня 2011 року перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу у будинку [ADDRESS] та в [ADDRESS] . Вказане рішення набрало законної сили 7 червня 2011 року. Крім того, судом встановлено, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 29 жовтня 2020 року у справі № 367/6689/20 заяву [PERSON] - задоволено. Встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в період з 14 березня 2010 року по 01 жовтня 2020 року перебували в фактичних шлюбних відносинах та проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Вказане рішення набрало законної сили 01 грудня 2020 року. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Під час розгляд справи судом встановлено, що основною підставою для визнання укладеного договору купівлі-продажу недійсним в позові визначено порушення презумції спільного сумісного майна визначеного нормами Сімейного кодексу та Цивільного кодексу. У правовій позиції викладеній Верховним Судом України в постанові № 372/504/17 суд чітко описав необхідність отримання згоди другого з подружжя та розпорядження спільним сумісним майном. Верховний Суд України, дійшовши таких правових висновків у зазначених справах, не відступав від правового висновку, викладеного у раніше прийнятій постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12, у якому зазначив, що відповідно до статті 578 ЦК України, а також спеціальної норми - частини другої статті 6 Закону 898-IV майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. За нормами частини четвертої стати 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою недійсності иравочнну. Як вбачається з матеріалів справи та відзиву наданого ТОВ «Інтервіамонт» сторонами не ставиться під сумнів факт перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі та ведення спільного побуту. Відтак, згідно норм Сімейного Кодексу та Цівильного Кодексу України та численних правових позицій ВСУ та Європейського Суду з прав людини все майно набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю та не може бути відчужене будь-яким способом без згоди позивача. У своїх відзивах на позовну заяву ТОВ «Інтервіамонт» наводить різні аргументи, які по своїй суті не мають відношення до даної справи. Так, ТОВ «Інтервіамонт» посилається на те, що [PERSON] укладала також різного роду правочини та наявні судові процеси з даного приводу, що по своїй суті не має значення для даної справи та презумції спільного сумісного майна. Ще однією підставою для відмови в позові ТОВ «Інтервіамонт» вважає необхідність застосування строків позовної давності оскільки вважає, що [PERSON] була поінформована про судові справи, які були між [PERSON] та ТОВ «Інтервіамонт», що не відповідає дійсності та не може бути підставою для відмови в позові. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (ст. 257 ЦК України). Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до норм ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32). наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 р. за заявами № 22083/93. 22095/93 у справі «Стаббінгс та проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 р. за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії») Так, рішення суду по справі № 761/27515/13-ц, на яке посилається ТОВ «Інтервіамонт» було предметом перегляду в апеляційному та касаційному порядку. Так, 09.06.2020 року Верховний Суд України поставив остаточну крапку в довгих судових процесах та підтвердив правомірність стягнення з [PERSON] коштів за укладеним договором купівлі-продажу цінних паперів. Як позивач вже доводила суду про укладення договору купівлі-продажу цінних паперів саме без її згоди стало відомо тільки нещодавно після відкриття виконавчого провадження та звернення стягнення на їхнє спільне майно. Як наводить ТОВ «Інтервіамонт» після укладення договору купівлі-продажу цінних паперів [PERSON] не виконав фінансові зобовязання та розпочалися судові процеси про стягнення коштів з [PERSON] . Відтак, підписання самого договору купівлі-продажу цінних паперів не вплинуло на майновий стан їхньої сім`ї та спільно набуте майно, оскільки матеріальні цінності не вибули із їхньої власності. Крім того, як вже неодноразово було встановлено в численних кримінальних справах, векселя (цінні папери) були фіктивними та не могли породити жодних правових наслідків. Проте, після винесення Верховним судом 09.06.2020 року рішення про стягнення з [PERSON] коштів за спірним договором та відкриття виконавчого провадження відбулося фактичне втручання в спільне сумісне майно. Адже стягнення суми за договором купівлі-продажу цінних паперів буде звернено без розбору на спільне сумісне майно, чим буде порушено вимоги Сімейного Кодексу та Цивільного Кодексу України. Відтак перебіг строку позовної давності варто застосовувати саме з моменту винесення Верховним Судом України рішення та відкриття виконавчого провадження. Адже у разі не підтвердження Верховним Судом України правомірності стягнення з [PERSON] коштів за договором купівлі-продажу цінних паперів було б відсутнє втручання в спільну сумісну власність. Всі інші доводи ТОВ «Інтервіамонт» не мають значення для зясування порушення презумції спільного сумісного майна та не підтверджують факт отримання згоди на укладення договору купівлі-продажу цінних паперів. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначені презумпція може бути спростована й одним із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа ? контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі.Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31?32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Відповідно до ч. 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі вищевикладеного оскільки доводи позовної заяви знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, то суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved