Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті [INFO] , батька [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача адвокат Литовченко Д.М. позовні вимоги підтримав, пояснивши, що після смерті батька його довірителя, відкрилася спадщина на належне йому майно до якого, зокрема, входить будинок [ADDRESS] . Крім позивача спадкоємцем першої черги за правом представлення є його неповнолітня племінниця, дочка померлого брата - [PERSON] , яка у встановлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини. Звернувшись 18 лютого 2019 року до нотаріуса, з метою оформлення спадкових прав, позивач отримав відмову у реєстрації заяви про прийняття спадщини по причині пропуску встановленого законом шестимісячного строку. Причинами пропуску позивачем строку для подачі заяви є те, що він на момент смерті батька заходився по робочій візі за кордоном та зміг приїхати додому лише наприкінці липня, але через переживання після смерті батька позивач захворів та перебував на лікуванні з 31 липня 2018 року по 24 серпня 2018 року. Після одужання виникла необхідність у терміновому поверненні на місце роботи за кордон, оскільки у позивача був заключений контракт і він не міг порушувати його умови. 22 листопада 2018 року [PERSON] повернувся до м. Ніжина та знову захворів, спочатку лікувався вдома, а з 24 грудня 2018 року по 11 січня 2019 року лікування відбувалося під наглядом лікаря. Просить суд визначити позивачу двохмісячний строк для звернення до нотконтори з відповідною заявою про прийняття спадщини, так як пропустив визначений строк з поважних причини, враховуючи вищевикладені обставини. Представник відповідача адвокат Гринь Л.В. в судовому засіданні заперечила задоволення позову пояснивши, що позивач пропустив строк подачі заяви без поважної причини. Так, перебуваючи на території України у позивача була можливість для звернення до нотаріальної контори, а перебування тривалий час на стаціонарному лікуванні у серпні 2018 року, не є перешкодою для подання заяви про прийняття спадщини протягом наступного часу. Крім того, позивач перебуваючи за кордоном мав можливість подати заяву через консульську установу, або надіслати її як надіслав поштою заперечення та документи до суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] працює за кордоном і не знав про смерть свого батька, він повернувся до України після поховання та невдовзі захворів. Після одужання вимушений знову був поїхати працювати за кордон, а після повернення додому знову перебував на лікуванні з грудня 2018 року по січень 2019 року. Вислухавши та врахувавши думку сторін, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Визначення додаткового строку для прийняття спадщини, в разі його пропуску передбачено ст. 1272 ЦК України. Свідоцтвом про смерть (а.с. 6) доводиться, що [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до свідоцтва про народження позивач є сином померлого [PERSON] (а.с.7). Наданою на запит суду копією спадкової справи заведеної приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Кострицею С.В. щодо майна померлого [PERSON] (а.с. 52-55) доводиться, що у встановлений законом строк 10.08.2018 року заяву про прийняття спадщини подала [PERSON] . На а.с.8 мається, датована 18 лютого 2019 року, відмова нотаріуса у прийнятті заяви від [PERSON] про прийняття спадщини по причині пропуску ним, встановленого законом строку. Отже позивач заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк нотаріусу не подавав, зі спадкодавцем не проживав, тому вважається таким, що пропустив 6-ти місячний строк для прийняття спадщини. Пропуск визначеного законом строку для подачі заяви про прийняття спадщини позивач пояснював тим, що на момент смерті батька перебував в іншій країні, а під час повернення до України хворів, перебуваючи на стаціонарному та амбулаторному лікуванні. На підтвердження даного факту [PERSON] надав копію закордонного паспорту з відмітками про перетин кордону, виписку з медичної карти стаціонарного хворого, відповідно до якої позивач перебував на лікуванні в Ніжинській центральній міській лікарні з 31 липня 2018 року по 24 серпня 2018 року та довідку амбулаторії сімейної медицини № 8 КНП "Ніжинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги" про перебування на амбулаторному лікуванні з 24 грудня 2018 року по 11 січня 2019 року (а.с.5, 9-10). За загальними положеннями про спадкування, передбачених статтями 1220, 1222, 1269, 1270 ЦК України, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до пунктів 3.1.-3.5 Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Відповідно до Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України 27 грудня 2004 року, вчинення нотаріальних дій покладається на консульських посадових осіб, які працюють в дипломатичних представництвах та консульських установах України. Даним Положенням передбачено, що на консула покладені обов`язки по вчиненню нотаріальних дій в сфері спадкового права які повністю тотожні обов`язкам нотаріуса на території України. За змістом статті 1272 ЦК України поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини суд визнав поважними. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» 30.05.2008 № 7 в абзаці 6 п.24 роз`яснено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Аналогічне твердження зазначено також в роз`ясненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Позивач стверджує, і це підтверджується відмітками про перетин кордону в закордонному паспорті, що після смерті батька повернувся до України 25 липня 2018 року, відповідно до наявних в матеріалах справи документах, він перебував на стаціонарному лікуванні з 31 липня 2018 року по 24 серпня 2018 року та в день виписки повернувся на роботу до іншої країни. Наступного разу [PERSON] перебував в Україні з 21 листопада 2018 року, а на амбулаторному лікуванні був з 24 грудня 2018 року. З огляду на досліджені норми законодавства та докази, суд вважає, що позивач мав можливість подати заяви про прийняття спадщини після смерті батька як під час перебування в Україні, оскільки даний період становить більше двох місяців, так і під час перебування за кордоном, у визначений законодавцем спосіб, незалежно від місця свого проживання та знаходження. Позивач не надав суду доказів, що був позбавлений можливості реалізувати своє право на прийняття спадщини. Таким чином суд приходить до висновку, що перебуваючи на території іншої країни офіційно, виконуючи умови трудового контракту, [PERSON] мав можливість звернутися до консульської установи України для подання заяви про прийняття спадщини, а перебування в України мало триваючий характер і у позивача не було непереборних труднощів для реалізації своїх спадкових прав. Зазначені в позовній заяві причини пропуску встановленого законом строку для прийняття спадщини, в розумінні ст. 1272 ЦК України, не є поважними. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких суд встановив би наявність причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця для вчинення дій щодо прийняття спадщини у строки визначені ст. 1270 ЦК України, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до наступних висновків. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України, зважаючи, що в задоволенні вимог позивача судом відмовлено, судові витрати позивача стягненню з відповідача не підлягають. В той же час відповідачем заявлено вимоги про стягнення з позивача на її користь 9000 гривень витрат на правничу допомогу. Вирішуючи вказане питання суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження надання правової допомоги представником відповідача було надано суду договір про надання правничої (правової) допомоги з додатковою угодою до Договору про надання правничої (правової) допомоги укладені між адвокатським об`єднанням "Адвокатська компанія "Гринь та партнери" та [PERSON] 04 березня 2019 року, акт виконаних робіт від 08 листопада 2019 року та квитанції Ніжинського відділення ПАТ КБ "Приватбанк" від 04.03.2019 року на суму 3000 гривень та від 11.03.2019 року на суму 6000 гривень, а всього на загальну суму 9000 гривень, що підтверджують перерахування [PERSON] 9000 гривень АО"Адвокатська компанія "Гринь та партнери". При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З опису наданих послуг вбачається, що вказані послуги надавались адвокатом за консультації клієнта, узгодження правової позиції, вивчення та правовий аналіз наданих клієнтом документів у тому числі: вивчення позовної заяви та доданих копій документів, пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах, підготовка та складання відзиву, прогнозована участь у судових засіданнях, тобто фактично за своєю природою дані послуги не носять у собі надскладний характер виконаної роботи. Тому заявлені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9000 гривень є завищеними та належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з позивача на користь відповідача 4000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved