Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

У зв'язку з тим, що між ВАТ "Універсал Банк" (правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк") та [PERSON] було укладено кредитний договір № 019-2900/756-0899 від 28.12.2007 року, згідно якого відповідачу надано кредит у розмірі 153009,00 швейцарських франків, процентна ставка 29,85% річних з терміном повернення 10 грудня 2037 року, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договори поруки № 019-2900/756-0899-Р, № 019-2900/756-0899-Р/1, № 019-2900/756-0899-Р/2, згідно до яких останні поручилися за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань по вищевказаному кредитному договору, позивач виконав свої зобов'язання, однак відповідач не виконував взяті на себе обов'язки по погашенню кредиту, рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2010 року з відповідача було стягнуто борг в сумі 1168105,75 гривень, проте дане рішення на дату звернення позивача з даним позовом не виконане та відсутні жодні платежі, спрямовані на погашення боргу, позивач звернувся з даним позовом до суду та просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по нарахованим відсоткам та підвищеним відсоткам в сумі 2202317,45 гривень, суму боргу у вигляді інфляційних витрат за час прострочення виконання грошових зобов'язань в сумі 584052,88 гривень, три відсотки річних в сумі 105129,52 гривень та судові витрати по справі. Представник відповідача [PERSON], адвокат [PERSON], подала від імені [PERSON] до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ "Універсал Банк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним кредитного договору та додаткових угод до нього, яку мотивує тим, що при укладання кредитного договору № 019-2900/756-0899 від 28 грудня 2007 року, відповідно і додаткових угод до нього № б/н від 10 квітня 2009 року та від 17 квітня 2009 року не було досягнуто в належній формі згоди з усіх істотних умов договору, банком не виконано всіх належних імперативних норм і вимог закону, що порушує право позичальника, як споживача послуг, просить визнати порушеним право [PERSON] - споживача фінансових послуг, визнати недійсним вищезгаданий кредитний договір та додаткові угоди до нього № б/н від 10 квітня 2009 року та від 17 квітня 2009 року, відшкодування судових витрат здійснити за рахунок відповідача. В ході розгляду справи, позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] подали заяву про залишення зустрічного позову без розгляду і ухвалою Рівненського районного суду від 18 жовтня 2018 року зустрічний позов [PERSON] до ПАТ "Універсал Банк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг та визнання недійсним кредитного договору та додаткових угод до нього залишено без розгляду. В судовому засіданні представники позивача ПАТ "Універсал Банк", спочатку Ганенко О.І., потім Федорчук О.В., позов підтримали, просили його задоволити, оскільки є рішення суду, яким солідарно з відповідачів стягнено борг, проте воно не виконується, а отже дія правочину не припинена і стягненню підлягають заборгованість по нарахованим відсоткам та підвищеним відсоткам, сума боргу у вигляді інфляційних витрат за час прострочення виконання грошових зобов'язань та три відсотки річних. В останнє судове засідання представник позивача Федорчук О.В. не з'явився, подав клопотання про відкладення слухання справи, оскільки він у відрядженні. Але враховуючи, що це було повторне аналогічне клопотання, доказів відрядження до клопотання не було долучено, враховуючи думку представника відповідача, суд дійшов висновку про можливість завершення розгляду справи у відсутності представника позивача. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, хоча про слухання справи були повідомлені своєчасно і належним чином, проте адресовані їм конверти повернулися до суду з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання". Причину неявки відповідачі суду не повідомили і від них не надійшло клопотань про відкладення розгляду справи. Суд визнав неявку відповідачів до суду неповажною. З врахуванням наведених вище обставин, враховуючи, що в судове засідання з'являлися представники [PERSON], суд вирішив, що є можливим проведення розгляду справи за відсутності відповідачів. В судовому засіданні представники відповідача [PERSON], спочатку адвокати [PERSON] і [PERSON], в останніх засіданнях [PERSON], позов не визнали. Від [PERSON], як представника відповідачів [PERSON] та [PERSON], до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності, яку він мотивує тим, що ухваленим 07 грудня 2010 року рішенням Рівненського районного суду у справі № 2-1255, за позовом ПАТ "Універсал Банк" до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за тим же кредитним договором в солідарному порядку було стягнуто з відповідачів на користь банку заборгованість (всю суму основної заборгованості по тілу кредиту, нараховані банком проценти за користування кредитом включно до 23 лютого 2010 року та неустойку) в сумі 1168105,75 та вирішено питання відшкодування судових витрат. Відтак, вважає, що перебіг позовної давності для кредитора розпочався з 24 лютого 2010 року та закінчився відповідно 24 лютого 2013 року, а отже у позові слід відмовити повністю за сплином строку позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 28 грудня 2007 року між ВАТ "Універсал Банк" (правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк") та [PERSON] було укладено кредитний договір № 019-2900/756-0899, згідно якого банк надав кредит в розмірі 153009,00 швейцарських франків, зі сплатою 29,85% річних за користування кредитними коштами, з терміном повернення 10 грудня 2037 року. В забезпечення виконання зобов'язань, 28 грудня 2007 року між позивачем та [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договори поруки № 019-2900/756-0899-Р, № 019-2900/756-0899-Р/1, № 019-2900/756-0899-Р/2, згідно яких останні поручилися за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань по вищевказаному кредитному договору. У зв'язку з тим, що відповідачі не належним чином виконували свої договірні зобов'язання, ПАТ "Універсал Банк" скористався своїм правом достроково вимагати повернення усієї суми кредиту та нарахованих відсотків, звернувся з відповідним позовом до суду та рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2010 року по справі № 2-1255/2010 з відповідачів було стягнуто солідарно заборгованість по кредитному договору № 019-2900/756-0899 від 28 грудня 2007 року в сумі 1168105,75 гривень. Оскільки рішення Рівненського районного суду Рівненської області у вищезгаданій справі є невиконаним та відсутні жодні платежі, спрямовані на погашення боргу, 10 червня 2015 року ПАТ "Універсал Банк" звернулося до суду з даним позовом. Таким чином, позивач в зв'язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов договору, змінив строк виконання зобов'язання за кредитним договором з 10 грудня 2037 року на березень 2010 року та мав право звернутися до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості. Таким правом позивач скористався і його позовні вимоги були задоволені повністю рішенням суду від 07 грудня 2010 року. Після зміни строку виконання зобов'язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою кредитора, позичальник був зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної у вимозі дати й усі наступні щомісячні платежі за графіком після письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості не підлягали виконанню. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року (№ 6-1707цс15 та № 6-249цс15). Таким чином, після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію та позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором, оскільки, нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строком дії кредитного договору не передбачено. Суд враховує подану представником відповідача заяву про застосування строків позовної давності і той факт, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, як це передбачено ст.267 ЦК України. Порядок відліку позовної давності наведено у ст.261 ЦК України, зокрема відповідно до ч.1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З моменту ухвалення вищезгаданого рішення суду, яким вирішено спір сторін щодо боргових зобов'язань відповідачів, правовідносини сторін перейшли в іншу площину, а саме: площину виконання судового рішення. Ці правовідносини врегульовані спеціальним Законом України "Про виконавче провадження". Крім того, згідно положень абзацу 2 пункту 17 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, і не надає права на нарахування і отримання відсотків за кредитним договором (нарахування і отримання яких можливо лише у разі стягнення коштів за виконавчим написом нотаріуса, згідно положень абзацу 3 пункту 17 Постанови Пленуму ВССУ № 5). За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по відсотках та підвищених відсотках в сумі 2202317,45 гривень не підлягає до задоволення. Таким чином, після ухвалення рішення суду від 07 грудня 2010 року про стягнення суми боргу, позивач має право лише на отримання інфляційного нарахування на суму боргу, виражене в національній валюті та на три проценти річних від простроченої суми боргу, згідно положень ст.625 ЦК України. Згідно ст.625 ЦК України про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, суми боргу з урахуванням інфляційних втрат, вбачається, що дане положення закону може бути застосоване кредитором до боржника виключно тільки в разі, якщо валютою виконання зобов'язання є гривня, оскільки, визначення в договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті унеможливлює врахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 27.01.2016 року у справі № 6-771цс15. Враховуючи, що кредитний договір був виражений в швейцарських франках, то в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 584052,88 грн. слід відмовити. Щодо позовної вимоги про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошових зобов'язань, то оскільки таке прострочення є триваючим правопорушенням, то суд вважає, що дана позовна вимога є обґрунтованою і підлягає до задоволення. Суд погоджується з розрахунками трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, який був наданий позивачем. Згідно поданого розрахунку про стягнення 3% річних, позивач просить їх стягнути за період з 18 травня 2012 року по 18 травня 2015 року, тобто в межах строку позовної давності, а отже дана позовна вимога підлягає до задоволення. На думку суду є необґрунтованим посилання представника відповідача про застосування строків позовної давності до цієї вимоги, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, відповідно право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення. Таку ж думку виклав Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 14 лютого 2018 року по справі № 564/2199/15-ц (провадження № 61-2404св18). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення лише в частині стягнення трьох відсотків річних, що становить суму 105129,52 грн., а в решті позовних вимог позов задоволенню не підлягає. В зв'язку з частковим задоволенням позову, відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідачів належить стягнути судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed