Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

06 травня 2019 року Позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Стислий виклад позицій сторін. Обгрунтування Позивача. 01 лютого 2019 року між ним - Позивачем та [PERSON] було укладено договір позики. Згідно умов договору Позивач передав у власність [PERSON] грошові кошти у розмірі 11 507 847,60 грн. (одинадцять мільйонів п`ятсот сім тисяч вісімсот сорок сім гривень 60 копійок) на умовах безвідсоткової позики. Строк повернення позики був встановлений до 15.03.2019 включно. З метою забезпечення виконання зобов`язання з повернення коштів 22.02.2019 між Позивачем та Відповідачем був укладений договір іпотеки, посвідчений Гусаком Р. Т., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 222, відповідно до якого в іпотеку було передано наступне майно: нежитлове приміщення будівлі корпусу №12, літ. А-4, загальною площею 37017,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартістю 8 373 984, 00 грн. (вісім мільйонів триста сімдесят три тисячі дев`ятсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок); нежитлове приміщення будівлі корпусу №12, літ. А-4, загальною площею 12911,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартістю 3 066 768,60 грн. (три мільйони шістдесят шість тисяч сімсот шістдесят вісім гривень 60 копійок); нежитлова будівля підстанції літ. «Г-1», загальною площею 194,3 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , вартістю 67095,00 грн. (шістдесят сім тисяч дев`яносто п`ять гривень 00 копійок). Позивач зазначив, що у зв`язку з порушенням Відповідачем свого зобов`язання повернути кошти в строк передбачений договором Позивач листом від 18 березня 2019 року повідомив Відповідача про те, що у випадку неповернення Позики у тридцятиденний строк, він буде вимушений звернути стягнення на Предмет іпотеки згідно Договору іпотеки шляхом звернення стягнення в будь-який спосіб, передбачений чинним законодавством України та Договором іпотеки. Даний лист Відповідач отримав 26.03.2019, що підтверджується формою відстеження відправлень Укрпошти. Після отримання повідомлення Відповідач жодних дій щодо виконання свого зобов`язання не вчинив. Обгрунтування заперечень відповідача. Відповідачем [PERSON] у встановлений судом строк письмовий відзив на позовну заяву подано не було. В судовому засіданні уповноважений представник відповідача - адвокат Венгринович М.-Р. М. позовні вимоги позивача визнав. 20 червня 2019 року ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» звернулися із заявою про залучення їх третьою особою, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Після залучення третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування», третьою особою ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» подано самостійну позовну заяву про визнання недійсними договорів, що укладені між позивачем та відповідачем, яку просить розглядати в межах цієї справи № 466/3654/19. Представник Позивача та Відповідача заперечили про прийняття до розгляду в межах справи № 466/3654/19 позовної заяви ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» як третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору з тих мотивів, що між Позивачем та Відповідачем виник спір з приводу невиконання останнім зобов`язань за договором позики, а ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» не є стороною цих зобов`язань, тому позови позивача та третьої особи не є взаємопов`язані, не виникають з одних правовідносин та не стосуються одного предмета спору. Позовна заява ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» прийнята до спільного розгляду в межах справи № 466/3654/19. Стислий виклад позиції третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування». ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» вважають, що договори укладені між Позивачем та Відповідачем порушують законні права та інтереси боржника - ТОВ «Управляюча компанія Львівський автонавантажувач» уповноваженою особою якого є ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування». В обґрунтування своїх вимог ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» посилається на те, що станом на момент укладення договору позики передане в іпотеку майно не перебувало у власності Позичальника, стверджує що умови договору Позики взаємовиключні, умови про гарантії за договором іпотеки суперечать дійсності та актам цивільного законодавства, відсутня згода дружини Іпотекодавця на передання нерухомого майна в Іпотеку. Просить визнати недійними Договір позики від 01.02.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] та Договір іпотеки від 22.02.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т. Обгрунтування заперечень відповідачів. Відповідачем за вказаним позовом - [PERSON] 02 грудня 2019 року подано відзив на позовну заяву третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування», в якому Відповідач вважає що позовна заява ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. На день укладення договору позики [PERSON] був власником частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТАЛУРГ-ПРОМ» вартістю 11 507 847,60 грн., що становить суму позики та заставну вартість предмета іпотеки. В подальшому [PERSON] вийшов зі складу учасників у зв`язку з чим, з ним було проведено розрахунок нерухомим майном, яке було передане в іпотеку. На день укладення договору позики, а саме: 01 лютого 2019 року було досягнуто домовленостей про вихід [PERSON] зі складу учасників та проведення з ним повного розрахунку. На день посвідчення договору іпотеки нерухоме майно належало на праві власності [PERSON] і про наявність будь- яких спорів щодо даного нерухомого майна не було відомо. Дружина Іпотекодавця, [PERSON] , була присутня при укладенні договору іпотеки та до укладення договору надала згоду на передачу в іпотеку нежитлових приміщень. Згода дружини була оформлена нотаріально засвідченою заявою. Вважає, що укладені договори відповідають вимогам, встановленим законодавством, тому, немає жодних підстав для визнання недійсним договору позики укладеного 01.02.2019 між [PERSON] та [PERSON] , та договору іпотеки від 22.02.2019, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т. 06 грудня 2019 року уповноваженим представником відповідача [PERSON] - адвокатом Венгринович М.-Р. М. подано аналогічний до відзиву відповідача [PERSON] , відзив на позовну заяву ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування», в якому зазначила, що вважає позовну заяву ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню з аналогічних підстав. Третя особа [PERSON] , що не заявляє самостійних вимог на предмет спору 15 листопада 2019 року подала на адресу суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, зазначивши, що їй відомі усі обставини справи і у неї відсутні будь-які притензії чи зауваження, вказала, що її права чи інтереси не порушені. (Т.1 а.с.153-154). Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Р. Т. 08 січня 2020 року подав на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі (Т.1 а.с.219), письмових пояснень по суті позовних вимог не подав, до клопотання долучив належно завірену копію договору іпотеки від 22.02.2019 та нотаріально посвідчену копію згоди [PERSON] (Т.1 а.с.220-223). Процесуальні дії у справі. 08 травня 2019 року Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова позовну заяву залишено без руху ( Т.1 а.с.13). 24 травня 2019 року Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження (Т.1 а.с.22). 27 червня 2019 року Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» залучено третьою особою, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ( Т.1 а.с.72). 26 червня 2019 року ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» оскаржило ухвалу судді від 24 травня 2019 року про відкриття провадження у справі. 26 вересня 2019 року Постановою апеляційної інстанції апеляційну скаргу ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» залишено без задоволення (Т.1 а.с. 120-122). 07 листопада 2019 року Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова за клопотанням ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» залучено третьою особою, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] ( Т.1 а.с.150). 19 листопада 2019 року Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова прийнято до розгляду позовну заяву ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування». (Т.1 а.с.180-181). 18 грудня 2019 року Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова задоволено клопотання ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» про залучення третьої особи без самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гусак Р. Т. (Т.1 а.с.119). 10 січня 2020 року Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (Т.1 а.с. 228-229). 10 березня 2020 року Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» про зупинення провадження у справі (Т.2 а.с.72-73). 28 травня 2020 року Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «Управляюча компанія Львівський автонавантажувач» про залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору (Т.2 а.с.153). Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, доводи сторін, оцінка доказів, норми права, що застосовані судом при розгляді спірних правовідносин та висновки суду. Законодавство, що застосоване судом при розгляді спірних правовідносин. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За змістом ст. ст. 11, 15 ЦК України, цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Згідно зі статтею 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, установлених договором або актом цивільного законодавства. Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно вимог ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Згідно із частиною першою статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 589 ЦК України передбачено, що в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів та висновки суду. У судовому засіданні, поясненнями сторін, перевіркою їхніх доводів і обставин справи та дослідженням письмових доказів у справі встановлено наступне. Матеріалами справи підтверджено, що 01 лютого 2019 року між Позивачем та [PERSON] було укладено договір позики. Згідно умов договору позики Позивач передав у власність [PERSON] позику в сумі 11 507 847,60 грн. (одинадцять мільйонів п`ятсот сім тисяч вісімсот сорок сім гривень 60 копійок), що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 414 846,70 (чотириста чотирнадцять тисяч вісімсот сорок шість) доларів США 70 (сімдесят) центів США, згідно офіційного курсу Національного банку України 1 долар = 27,74 гривень. Відповідач зобов`язувався повернути Позивачу готівкою позику в гривнях, що буде еквівалентною 414 846,70 (чотириста чотирнадцять тисяч вісімсот сорок шість) доларів США 70 (сімдесят) центів США згідно офіційного курсу Національного банку України станом на день повернення позики в строк до 15 березня 2019 року включно (Т.1 а.с.6). Укладаючи договір позики, Сторони за домовленістю визначили суму, строк та інші умови. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження факту передачі грошей 01 лютого 2019 року [PERSON] надав розписку. У Розписці зазначено, що згідно п. 1. Договору позики від 01 лютого 2019 року він отримав безвідсоткову позику 11 507 847,60 грн. (Т.1 а.с.224). З метою забезпечення виконання зобов`язання з повернення коштів 22.02.2019 між Позивачем та Відповідачем був укладений договір іпотеки, посвідчений Гусаком Р. Т., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 222, відповідно до якого в іпотеку було передано наступне нерухоме майно: нежитлове приміщення будівлі корпусу № 12 , літ. А-4, загальною площею 37017,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартістю 8 373 984, 00 грн. (вісім мільйонів триста сімдесят три тисячі дев`ятсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок); нежитлове приміщення будівлі корпусу №12, літ. А-4, загальною площею 12911,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартістю 3 066 768,60 грн. (три мільйони шістдесят шість тисяч сімсот шістдесят вісім гривень 60 копійок); нежитлова будівля підстанції літ. «Г-1», загальною площею 194,3 кв.м., розташована за адресою [ADDRESS] , вартістю 67 095, 00 грн.(шістдесят сім тисяч дев`яносто п`ять гривень 00 копійок). (Т.1 а.с.7-8). Дружина Позичальника (відповідача) - [PERSON] надала свою згоду на отримання позики та укладення договору іпотеки, про що було зазначено у заяві від 22 лютого 2019 року, посвідченій Гусаком Р. Т. , приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 126 (Т.1 а.с.223). Дружина Боржника (позивача) - [PERSON] надала свою згоду на укладення чоловіком [PERSON] договору позики, з визначенням усіх умов договору та строків повернення грошових коштів на його розсуд (Т.1 а.с.225). Суд приймає до уваги той факт, що на дату посвідчення договору іпотеки 22 лютого 2019 року нерухоме майно належало на праві власності [PERSON] . Щодо предмета іпотеки відсутні будь-які заборони, обтяження, арешти, рішення суду, що набрали законної сили. Відповідач не повернув суму позики у строк, передбачений договором позики до 15 березня 2019 року. 18 березня 2019 року Позивач листом повідомив Відповідача про те, що у випадку неповернення Позики у тридцятиденний строк, він буде вимушений звернути стягнення на Предмет іпотеки, згідно Договору іпотеки, шляхом звернення стягнення в будь-який спосіб, передбачений чинним законодавством України та Договором іпотеки. Відповідач отримав лист 26.03.2019, що підтверджується формою відстеження відправлень Укрпошти. (Т.1. а.с.13-15). Після отримання повідомлення Відповідач жодних дій щодо виконання свого зобов`язання не вчинив. Відповідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. У судовому засіданні уповноважений представник Відповідача за первісним позовом позов визнала повністю. ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» стверджують, що Позичальник приховав обставину того, що майно, яке повинно бути передане в Іпотеку не належить Позичальнику на праві власності, права та інтереси ТзОВ «Металург-Пром» були порушені так, як станом на 01.02.2019 нежитлові приміщення належали саме цій юридичній особі. Окрім цього ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» стверджують, що договір не спрямований на реальне настання наслідків, оскільки станом на момент його укладення ніхто не знав та не міг знати подальшу долю майна, що є предметом забезпечення за Договором Іпотеки від 22.02.2019, та в тому числі, хто буде його наступним власником зважаючи на вільне волевиявлення вищого органу управління юридичною особою. Згідно наданого відзиву [PERSON] та пояснень його уповноваженого представника, станом на 01.02.2019, день укладення договору позики, Позивач знав, що майно ще не належить [PERSON] на праві власності, однак [PERSON] був учасником ТзОВ «Металургпром» із часткою 11 507 847,60 грн, що рівнозначна сумі позики та вартості предмета іпотеки. Станом на 01.02.2019 [PERSON] вже повідомив Товариство з обмеженою відповідальністю «Металургпром» про свій намір вийти зі складу учасників та знав про розрахунок з ним нерухомим майном в натурі, в подальшому він реалізував цей намір. Між Позивачем та Відповідачем була домовленість про передачу грошових коштів 01.02.2019, умова договору про право власності була прописана формально та у майбутньому часі, оскільки вихід зі складу учасників і перереєстрація права власності займала певний час, тому Сторони домовились укласти договір іпотеки коли майно буде переоформлене безпосередньо на [PERSON] , буде зареєстроване за ним у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що в подальшому було здійснено. Згідно ЗУ «Про іпотеку», власник може передати майно в іпотеку лише за наявності у нього зареєстрованого права власності у встановленому законом порядку. Позивач стверджує, що ніхто ні [PERSON] , ні нотаріус не вводили його в оману, умови договорів були йому зрозумілі і відповідали домовленості сторін. Згідно пояснень представника Відповідача [PERSON] на дату укладення договору позики 01 лютого 2019 року Відповідачу було відомо, що у зв`язку з його виходом зі складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Металургпром» з ним буде проведений розрахунок нерухомим майном на суму 11 507 847,60 грн. (одинадцять мільйонів п`ятсот сім тисяч вісімсот сорок сім гривень 60 копійок). Тому, Позивач надав у позику Відповідачу суму 11 507 847,60 грн. (одинадцять мільйонів п`ятсот сім тисяч вісімсот сорок сім гривень 60 копійок), оскільки на дату укладення договору позики, сторони передбачали передачу в іпотеку нерухомого майна, яке отримає Відповідач. Суд вважає, що укладення договору іпотеки пізніше договору позики не порушує норм чинного законодавства, а передача Товариством з обмеженою відповідальністю «Металургпром» нерухомого майна [PERSON] на суму вартості його частки - 11 507 847,60 грн. (одинадцять мільйонів п`ятсот сім тисяч вісімсот сорок сім гривень 60 копійок) підтверджує існування домовленостей про розрахунок нерухомим майном у зв`язку із виходом зі складу учасників. Посилання ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» на те, що умови договору Позики взаємовиключні, п.8 суперечить п.10, оскільки п. 10 передбачає вирішення спорів в судовому порядку, коли як п. 8 передбачає вирішення спорів шляхом переговорів між Сторонами, а у разі недосягнення взаємних домовленостей шляхом переговорів, спір передається на вирішення суду, не може бути прийняте судом як підстава для визнання договору недійсним. Для укладення договору основне значення мають істотні умови. За договором позики істотною є умова щодо предмета договору. Сторони могли укласти договір позики без включення до нього умов щодо порядку вирішення спору. Згідно пояснень у судовому засіданні уповноваженого представника [PERSON] сторони договору домовились, що усі спори вирішуються ними шляхом переговорів, у разі недосягнення згоди, спори вирішуються в судовому порядку. ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» стверджують, що умови про гарантії за договором Іпотеки суперечать дійсності, оскільки згідно п. 2.1.1 договору іпотеки - «Іпотекодавець гарантує, що Предмет іпотеки знаходиться у його власності, до моменту укладення цього Договору нікому не відчужений, під забороною (арештом), а також заставою, в тому числі податковою, не перебуває, як внесок до статутного капіталу інших юридичних осіб не внесений, судового спору щодо нього немає, прав щодо нього у третіх осіб (за договорами найму, оренди тощо) та інших обтяжень як в межах України, так і за межами України, немає»; згідно п. 2.1.3. «Предмет іпотеки не підлягає вилученню, до нього не пред`явлені і не будуть пред`явлені майнові позови, пов`язані з його вилученням». Ухвалою господарського суду Львівської області прийнято до розгляду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські заводи автомобілебудування» про визнання недійсними результатів аукціону від 07.12.2018 з продажу майна банкрута та застосування наслідків недійсності - визнання недійсними угод, укладених з переможцями аукціону. Серед осіб, що були залучені до справи № 5015/118/11 шляхом постановлення ухвал господарського суду Львівської області є [PERSON] , як поточний власник майна та [PERSON] , як іпотекодержатель майна. Таким чином, щодо нерухомого майна переданого в якості предмета Іпотеки ведуться судові спори по справі № 5015/118/11 з приводу визнання недійсним проведення публічних торгів про реалізацію даного майна, як активів підприємства банкрута, з огляду на це Іпотекодавець вводить в оману Іпотекодержателя, щодо відсутності спору з приводу майна, яке є предметом Договору іпотеки. Згідно відзиву на позовну заяву ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» [PERSON] та пояснень його уповноваженого представника станом на 22.02.2019 - дату укладення договору іпотеки, предмет іпотеки знаходився у власності Іпотекодавця, нікому відчужений не був, про наявність судового спору сторонам відомо не було. У відзиві на позовну заяву третьої особи, Відповідач за цим позовом [PERSON] стверджує, що станом на дату написання відзиву на позовну заяву ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» у нього немає відомостей про те, що він залучений до справи № 5015/118/11, відповідна ухвала йому не надходила, з реєстру судових рішень також не вбачається про таке залучення. Представник Відповідача [PERSON] повідомила суду, що на дату укладення договору позики та договору іпотеки Відповідачу не було відомо про наявність будь- якого спору щодо предмету іпотеки. Таке твердження сторони у судовому розгляді не спростоване. Дослідивши представлені ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» документи (Т.2 а.с.5-25), а саме: копію клопотання про долучення у справу осіб, права яких можуть бути порушені, клопотання подане згідно відмітки про прийняття 08.05.2019 до господарського суду Львівської області в межах справи № 5015/118/11; копію заяви про визнання недійсним аукціону від 07.12.2018 з продажу майна банкрута ТОВ «Управляюча компанія Львівський автонавантажувач»; ухвалу господарського суду Львівської області від 15.05.2019 по справі № 5015/118/11, судом було з`ясовано, що 15.05.2019 [PERSON] було залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. В частині залучення до участі у справі [PERSON] - [PERSON], суд дійшов висновку, що в цій частині клопотання є передчасним. Таким чином, суд приходить до висновків, що [PERSON] не був залучений до участі у справі № 5015/118/11, тому не міг знати про наявність судових спорів щодо предмету іпотеки. [PERSON] було залучено до участі у справі № 5015/118/11 третьою особою 15.05.2019, тобто вже після укладення договору позики та посвідчення договору іпотеки. Враховуючи що договір позики було укладено 01.02.2019, договір іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т. 22.02.2019, про наявність судових спорів щодо предмета іпотеки під час укладення договору позики та посвідчення договору іпотеки сторони могли не знати. ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» стверджують, що договір іпотеки суперечить актам цивільного законодавства, оскільки згідно п. 5.2. договору іпотеки - «Право звернення стягнення на Предмет іпотеки Іпотекодержатель набуває у разі надання Іпотекодавцем недостовірної інформації Іпотекодержателю згідно пункту 2.1. цього Договору, в тому числі при непопередженні Іпотекодержателя про всі відомі Іпотекодавцеві права та вимоги інших осіб на Предмет іпотеки (в т. ч. ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку); згідно п. 5.4. договору іпотеки Сторони домовились про те, що на протязі 3-ох днів з моменту набрання законної сили рішення суду та переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки, Іпотекодавець зобов`язаний передати йому всю технічну та іншу документацію відносно Предмета іпотеки». Стороною Позивача [PERSON] наголошено, що згідно ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Пунк 5.2. договору іпотеки, не суперечить, а відповідає вищевказаній статті закону, оскільки передбачає, що право звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодержатель набуває у разі надання Іпотекодержателю недостовірної інформації іпотекодавцем згідно п.2.1. договору (тобто порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором). Заслухавши пояснення представників сторін, їх доводи та заперечення суд дійшов наступних висновків. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Правовідносини які виникають з договору позики за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Частиною 3 ст. 6 ЦК України унормовано, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. У пункті 9 договору позики сторони засвідчили, що у тексті договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються позики. Згідно п. 12 договору позики сторони підтвердили, що договір підписується ними добровільно, вони розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки. Згідно п. 8.9. договору іпотеки сторони стверджують, що однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать їх особисті підписи на Договорі. В договорі іпотеки визначені права і обов`язки сторін і в тому числі порядок звернення стягнення на предмет Іпотеки. Відповідно до п. 3.1.4. Договору іпотеки Іпотекодержатель має право у випадку невиконання Іпотекодавцем зобов`язань за цим та/або Договором позики звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього Договору. Згідно ч. 3 ст. 18. Закону України «Про іпотеку», іпотечний договір може містити положення, зокрема, щодо визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно п. 5.3. Договору іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем в строк до 15 березня 2019 року зобов`язання за Основним договором, Іпотекодержатель вправі звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Згідно п. 5.6. договору іпотеки визначений цим договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає Іпотекодержателю застосувати інші встановлені законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд не може погодитись з доводами ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування», що в договорі іпотеки сторони погодили позасудовий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. В договорі іпотеки, укладеному між Позивачем та Відповідачем сторони погодили право, а не обов`язок Іпотекодержателя застосувати інші встановлені законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі право Іпотекодержателя звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 3.1.4.; п. 5.3. Договору іпотеки). Договір іпотеки не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, також сторонами не укладався окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Як зазначено в Окремій думці суддів Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19), згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом та розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»). Крім того, у розумінні частини першої статті 6 Конвенції, право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Водночас, особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду. У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи як звернутися до суду, так і право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02) від 08 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia, заява № 48778/99, пункт 25, ЄСПЛ 2002-ІІ). Отже, стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Відповідно до статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9-зп щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України, частини першої статті 55 Конституції України слід розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, що відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене (пункт 2 цього рішення Конституційного Суду України). Тобто, Конституція України гарантує кожному право на судовий розгляд спору за виключенням випадків, у яких законом прямо встановлено обов`язковий порядок досудового врегулювання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Згідно зі статтею 36 Закону № 898-IV, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону № 898-IV; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Тобто законодавець передбачив як можливість набуття у власність предмета іпотеки іпотекодержателем, так і можливість продажу предмета іпотеки на погашення заборгованості за забезпеченим зобов`язанням, якщо сторони у договорі передбачили таке право іпотекодержателя та встановили відповідний порядок реалізації цього права. Саме такі висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18). При цьому право на звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, визначеному у відповідному застереженні не перешкоджає іпотекодержателю застосовувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі і в судовому порядку. Частина перша статті 38 Закону № 898-IV прямо передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві за рішенням суду. Тобто обрання судового чи позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки повністю залежить від волі іпотекодержателя, що є логічним і відповідає принципу диспозитивності. Суд зауважує, що продаж предмета іпотеки іпотекодержателем на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя можливий за сукупності певних обставин: 1) право на такий предмет закріплено у іпотечному договорі чи договорі про задоволення вимог іпотекодержателя; 2) іпотекодержатель виявив свою волю звернути стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку; 3) іпотекодержатель дотримався порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачений у договорі. Разом з тим, звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки не пов`язане з дотриманням досудових процедур, як не залежить і від того, чи передбачено таке право у договорі іпотеки. Суд вважає, що оскільки законом установлено вказаного способу звернення стягнення на предмет іпотеки як в судовому (примусовому), так і в досудовому порядку, кваліфікація його лише як позасудового способу звужує дійсний зміст вказаної норми, чим порушуються право особи на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене. Враховуючи зазначене вище та наявність в іпотекодержателя закріпленого законом права на звернення до суду із вказаною вимогою, є реалізацією іпотекодержателем свого права на продаж предмета іпотеки шляхом надання йому права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві може відбуватися, в тому числі й за рішенням суду, зокрема в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. В іншому випадку це спотворює вимоги закону, а саме частини першої статті 38 Закону № 898-IV та фактично змінює його положення (правила), що є недопустимим, оскільки у такому разі з`являються нові правила, які не приймалися уповноваженим законодавчим органом державної влади, яким є Верховна Рада України, та протирічить закону, що прийнятий у встановленому порядку, та забезпечує захист прав іпотекодержателя і сформульований з дотриманням вимог як статті 6 Конвенції, так і статті 64 Конституції України. На переконання суду відсутні підстави для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року (провадження № 6-3034цс16), та підтримуємо висновок, що обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист і не впливає на можливість особи звернутися до суду, оскільки вони не є обов`язковим досудовим порядком урегулювання спору у розумінні статті 124 Конституції України. Згідно висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05.04.2017 року №6-3034цс16, відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Отже, аналіз положень статей 33, 36-39 Закону дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Обрання певного способу правового захисту є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Звертаючись до суду з позовними вимогами, Позивач обрав судовий спосіб захисту порушених прав щодо виконання позичальником грошових зобов`язань, забезпечених іпотекою, та просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку». У разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», резолютивна частина рішення суду повинна відповідати вимогам статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» і в ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. За змістом частини п`ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку», дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. Згідно частини шостої 38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Суд не може прийняти до уваги доводи ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» щодо «аномального» розміру суми позики 11 507 847,60 грн. (одинадцять мільйонів п`ятсот сім тисяч вісімсот сорок сім гривень 60 копійок). Укладаючи договір позики, Сторони реалізували принцип свободи договору та визначили за домовленістю суму позики, строк та інші умови. Доводи ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» щодо «аномального» розміру суми позики спростовані поясненнями представників Відповідача та Позивача, а також дослідженими судом матеріалами. Відповідно до ст. 44 Закону України Про нотаріат від 2 вересня 1993 року № 3425 -XII, під час посвідчення правочинів нотаріус встановлює дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Згідно ст. 55 Закону України "Про нотаріат", угоди про заставу майна, що підлягає реєстрації, крім випадків, встановлених статтею 38 Закону України "Про іпотеку", посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При посвідченні угод про заставу нерухомого майна нотаріусом перевіряється відсутність будь-якої заборони відчуження або арешту майна. Відповідно до вимог Закону України "Про нотаріат", при посвідченні договору іпотеки нотаріусом здійснювалась перевірка предмету іпотеки, і згідно Витягів за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до ДРРП від 22.02.2019, Інформаційних довідок від 22.02.2019, актуальна інформація про обтяження, іпотеки, інші речові права стосовно Предмета іпотеки відсутня. Під податковою заставою, згідно з витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 22.02.2019, Предмет іпотеки не перебуває. (п.2.1.1. договору іпотеки). В обґрунтування визнання договорів недійсними представники ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» стверджують, що в іпотеку передано майно, яке не належить Іпотекодавцю, комунікації та обладнання, а в п. 1.3. договору іпотеки вказано, що «Іпотека розповсюджується на всі приналежності Предмету іпотеки, на всі наземні та підземні комунікації, багаторічні насадження (за наявності) та на всі невід`ємні від майна поліпшення, складові частини, внутрішні системи, що існують на момент укладання Договору та можуть виникнути в майбутньому. Всі зроблені Іпотекодавцем в період дії цього Договору всілякого роду поліпшення, реконструкційні роботи, зміни, доробки тощо автоматично стають предметом Договору - Предметом іпотеки, - і не потребують внесення змін до Договору». Дослідивши договір іпотеки, заслухавши пояснення представника Позивача та Відповідача, суд приходить висновків, що сторони погодили передачу в іпотеку нерухоме майно, що є складною річчю в розумінні ст. 188 Цивільного кодексу України, а саме: - нежитлове приміщення будівлі корпусу № 12 , літ. А-4, загальною площею 37017,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартістю 8 373 984, 00 грн. (вісім мільйонів триста сімдесят три тисячі дев`ятсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок) (Предмет іпотеки-1); - нежитлове приміщення будівлі корпусу №12, літ. А-4, загальною площею 12911,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартістю 3 066 768,60 грн. (три мільйони шістдесят шість тисяч сімсот шістдесят вісім гривень 60 копійок) (Предмет іпотеки-2); - нежитлову будівлю підстанції літ. «Г-1», загальною площею 194,3 кв.м., розташована за адресою [ADDRESS] , вартістю 67 095, 00 грн.(шістдесят сім тисяч дев`яносто п`ять гривень 00 копійок) ( Предмет іпотеки- 3). Як зазначено в п. 1.3. Предмет іпотеки становить: Предмет іпотеки-1; Предмет іпотеки-2; Предмет іпотеки-3. Положення договору щодо комунікацій є загальним положенням договору іпотеки, оскільки за загальним правилом разом з нерухомим майном в іпотеку передаються комунікації, багаторічні насадження (за наявності) та всі невід`ємні від майна поліпшення. Сторони договору іпотеки погодили передачу в іпотеку Предмета іпотеки, а саме: Предмет іпотеки-1; Предмет іпотеки-2; Предмет іпотеки-3. В договорі іпотеки не зазначено про передачу в іпотеку будь-якого обладнання. Доводи ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» щодо суперечності окремих пунктів договору не можуть бути прийняті судом, оскільки не впливають на суть самого договору та не можуть бути підставою для визнання договору недійсним. Згідно ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором позики істотною є умова щодо предмета договору. Мета отримання позики не відноситься до істотних умов договору та не бажає бути розголошена Позичальником. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 589 ЦК України передбачено, що в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним. ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» не представлено доказів, які спростовують вимоги Позивача. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях та гіпотезах. Згідно ст. 78 ЦК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до вимог ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на Позивача.

Outcome: approved