Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

Позивачка вернулася до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просить: встановити факт того, що вона та [PERSON] , який помер [INFO] , проживали однією сім`єю, як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період з 10 січня 2002 року по 19 січня 2018 року, встановити факт прийняття нею спадщини після померлого [PERSON] , визнати, що легковий автомобіль Седан, 2008 року випуску, марки «Chery Amulet», державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова, арми) [NUMBER] , чорного кольору, є спільною сумісною власністю її та [PERSON] , визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного легкового автомобіля, що є спільною сумісною власністю подружжя, та визнати за нею право власності на 1/2 частку зазначеного автомобіля в порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON] . В обґрунтування заяви посилається на те, що 10 січня 2002 року вона познайомилася з [PERSON] , з яким вирішили проживати разом однією сім*єю. З того часу вони проживали однією сім*єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, формували сімейний бюджет, мали взаємні права та обов*язки подружжя, купували за спільні кошти майно для спільного користування. 04 червня 2008 року [PERSON] вселився та зареєструвався в належний їй житловий будинок [ADDRESS] , де проживав до дня смерті - [INFO] . У липні 2008 року для спільного користування за спільні кошти вони з [PERSON] придбали легковий автомобіль Седан, 2008 року випуску, марки «Chery Amulet», який за їхньою спільною згодою був зареєстрований на [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема на легковий автомобіль Седан, 2008 року випуску марки, «Chery Amulet». За життя спадкодавець своїм майном не розпорядився. Вважає, що вона є спадкоємцем 4 черги згідно ст.1264 ЦК України, як особа, яка проживала із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Вона зверталася до нотаріуса з метою оформлення спадщини, але нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] у зв`язку з відсутністю доказів підтвердження факту родинних або інших відносин зі спадкодавцем. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є його дочка [PERSON] , відповідачка у справі, яка з батьком родинні стосунки не підтримувала, не доглядала його та не підтримувала матеріально. За життя спадкодавець постійно проживав та був зареєстрований в її будинку. Вони спільно вели господарство, мали спільний бюджет. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та пояснила, що більше 20 років проживала з [PERSON] однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, а саме з 1998 року до [INFO] , тобто по день смерті [PERSON] . У них був спільний бюджет, разом виховували її двох неповнолітніх на той час дітей від першого шлюбу:1990 року народження та 1992 року народження, які проживали з ними. Вона розірвала шлюб 25.02.1998 року, а [PERSON] розлучився з дружиною 16.02.2000 згідно актового запису № 34. У 2000 році вона продала належну їй однокімнатну квартиру та разом вони придбали будинок по [ADDRESS] і за спільні накопичені кошти у липні 2008 року вони купили автомобіль для спільного користування. Вони були працевлаштовані, отримували зарплату, яку вносили у спільний бюджет. Вони вели спільне господарство, обробляли земельну ділянку, піклувалися один про одного і їх відносини були притаманні сімейним стосункам подружжя. Представник позивачки - адвокат Дорошенко Г.М. у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачка в черговий раз до суду не з*явилася, повідомлена шляхом оголошення на веб-сайті судової влади, не подала до суду відзив на позов та заяву про розгляд справи за її відсутності, направлені на її адреси рекомендовані повідомлення повернуто суду з відміткою органу поштового зв*язку «по закінченню терміну зберігання» або «адресат відсутній», що відповідно до практики Верховного Суду є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, тому відповідно до ст.280 ЦПК України суд вирішив справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши ухвалу про заочний розгляд справи. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що з [PERSON] знайома більше 20 років.Весь цей час остання проживала однією сім`єю, як жінка та чоловік з [PERSON] , мали спільний бюджет, вели спільне господарство. У 2000 році [PERSON] продала належну їй квартиру, та разом за нокопичені кошти вони придбали житловий будинок по [ADDRESS] , де вона допомагала робити їм ремонт. Вони разом купили автомобіль, вели спільне господарство, обробляли земельну ділянку. До дня смерті [PERSON] у 2018 році вони мали спільні права і обов*язки як подружжя. Суд, заслухавши пояснення позивачки, представника позивача, показання свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Виходячи з наведених норм, кожна людина має право на сімейне життя, при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно вимог ч. 4 ст.3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Встановлення вказаного факту позивачці необхідно для реалізації положень ст. 74 Сімейного кодексу України. Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс12). Відповідно до Хартії прав сім`ї сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини при розгляді справи зауважив, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям. У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного Кодексу України. Вирішуючи спір між сторонами по справі, суд також враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц, згідно з якою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] у досліджуваний період у зареєстрованому шлюбі не перебували, що підтверджується листом Ніжинського МВ ДРАЦС від 23.08.2019 та копією свідоцтва про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с.16, 68). Позивачка зазначила, що вона проживала разом з [PERSON] у період з 2000 року по [INFO] , тобто до його смерті, за місцем її проживання, вони разом вели спільне господарство, вели спільний побут, разом купували продукти харчування, оплачували комунальні послуги, мали спільний бюджет, мали спільні взаємні права та обов`язки. Це підтвердила допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . [INFO] в м.Ніжині Чернігівської області помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.8). За життя [PERSON] був зареєстрований по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Ніжинської міської ради та домовою книгою (а.с.9,10-12). Після його смерті залишився автомобіль марки «Chery Amulet», державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова, арми) [NUMBER] , чорного кольору, 2008 року випуску, який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 23.07.2008 зареєстрований за [PERSON] (а.с.13). Позивачка [PERSON] після смерті [PERSON] звернулася із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса на підставі статті 1264 ЦК України, як особа яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. В матеріалах справи мається постанова приватного нотаріуса Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Зеленського В.В. про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] у зв`язку з відсутністю доказів підтвердження факту родинних або інших відносин зі спадкодавцем (а.с.14). Даючи оцінку вищезазначеним доказам, у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні було достовірно встановлено, що [PERSON] та [PERSON] познайомилися більш ніж десять років потому та з 2000 року стали проживати однією сім`єю в будинку по [ADDRESS] , належному позивачці, велии спільне господарство, мали спільний побут, разом відпочивали, дбали один про одного. На думку суду, в стосунках [PERSON] та [PERSON] наявні ознаки шлюбних стосунків. Отже, позовні вимоги [PERSON] в частині встановлення факту спільного проживання її та [PERSON] як жінки та чоловіка без шлюбу на день його смерті знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Позивачка просить встановити факт її проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 10 січня 2002 року по [INFO] . Однак, слід зазначити, що інститут фактичних шлюбних відносин введений у національне законодавство Сімейним Кодексом України, який набрав чинності 01.01.2004. Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Згідно пункту 1 Розділу VII СК України цей Кодекс набирає чинності з набранням чинності Цивільним Кодексом України. Пунктом першим Прикінцевих і перехідних положень ЦК України встановлено, що цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року. Таким чином, норми ст.74 СК України розповсюджуються на правовідносини, які виникли чи існували з 01 січня 2004 року. Оскільки наявними в матеріалах справи доказами доведено проживання сторін однією сім`єю з 2000 року, то цей факт має бути встановлений саме з 01 січня 2004 року, тобто з дня набрання чинності СК України. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. За змістом ст. 60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається, крім іншого, і спільністю участі чоловіка, жінки коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування ст. 74 СК України у системному зв`язку зі ст. 60 СК України при вирішення спору щодо визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен встановити джерело його набуття. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. В судовому засіданні встановлено, що в період проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, а саме: 23 липня 2008 року був придбаний легковий автомобіль седан-В марки «Chery Amulet», державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова, арми) [NUMBER] , чорного кольору, 2008 року випуску, зареєстрований на [PERSON] . Вказана обставина підтверджуються копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Відповідно, майно придбане в період спільного проживання, визнається спільною сумісною власністю згідно з вимогами ст. 74 СК України. Згідно ч. 1 та 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторони по справі не надали жодного доказу на підтвердження того, що вказаний автомобіль був придбаний за особисті кошти [PERSON] . Тому вказаний автомобіль був набутий у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] право спільної сумісної власності на зазначений автомобіль припинилось та позивачка набула право власності на 1/2 частку автомобіля. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя, визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Згідно роз`яснень, що містяться у п.21 постанови від 30 травня 2008 року №7 Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування ", при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини ( четверта черга спадкоємців за законом ), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка ( чоловік ), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Таким чином, підлягають встановленню як факт проживання позивачки однією сім`єю разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, так і тривалість такого проживання - що найменше п`ять років. Для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків. Така правова позиція висловлена в постанові ВС від 21.03.2019 у справі № 461/4689/15-ц. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вимогами статтей 1216, 1217, 1218, 1220, 1221, 1222 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Стаття 1258 ЦК України визначає черговість спадкування за законом, коли спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У четверту чергу право на спадкування за законом згідно вимог статті 1264 ЦК України мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони покликалися як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку, що відносини, які склалися між позивачкою та спадкодавцем [PERSON] слід розцінювати як сімейні, оскільки встановлені обставини, які б засвідчували реальність сімейних відносин, кі склалися між останніми та факт проживання позивачки та спадкодавця однією сім`єю більше п`яти років, а отже наявні підстави, передбачені статтею 1264 ЦК України, для визнання позивача спадкоємцем останньої четвертої черги. Але суд враховує, що в матеріалах справи мається спадкова справа, у якійц міститься заява [PERSON] , відповідачки по справі, як спадкоємиці першої черги про прийняття спадщини після смерті її батька [PERSON] . За таких обставин, встановлення факту проживання позивачки [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини не має юридичних наслідків, зокрема у праві на спадкування за законом, оскільки згідно ч.2 ст.1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлних статтею 1259 цього Кодексу. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Частиною 1 та п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. При поданні позову до суду [PERSON] сплачено 3073,60 грн судового збору за три позовні вимоги немайнового характеру та одну позовну вимогу майнового характеру, що підтверджується наданими нею квитанціями.

Outcome: partial