Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] , (далі - позивач), звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] , (далі - відповідач), заборгованість за договором позики у сумі 4 302 965,35 грн. з них: сума заборгованості 3 959 121,18 грн., 3% річних від суми простроченого зобов`язання у розмірі 343 844,17 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що 01.09.2015року між позивачем та відповідачем укладено договір позики у письмовій формі. Відповідно до вказаного договору у період з 01.09.2015 року по 03.02.2016 року відповідачем взято в борг у позивача 140 000 дол. США, а саме: 01.09.2015 року - 20 000,00 дол. США; 09.09.2015 року - 30 000,00 дол. США; 15.09.2015 року - 20 000,00 дол. США; 21.09.2015 року - 10 000,00 дол. США; 20.10.2015 року - 30 000,00 дол. США; 22.11.2015 року - 20 000,00 дол. США; 01.02.2016 року -8 000,00 дол. США; 03.02.2016 року - 2 000,00 дол. США. Факт надання грошових коштів у борг було засвідчено наданням відповідачем розписки. Станом на час звернення до суду з позовом, відповідачем позика не повернута, внаслідок чого позивач на підставі ст.ст. 1046,1047 ЦК України звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. 04.09.2018 року разом з позовною заявою до Шевченківського районного суду надійшло клопотання позивача про відстрочення або розстроченням сплати судового збору або зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати. 07.09.2018 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 761/33922/18 у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору відмовлено, а позовну заяву залишено без руху. 01.11.2018 року на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 07.09.2018 року по справі № 761/33922/18 позивачем подано уточнену позовну заяву. 16.01.2019 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцевим Д.О. у справі № 761/33922/18 відкрито провадження, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в загальному порядку та призначено підготовче засідання на 13 год.00 хв. 11.04.2019 року у приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 31-А, каб. 402. Копія ухвали від 16.01.2019 року була направлена судом на адресу місця проживання відповідача та не була отримана ним, лист повернувся на адресу суду із позначкою «за закінченням терміну зберігання» та міститься в матеріалах справи. 11.04.2019 року розгляд справи № 761/33922/18 знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді Мальцева Д.О. у відрядженні. Судове засідання призначено на 15 год. 30 хв. 04.07.2019 року. 04.07.2019 сторони в судове засідання по справі № 761/33922/18 не з`явились. Позивач про час і місце був повідомлений, судову повістку отримав 06.05.2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, що міститься в матеріалах справи. Відповідач судову повістку не отримав, лист повернувся на адресу суду із позначкою «за закінченням терміну зберігання» та міститься в матеріалах справи. Судове засідання призначено на 10 год. 30 хв. 16.10.2019 року. 16.10.2019 сторони в судове засідання по справі № 761/33922/18 не з`явились. Позивач та відповідач про час і місце розгляду справи повідомлялись шляхом направлення судових повісток. Судові повістки ними не отримані, листи повернулись на адресу суду із позначкою «за закінченням терміну зберігання» та міститься в матеріалах справи. За результатами відкритого судового засідання по справі № 761/33922/18 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 14 год. 30 хв. 17.12.2019 року у приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 31-А, каб. 402. 17.12.2019 сторони в судове засідання по справі № 761/33922/18 не з`явились. Позивач про час і місце був повідомлений, судову повістку отримав 26.10.2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, що міститься в матеріалах справи. Відповідач судову повістку не отримав, лист повернувся на адресу суду із позначкою «за закінченням терміну зберігання» та міститься в матеріалах справи. Судове засідання призначено на 15 год. 30 хв. 23.03.2020 року. 23.03.2020 сторони в судове засідання по справі № 761/33922/18 не з`явились. Позивач та відповідач про час і місце розгляду справи повідомлялись шляхом направлення судових повісток. Судові повістки ними не отримані, листи повернулись на адресу суду із позначкою «за закінченням терміну зберігання» та міститься в матеріалах справи. 18.03.2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання представника позивача адвоката Бондаренка В.В. про перенесення розгляду справи. Судове засідання призначено на 11 год. 00 хв. 17.06.2020 року. 18.03.2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Бондаренка В.В. надійшли пояснення по цивільній справі про стягнення заборгованості за договором позики в яких останній просив позовну заяву позивача задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 140 000,00 дол. США та 3% річних від суми простроченого зобов`язання у розмірі 16 800,00 дол. США. 20.03.2020 року від представника позивача до суду було подано клопотання про перенесення розгляду справи від 17.03.2020 № 3-1/2019; пояснення до клопотання про перенесення розгляду справи від 17.03.2020 № 3-1/2019 від 18.03.2020 року № 4-1/2019; клопотання про видачу рішення та оригіналу письмового доказу від 18.03.2019 № 5-1/2019; пояснення до заяви про уточнення позовних вимог від 18.03.2020 року № 6-1/2019. 23.03.2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва представником позивача подано заяву про розмір судових витрат, понесених позивачем у справі від 20.03.2020 № 8-1/2019 з проханням покласти на відповідача судові витрати по справі в сумі 36 691,75 грн., а також подано клопотання про залучення розрахунку заборгованості за договором позики станом на 23.03.2020 року у гривні від 20.03.2020 року № 9-1/2019. 17.06.2020 року до суду представником позивача подано заяву про розгляд справи без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, як вже зазначалось вище, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував., позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином, на адресу відповідача направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки. Так, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно положень ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. З врахуванням тієї обставини, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив, відзиву проти позовної заяви не надав, а також того, що позивач та представник позивача не заперечують проти ухвалення заочного рішення, суд постановив ухвалу про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі даних та доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступних підстав. 01.09.2015 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно якого відповідач отримала 01.09.2015 року на два місяці у розмірі 20 000,00 дол. США, яку зобов`язувалась повернути на вимогу позивача; 09.09.2015 року відповідач додатково отримала 30 000,00 дол. США; 15.09.2015 року відповідач додатково отримала 20 000,00 дол. США; 21.09.2015 року відповідач додатково отримала 10 000,00 дол. США; 20.10.2015 року відповідач додатково отримала 30 000,00 дол. США; 22.11.2015 року відповідач додатково отримала на чотири місяці 20 000,00 дол. США; 01.02.2016 року відповідач додатково отримала на чотири місяці 8 000,00 дол. США; 03.02.2016 року відповідач додатково отримала на чотири місяці 2 000,00 дол. США. Загальна сума коштів отриманих відповідачем по договору позики від 01.09.2020 року складає 140 000,00 дол. США, що підтверджується розпискою, складеною відповідачем. Згідно зі ст. 1046 ЦК України позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (частина друга статті 1047 ЦК України). Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За змістом положень статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а, у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі і повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів законодавства. 16.07.2018 року позивач звернувся до відповідача з листом, що містив вимогу повернути йому, протягом 7 (семи) календарних днів з дати отримання листа, борг у сумі 140 000,00 дол. США та 3% річних від суми простроченого зобов`язання у розмірі 12 600,00 дол. США. Станом на день звернення до суду відповідач борг не повернув. Згідно з розрахунку наданого представником позивача суму боргу за договором позики становить 3 883 404 (три мільйони вісімсот вісімдесят три тисячі чотириста чотири) гривні 00 копійок. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. Статтею 192 ЦК України встановлено, що гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Устатті 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно з розрахунку наданого представником позивача нарахована сума 3% річних становить 519 531 (п`ятсот дев`ятнадцять тисяч п`ятсот тридцять одна) гривня 06 копійок. З урахуванням наведеного, суд вважає обґрунтованим вимогу позивача, щодо стягнення з відповідача 3% річних від суми простроченого зобов`язання у розмірі 519 531 (п`ятсот дев`ятнадцять тисяч п`ятсот тридцять одна) гривня 06 копійок. Щодо відшкодування судових витрат суд зазначає. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 18.03.2020 року на адресу суду надійшла заява від представника позивача - адвоката Бондаренка Володимира Володимировича, про розмір судових витрат, понесених позивачем у справі. Відповідно до заяви представник позивача просить стягнути з відповідача судові витрати у справі у сумі 36 691,75 грн., які складаються: -8 810,00 грн. - сума судового збору, сплаченого за подання позову; -381,75 грн. - витрати на відправлення поштовим зв`язком процесуальних документів на адресу суду та відповідача; -27 500,00 грн. - витрати на професійну правову допомогу. До заяви додано розрахунок суми судових витрат, копію договору про надання правової допомоги від 01.10.2019 року № 1/19, копію акту про прийняття - передачі наданих адвокатських послуг від 08.11.2019 року № 1 - 1/2019, копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 08.11.2019 № 5. Відповідно до ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. На адресу суду не надходило заперечень відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Outcome: approved