Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницького обласного управління звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 08.08.2008 року між банком та [PERSON] укладено договір відновлювальної кредитної лінії №60, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 25\~000,00 доларів США строком до 08.08.2018 року зі сплатою 16,5% річних. В забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань 13.08.2008 року між банком та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки, згідно якого предметом іпотеки є квартира [ADDRESS]. Внаслідок порушень позичальником договірних зобовязань, згідно умов кредитного договору та чинного законодавства України, банк звернувся до суду з вимогою до позичальника та поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 30.11.2009 року з позичальника та поручителя стягнуто прострочену заборгованість в розмірі 1511,62 доларів США. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 17.05.2011 року з позичальника та поручителя солідарно стягнуто на користь банку заборгованість в сумі 32 202,47 доларів США. Однак, дане рішення суду не виконане, заборгованість не погашена. Станом на 01.12.2016 року сума заборгованості за кредитним договором становить 93 202,34 доларів США, з яких: 25\~000,00 доларів США основний борг, 17706,71 доларів США відсотки за користування кредитом, 50495,63 долари США - пеня. Крім того банком нараховані 3% річних в розмірі 5080,83 доларів США. За викладених обставин позивач просить в рахунок погашення цієї заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] шляхом продажу будь-якій особі за договором купівлі-продажу за ціною визначеною субєктом оціночної діяльності на момент укладення договору з наданням банку всіх необхідних повноважень, виселити відповідачів з квартири та надати в оперативне управління предмет іпотеки до моменту продажу. Представник позивача у судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечував щодо проведення заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не зявилися, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, а том суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозвязку, приходить до наступного. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами ЦК України, зокрема щодо кредиту та виконання зобовязань, а також Законами України «Про іпотеку», «Про заставу». Судом встановлено, що 08.08.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України (правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України») та [PERSON] укладено договір відновлювальної кредитної лінії №60, відповідно до якого відповідачу в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності надані кредитні ресурси в сумі 25\~000,00 доларів США строком до 08.08.2018 року зі сплатою 16,5% річних за користування кредитом ( а.с 5-8). На забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором між ВАТ «Державний ощадний банк України (правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України») та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 13.08.2008 року укладений договір іпотеки, відповідно до якого предметом іпотеки є квартира під номером 23, що знаходиться в будинку під номером 10 по вул. Станіславського у м. Вінниці, загальною площею 58,9 кв. м, житловою 35,4 кв. м. Предмет іпотеки належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 12.11.2002 року на підставі рішення від 12.11.2002 року №1744, зареєстрованого 02.12.2002 року в КП «ВООБТІ» за реєстровим №1670/49883 в реєстровій книзі №563. (а.с. 9 11, 157 - 164). Позивач свої зобовязання щодо видачі кредиту виконав. Проте позичальник свої зобовязання, обумовлені договором не виконав. Рішенням Замостянського районного суду м.Вінниці від 30.11.2009 року по справі №2-4025/09 за позовом Прокурора м.Вінниці в інтересах держави в особі ВАТ «Державний ощадний банк України» філії Вінницьке міське відділення №8672 до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, стягнуто солідарно прострочену заборгованість в розмірі 12088,43 грн. Рішенням Замостянського районного суду м.Вінниці від 17.05.2011 року по справі №2-477/11 за позовом Прокурора м.Вінниці в інтересах держави в особі ВАТ « Державний ощадний банк України» ТВБВ філії Вінницьке обласне управління до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь банку заборгованість станом на 17.01.2011 року в розмірі 32\~202,47 доларів США, що еквівалентно 256019,29 грн., з яких: 25\~000,00 доларів США основна сума боргу, 6443,04 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитними коштами, 759,43 доларів пеня. (а.с. 26 28). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішення суду до цього часу не виконане, зворотного судом не встановлено. Заборгованість за даним кредитним договором не погашена, позичальник продовжує користуватися коштами, а тому банк продовжує нарахування відсотків за користування відповідачем неповернутою частиною кредиту та пені за триваюче неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором. Такі дії позивача відповідають вимогам чинного законодавства та умовам договору. Відповідно до п. 5.2 кредитного договору при порушенні зобовязання по поверненню кредиту, погашенню процентів за користування кредитом позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, але не менше денної відсоткової ставки за користування кредитом, від суми несплаченого платежу за кожен день прострочення. З аналізу положень ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, суд доходить висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Відповідна Правова позиція висловлена Верховним Судом України в справі №6-1206цс15 від 23.09.2015 року, яка в силу положень ст.360-7 ЦПК України є обовязкова до застосування. Станом на 01.12.2016 року заборгованість за кредитним договором становить 93\~202,34 доларів США, що еквівалентно 2 511 977,77 грн., з яких: сума основного боргу 25000,00 доларів США, що по курсу НБУ станом на 01.12.2016 року становить 638\~964,38 грн.; сума заборгованості за відсотками - 17706,71 доларів США, що еквівалентно 452\~558,28 грн.; пеня 50\~495,63 долари США, що еквівалентно 12590 596,35 грн. Даний розмір заборгованості встановлений судом на підставі наданих доказів. Разом з тим, при визначені обґрунтованості розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, в тому числі і шляхом звернення стягнення на майно, суд бере до уваги положення ч.3 ст.551 ЦК України, згідно якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суд звертає увагу, що нарахований розмір пені значно перевищує розмір збитків, а тому, враховуючи вказані положення та право суду, суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки до 1\~090 000,00 гривень. Відповідно заборгованість становитиме 42\~706,71 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 01.12.2016 року становить 1 091 522,65 грн., з яких: сума основного боргу 25 000,00 доларів США, сума заборгованості за відсотками 17 706,71 доларів США, а також 1\~090 000,00 гривень пеня. Щодо стягнення 3% річних, то суд враховує, що відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим слід враховувати, що коли в договорі не зазначено розміру процентів, цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобов'язання настає на підставі вимог закону, а саме ст. 625 ЦК. При цьому суд звертає увагу, що проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Судом встановлено, що умовами кредитного договору не визначено інший розмір процентів, а тому нарахування 3% річних в сумі 129\~858,77 грн. вважає обґрунтованим. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом. Згідно ст. 572 ЦК України, ст.1 Закону України «Про заставу», ч. 5 ст.3 Закону України «Про іпотеку»\~кредитор (Іпотекодержатель, Заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (Іпотекодавець, Заставодавець) забезпеченого заставою (Іпотекою) зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна\~переважно перед іншими кредиторами. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Відповідно до ст. 590 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Згідно ст.7 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ст.12 Закону України «Про іпотеку» та ст.20 Закону України «Про заставу» у разі порушення іпотекодавцем (заставодавцем) обов'язків, встановлених іпотечним договором (договором застави), іпотекодержатель (заставодержатель) має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки (застави). Такі ж положення чинного законодавства передбачають і умови іпотечного договору. Предмет іпотеки належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 12.11.2002 року на підставі рішення від 12.11.2002 року №1744, зареєстрованого 02.12.2002 року в КП «ВООБТІ» за реєстровим №1670/49883 в реєстровій книзі №563. (а.с. 157). [PERSON] помер 29 листопада 2010 року. (а.с. 87). [PERSON] та [PERSON], які відповідно є дружиною та сином померлого, зареєстровані та проживають за адресою [INFO] (місце розташування предмета іпотеки), та є спадкоємцями першої черги, які проживали з померлим на момент смерті. (а.с. 147, 148, 155). Спадкоємці із заявами про прийняття чи відмову у прийняті спадщини не зверталися. Спадкова справа №491/2011 щодо майна померлого [PERSON] заведена за претензією банку, яка зареєстрована у книзі реєстрації спадкових справ за №1212. (а.с. 114 122). Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обовязків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України. Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України "Оформлення права на спадщину). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину,може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим обєктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Відповідно до частини першої, другої статті 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Частиною третьою статті 23 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Таким чином, за змістом статті 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Проте якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обовязком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Як слідує з матеріалів справи [PERSON] та [PERSON]М в силу положень ст. 1268 ЦК України спадщину прийняли. [PERSON] спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з відповідною вимогою. Даний висновок суду узгоджується з правовою позицію Верховного Суду України, висловленою в постанові від 08.04.2015 року ( справа №6-33цс15). Крім того, суд зауважує, що правила статті 1281 ЦК України регулюють порядок пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобов'язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Строк, в межах якого iпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність(глава 19 ЦК України). До такого висновку суд прийшов з урахуванням правового висновку Верховного Суду України, висловленого в постанові від 02.03.2016 року (справа №6-1286цс15), який є обовязковим до застосування в силу положень ст.360-7 ЦПК України. Отже, позивач набув право на звернення стягнення на предмет іпотеки, судом встановлено невиконання зобовязань за кредитним договором, що також підтверджено рішеннями судів, які набрали законної сили та є не виконаними. Наявність судового рішення про стягнення із позичальника на користь позивача заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 04 вересня 2013 року № 6-73цс13. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку» за рішенням суду продаж може здійснюватися шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Позивач, заявляючи позовні вимоги, просить встановити саме такий спосіб реалізації майна та визначити ціну продажу на рівні не нижчому за звичайні ціни на даний вид майна на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності, що відповідає положенням вищевказаних норм. При цьому суд також враховує п.1.3. договору іпотеки, яким сторони погодили вартість іпотечного майна в розмірі 286\~745,00 грн. Таким чином, вимога щодо звернення стягнення на предмет іпотеки є доведеною. Щодо виселення, то суд звертає увагу, що згідно ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено у рішенні суду. За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідний правовий висновок висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 18.03.2015 року (справа №6-39цс15), зазначивши, що як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК УРСР). В даному випадку квартира [ADDRESS], яка є предметом іпотеки, належить відповідачам на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане виконкомом Вінницької міської ради 12.11.2002 року на підставі рішення від 12.11.2002 року №1744, зареєстроване 02.12.2002 року в КП «ВООБТІ» за реєстровим №1670/49883 в реєстровій книзі №563. Тобто, квартира, яка є предметом іпотеки, придбана не за рахунок коштів від отримання кредиту, повернення якого забезпечено цією іпотекою. Таким чином, позивач у даному випадку при постановленні питання про виселення відповідачів повинен був забезпечити надання їм іншого постійного жилого приміщення, чого ним зроблено не було, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Щодо вимоги про передачу в управління предмет іпотеки з правом укладення договорів оренди, страхування, охорони з фізичними та юридичними особами та направлення отриманих коштів від управління на задоволення вимог за договором відновлювальної лінії, то суд зважає, що відповідно до положень ст.39 Закону України «Про іпотеку», заходи щодо передачі предмета іпотеки в управління на період до його реалізації, застосовуються судом, якщо такі необхідні. Зважаючи, що суд відмовив у вимозі про виселення відповідачів, суд не вважає необхідним та обґрунтованим позивачем такий захід як передачу в управління предмету іпотеки з правом укладення договорів оренди, страхування, охорони з фізичними та юридичними особами, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України. Суд також враховує розяснення, викладені в п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5, відповідно до якого, вимога заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави оплачується судовим збором як вимога немайнового характеру, якщо така вимога пред'явлена після вирішення вимоги про виконання основного зобов'язання (стягнення заборгованості тощо). Таким чином враховуючи часткове задоволення позову з відповідачів підлягає стягненню по 459,33 грн., вирішення задоволеної судом позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також на підставі п. 6 ч. 3 ст. 79 ЦПК України по 210 грн. витрат, повязаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідачів (загальний розмір 669, 33 грн. з кожного). Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial