Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

25.03.2015 року [PERSON] (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON], яка після шлюбу змінила прізвище на [PERSON] (далі Відповідач), яким просить: - визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1500 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), та земельної ділянки, площею 0, 2495 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованих за адресою - [ADDRESS], що був укладений 26 травня 2010 року між позивачем, як покупцем, та Відповідачем, як продавцем. - визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,1500 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], яка належала [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 14 грудня 2010 року начальником відділу Держкомзему у Петриківському районі Дніпропетровської області, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011012802168, що є підставою для видачі Позивачу Державного акта на право приватної власності на зазначену земельну ділянку та для реєстрації за ним права власності на земельну ділянку в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. - визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,2495 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], яка належала [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 14 грудня 2010 року начальником відділу Держкомзему у Петриківському районі Дніпропетровської області, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011012802167, що є підставою для видачі Позивачу Державного акта на право приватної власності на зазначену земельну ділянку та для реєстрації за ним права власності на земельну ділянку в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В обґрунтування заявлених вимог вказував, що у 2009 році вирішив придбати житловий будинок та земельну ділянку в с. Миколаївка Петриківського району Дніпропетровської області, для чого знайшов продавця, [PERSON], за домовленістю з якою визначена вартість житлового будинку та земельних ділянок. Після чого, 26.05.2010 року між ним та Відповідачкою укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та 0,2495 га для ведення особистого селянського господарства. Договір був посвідчений нотаріусом, відповідач передала у власність житловий будинок, а він сплатив 64 758 грн. у відшкодування вартості житлового будинку та земельних ділянок. Згідно запевнень Відповідача і довідки №0153, що була видана Петриківським відділом ДРФ ДП "Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах" 26.05.2010 року, придбаний житловий будинок знаходився на не приватизованій земельній ділянці Миколаївської селищної ради. У зв'язку з чим, при укладені договору мав всі сподівання щодо приватизації земельних ділянок на свої ім'я. 25.06.2010 року Позивачем було зареєстровано право власності на будинок, а з 09.07.2010 року він там зареєструвався і почав проживати. Але звернувшись до відповідних державних установ для реалізації права на приватизацію дізнався, що спірні земельні ділянки були придбані Відповідачкою 11.10.2001 року на підставі договору купівлі-продажу. Після чого звернувшись до Відповідачки та надала копію вказаного договору і повідомила, що після придбання земельних ділянок вона не виконала всіх дій щодо реєстрації за собою права власності, і саме тому земельні ділянки мали статус не приватизованих. Всі дії щодо приведення земельних ділянок відповідно їх правового статусу виконувалися його матір'ю. При цьому між ним та Відповідачкою досягнуто угоди, що після проведення всіх документів на землю в порядок вона зобов'язується нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу земельних ділянок. З 2010 року розпочав зі своєю матір'ю тривалу процедуру приведення документів на землю у відповідності до діючого законодавства за рахунок своїх особистих коштів і 14.12.2010 року ним на ім'я Відповідача отримано державні акти на право власності на спірні земельні ділянки. В січні 2015 року остаточно вирішив привести у відповідність всі документи на землю і звернувся до Відповідача з вимогою нотаріального посвідчення укладеного між нами договору купівлі продажу земельних ділянок, але Відповідач категорично відмовила та зажадала від нього 2 500 доларів США. Отже вважає, що про порушене право дізнався лише у січні 2015 року, а тому і строк позовної давності слід рахувати саме з цієї дати. Оскільки з його боку були виконані всі істотні умови договору, а тому він має бути визнаний дійсним і за ним має бути визнано право власності на земельні ділянки. Представники Позивача позов підтримали в повному обсязі просили його задовольнити. Представник Позивача [PERSON], додала, що оформленням купівлі-продажу будинку та земельних ділянок займалася вона, як і сплачувала за все наступне оформлення. Довідку про те, що земля не приватизована до нотаріуса надавала вона, та вона знала, що йде оформлення права власності на земельні ділянки. Домовленість між Позивачем та Відповідачем була, що після оформлення правовстановлюючих документів на землю на ім'я Відповідачки за кошти Позивача, остаточна юридична передача земельних ділянок у власність Позивача відбудеться шляхом надання довіреності або укладення іншої угоди завіреної нотаріусом. Також при винесенні рішення представнки просили врахувати правову позицію ВСУ у справі №6-2цс15. Представники Відповідача проти позову заперечували, просили в його задоволенні відмовити повністю, так як між сторонами була усна домовленість, що спочатку Відповідач продає будинок, а після оформлення всіх документів на земельні ділянки буде укладена додаткова угода, за якою Позивач має сплатити 3 000 доларів США. Також за домовленість витрати по оформленню документів на землю мав нести Позивач. Однак у січні 2015 році, [PERSON] вимагала довіреності на розпорядження земельними ділянками, державні акти на які остання самостійно отримала та втратила. Наразі, Відповідач займається їх відновленням. Окрім цього, вказали, що Позивач не обґрунтував свої доводи щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, а тому в задоволенні позову слід відмовити за пропуском строку звернення до суду. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 26.05.2010 року між Позивачем та Відповідачкою укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований [ADDRESS], на не приватизованій земельній ділянці Миколаївської селищної ради (згідно довідки №0154, виданій Петриківським відділом ДРФ ДП "Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах" 26.05.2010 року) за ціною 64 758 грн. На час укладення вказаного правочину у Відповідача був наявний договір купівлі-продажу земельної ділянки. Відповідно договору купівлі продажу земельної ділянки від 11.10.2001 року, укладеного між Відповідачкою та [PERSON], остання продала земельну ділянку площею 0,3995 га, яка розташована [ADDRESS], наданої для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. Як вказали представники сторін, даний договір у встановленому порядку зареєстрований не був. У зв'язку з чим, як пояснили представники сторін, між сторонами була досягнута також домовленість, що після оформлення правовстановлюючих документів на землю на ім'я Відповідачки за кошти Позивача, остаточна юридична передача земельних ділянок у власність Позивача відбудеться шляхом надання довіреності або укладення іншої угоди завіреної нотаріусом. При цьому як зазначила сторона Відповідача, вказана домовленість мала бути підтверджена грошовими коштами, а сторона Позивача навпаки вказала, що безкоштовно. На виконання домовленості щодо оформлення земельних ділянок, що підтверджується матеріалами справи та безпосередньо представником [PERSON], останньою були розпочаті дії щодо виготовлення необхідної документації (а.с. 29). Витрати по виготовленню правовстановлюючих документів на земельні ділянки несла [PERSON], що представником [PERSON] не заперечувалося. Також 23.06.2010 року ДП "Центр державного земельного кадастру" прийнято технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,2495 га для ведення особистого селянського господарства Відповідачкою на території Миколаївської селищної ради [ADDRESS], (кадастровий номер [NUMBER]). Аналогічно прийнято технічну документацію і на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), розташовану за адресою: [ADDRESS], (кадастровий номер [NUMBER]). 14.12.2010 року були зареєстровані та в наступному видані державні акти на право власності на земельну ділянку [NUMBER] та [NUMBER], згідно яких спірні земельні ділянки належать на праві приватної власності Відповідачці. Вказані акти отримала [PERSON], що нею не заперечувалося. Однак як вона пояснила оригінали вказаних актів втрачені. Виходячи з положень статей 626, 638 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Суд зазначає, що відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що відповідає положенням ст. 628 ЦК України. За змістом ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти. За цією статтею право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Суд погоджується з доводами представника Позивача, що перехід права власності на земельну ділянку в разі набуття права власності на розташовані на ній об'єкти нерухомості передбачено зокрема ст. 377 ЦК України та 120 ЗК України. Так ст. 120 ЗК України передбачено, що з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, установлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст.377 ЦК і ст.120 ЗК в редакції закону "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю" від 5.11.2009 №1702-VІ). Однак, суд зауважує, що вже після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, безпосередньо представником Позивача [PERSON] вчинено дії щодо оформлення на користь Відповідачки державних актів на право власності на земельні ділянки, які на момент розгляду справи є чинними та не скасованими. Слід зазначити, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Таким чином з огляду на наявність не скасованих державних актів на право власності на земельні ділянки [NUMBER] та [NUMBER] від 14.12.2010 року, підстави для визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1500 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), та земельної ділянки, площею 0, 2495 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, як вказує Позивач, укладеного 26.05.2010 року, відсутні. Так само за наявності не скасованого державного акта на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 14.12.2010 року в підтвердження вимог дійсності правочину купівлі-продажу земельних ділянок в даній справі не може бути застосований правовий висновок ВСУ на який посилається сторона Позивача. Щодо земельної ділянки площею 0,2495 га (державний акт [NUMBER] від 14.12.2010 року), то вказана земельна ділянка не розміщена під будинком та іншими господарськими будівлями та має інше цільове призначення, що також виключає застосування правового висновку ВСУ. З огляду на вказане не може бути задоволена і вимога про визнання права власності на земельні ділянки, так як ця вимога є похідною від первісної. Окрім цього враховуючи вимоги ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, за наявності права власності додаткова констатація такого права не вимагається, за виключенням випадків ст. 392 ЦК України. Доводи Позивача про приховування відомостей щодо наявності договору від 11.10.2001 року купівлі-продажу спірних земельних ділянок одним масивом, покупцем яких була Відповідач, спростовується безпосередньо поясненнями представника Позивача. Також суд оцінює критично доводи представника Позивача щодо ухилення Відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельних ділянок від 26.05.2010 року, оскільки письмовий договір безпосередньо на вказані земельні ділянки не укладався. Окрім того суд зауважує, що визнання дійсним правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, слід враховувати те, що норма ч.2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними, а отже, не створюють прав та обов'язків для сторін. Таким чином, враховуючи межі пред'явлених вимог, в задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю. З огляду на відмову в задоволенні позову за необґрунтованістю підстави для зсовування строків позовної давності відсутні. Щодо заходів забезпечення позову встановлених ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 24.04.2015 року про накладення арешту на земельну ділянку площею 0,1500 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], власником якої на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], значиться [PERSON]; та на земельну ділянку площею 0,2495 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], власником якої на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], значиться [PERSON], суд зазначає, що відповідно до вимог ч.6 ст. 154 ЦПК якщо у задоволенні позову було відмовлено, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Таким чином, заходи застосовані ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 24.04.2015 року втрачають свою дію з наступної дати після набрання законної сили рішення суду.

Outcome: dismissed