Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

01.08.2017 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява від [PERSON] , в якій він просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь (враховуючи уточнену позовну заяву вх. №9090 від 28.03.2018 року) грошові кошти в розмірі 32628,35 грн. вказана сума складається з заборгованості за виконавчим листом Центрального районного суду міста Миколаєва №1423/17211/2012 від 28.03.2013 року у розмірі 12090,80 грн., інфляційні втрати в розмірі 18263,35 грн., та 3% річних в розмірі 2274,20 грн. В обґрунтування вимог посилається на те, що 28 вересня 2009 року між позивачем, [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики у письмовій формі. Згідно даного договору Позивач передав Відповідачці грошову суму в розмірі 2300 доларів США строком до 15.11.2009 року. В жовтні 2012 року позивач отримав від відповідачки в рахунок погашення боргу грошову суму в розмірі 200 доларів США. 20 лютого 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва було винесено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 16785,3 грн., а також 214,6 грн. судових витрат. Однак, до теперішнього часу рішення суду відповідачкою не виконано. 16.10.2013 року на розрахунковий рахунок позивача відповідачкою було перераховано грошові кошти в сумі 1000,00 грн. (платіжне доручення № 8581 від 2013) та 24.01.2017 перераховано 3909,09 грн. (платіжне доручення № 3 від 24.01.2017). Таким чином, на розрахунковий рахунок позивача було перераховано грошові кошти в загальній сумі 4909,09 грн., але на сьогоднішній день боржником всієї суми боргу не сплачено. Залишок боргу за виконавчим листом Центрального районного суду м. Миколаєва № 1423/17211/2012 від 28.03.2013 року складає 12090,81 грн. Згідно із вищезазначеним, ігноруючи рішення суду, відповідачка спричинила [PERSON] додаткові збитки. Отже, відповідачка зобов`язана сплатити позивачу суму боргу, заборгованість з врахуванням інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.08.2017 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Чулупа О.С. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 22.08.2017 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 09.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. 10.02.2021 року матеріали справи передано судді Саламатіну О.В. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 15.02.2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за вказаним позовом. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача [PERSON] адвокат - Абакумов С.М. на адресу суду направив заяву, в якій просив розглядати справу за відсутності позивача та його представника, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час, день та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причину неявки суду не повідомила. Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 10.12.2021 року постановлено провести заочний розгляд справи. Суд вивчив матеріали справи, дослідив надані сторонами докази і наведені доводи та дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.02.2013 року по справі №1423/17211/2012 було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 16785 грн. 30 коп. боргу, а також 214 грн. 60 коп. судових витрат. При цьому, судом у справі №1423/17211/2012 було встановлено, що 28.09.2009 року сторони уклали договір позики. При укладанні договору сторони досягли домовленості щодо усіх істотних умов: суми позики, порядку і строку повернення позики. Договір сторони оформили у письмовій формі. На укладання договору сторони мали вільне волевиявлення і необхідний обсяг цивільної дієздатності. У визначений договором строк відповідачка свої грошові зобов`язання не виконала, борг в розмірі 2300 доларів США позивачу не повернула. 21.06.2012 року між сторонами була укладена додаткова угода про розстрочку виплати боргу шляхом його погашення регулярними щомісячними платежами у розмірі 100 доларів США, починаючи з 01.07.2012 року. Протягом жовтня 2012 року позивач отримав від відповідачки в рахунок погашення боргу грошову суму в розмірі 200 доларів США. При цьому, згідно інформації, яка міститься в листі Центрального ВДВС міста Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області від 03.07.2017 року за №01.0527027 вбачається, що згідно платіжних доручень на розрахунковий рахунок [PERSON] було перераховано грошові кошти в загальній сумі 4909,09 грн.: платіжне доручення №8581 від 16.10.2013 року - 1000 грн.; платіжне доручення №3 від 24.01.2017 року - 3909,09 грн. Станом на 27.06.2017 року залишок боргу за виконавчим листом Цеентрального районного суду м. Миколаєва №1423/17211/2012 від 28.03.2013 року складає 12090,81 грн. Суд зазначає, що правовідносини сторін за договором позики засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників. При цьому, відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18). При цьому, статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. За період після прострочення виконання грошового зобов`язання підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Так з наданих стороною позивача розрахунку заборгованості по сплаті 3% річних вбачається, що сума таких за період 20.02.2013 року по 23.01.2017 року становить 1864,20 грн., а заборгованості по сплаті 3% річних за період 24.01.2017 року по 19.03.2018 року становить 410,00 грн. З наданих стороною позивача розрахунку заборгованості по сплаті інфляційних втрат за весь час прострочення складає, з 20.02.2013 року по 23.01.2017 року - 16464,10 грн.; з 24.01.2017 року по 19.03.2018 року - 1799,25 грн. При цьому, судом не приймається розрахунок наданий позивачем, оскільки він проведений з певними неточностями щодо суми заборгованості та індексами інфляції за вказані періоди. Судом самостійно перераховано розмір інфляційних втрат за формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Розмір заборгованості розраховується виходячи з такого: - за період з 20.02.2013 року по 23.01.2017 року, при сумі заборгованості 15785,30 грн., при цьому, хоча в період з 20.02.2013 року по 16.10.2013 року реальна заборгованість становила 16785,30 грн., судом, враховуючи принцип диспозитивності до розрахунку взята сума 15785,30 грн., оскільки про таке заявлено позивачем в позові. IIc (100,00 : 100) x (100,00 : 100) x (100,10 : 100) x (100,00 : 100) x (99,90 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (100,40 : 100) x (100,20 : 100) x (100,50 : 100) x (100,20 : 100) x (100,60 : 100) x (102,20 : 100) x (103,30 : 100) x (103,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,40 : 100) x (100,80 : 100) x (102,90 : 100) x (102,40 : 100) x (101,90 : 100) x (103,00 : 100) x (103,10 : 100) x (105,30 : 100) x (110,80 : 100) x (114,00 : 100) x (102,20 : 100) x (100,40 : 100) x (99,00 : 100) x (99,20 : 100) x (102,30 : 100) x (98,70 : 100) x (102,00 : 100) x (100,70 : 100) x (100,90 : 100) x (99,60 : 100) x (101,00 : 100) x (103,50 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (99,90 : 100) x (99,70 : 100) x (101,80 : 100) x (102,80 : 100) x (101,80 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) = 2.04092469 Інфляційне збільшення: 15 785,30 x 2.04092469 - 15 785,30 = 16431,31 грн. - за період з 24.01.2017 року по 19.03.2018 року, при сумі заборгованості 11778,21 грн. IIc (101,00 : 100) x (101,80 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (100,20 : 100) x (99,90 : 100) x (102,00 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (101,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) = 1.16412139 Інфляційне збільшення: 11 778,21 x 1.16412139 - 11 778,21 = 1 933,06 грн. Таким чином, розмір суми інфляційних втрат складає: 18364,37 грн., при цьому, враховуючи що позивачем заявлено до стягнення інфляційних втра за цей період 18263,35 грн, в цій частині вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню саме на заявлену суму інфляційних втрат, а саме: 18263,35 грн. Щодо 3% річних від простроченої суми, суд зазначає, що розрахунок здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. - прострочення виплати боргу за період 20.02.2013 року по 23.01.2017 року - 1434 дн., з урахування суми заборгованості заявленої позивачем 15785,30 становить: з 20.02.2013 до 31.12.2015: 15785,30 x 3 % x 1045 : 365 : 100 = 1355,81 грн. з 01.01.2016 до 31.12.2016: 15785,30 x 3 % x 366 : 366 : 100 = 473,56 грн. з 01.01.2017 до 23.01.2017: 15785,30 x 3 % x 23 : 365 : 100 = 29,84 грн. - прострочення виплати боргу за період 24.01.2017 року по 19.03.2018 року - 420 дн., з урахування суми заборгованості 11778,21 становить: 11 778,21 x 3 % x 420 : 365 : 100 = 406,59 грн. Виходячи з розрахунку сума 3% за прострочення грошового зобов`язання, станом на 19 березня 2018 року, становить 2265,80 грн., та в цій частині вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення з відповідачки суми боргу за виконавчим листом №1423/17211/2012, який видано Центральним районним судом міста Миколаєва 28.03.2013 року у розмірі 12090,80 грн., суд зазначає таке. Відповідно до частин 1 та 2 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. При цьому, згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. В частині першій статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. З аналізу вищезазначених законодавчих норм убачається, що не можна стягнути заборгованість, яка вже була стягнута рішенням суду, шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження". При цьому, суд зазначає, що частиною 1 статті 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Статтями 448 - 453 ЦПК України унормовано процедуру подання та розгляду відповідних скарг. Отже, процесуальним законом надано стягувачу право оскарження дії або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення ухваленого в цивільній справі та встановлено порядок такого оскарження. Вищезазначені правові норми ЦПК України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення,. При цьому, на думку суду, наявність у ЦПК України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. Суд також враховує, що винесення судового рішення, яке передбачає оцінку судового рішення прийнятого в іншій справі, буде суперечити статті 129-1 Конституції України. Таким чином, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. За вказаних обставин, суд зазначає, що позивач у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову про стягнення заборгованості, посилаючись як на підставу для стягнення коштів на інше рішення суду про стягнення такої заборгованості. Проте, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення. Відповідно, позивач, як сторона виконавчого провадження має право звернутися до суду із скаргою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено його права чи свободи. За такого, в задоволенні вимоги позивача, щодо стягнення з відповідачки суми боргу за виконавчим листом №1423/17211/2012, який видано Центральним районним судом міста Миколаєва 28.03.2013 року у розмірі 12090,80 грн, слід відмовити. За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно норми частини 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про обгрунтованість та доведеність вимог позивача в частині стягнення на його користь з відповідачки коштів в сумі 20529,15 грн., з яких: 18263,35 грн. - інфляційні втрати та 2265,80 грн. - відсотків за прострочення грошового зобов`язання. Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 412,10 грн.

Outcome: partial