Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

[PERSON] 03 лютого 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ "Комерційний банк "ПриватБанк" про відшкодування шкоди, стягнення суми грошових коштів. Позивач в своєму позові посилався на те, що 13 березня 2010 року уклала з банком договір і отримала кредитну картку "Універсальна", 22 березня 2013 року на її мобільний телефон надійшло повідомлення про те, що вона, начебто, виграла мобільний телефон і для його отримання потрібно було зателефонувати по номеру телефону і назвати всі дані своєї платіжної картки, зарплати, ідентифікаційний код та інш., що вона і зробила; через деякий час вона дізналася, що з її картки списані кошти в сумі 2135 грн. 60 коп.. Вважає вказане списання незаконним і звернулася до відповідача з питанням цього неправомірного списання вказаних коштів з її рахунку, отримала відповідь, що проведене службове розслідування і встановлено, що зняття коштів з рахунку позивачки було здійснено зловмисниками, а до цього банком в односторонньому порядку було змінено умови користування картками і банкоматами. Позивачка вважає вказані кошти своїми і наполягає на їх виплаті, поверненні відповідачем їй. На звернення позивача і його представника до відповідача з питанням повернення їй списаної суми отримано відмову. Позивачу завдана матеріальна шкода, він (позивач) поніс витрати, оскільки в результаті такого списання коштів у позивача виникла заборгованість перед банком. Звернувся знову до відповідача повернути йому гроші та виплатити витрати, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії банку протиправними і просив стягнути з відповідача вказану неправомірно списану банком суму, витрати, зняті з картки кошти, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" позов не визнав, посилаючись на те, що ними дійсно позивачка має рахунок в банку і їй видана пластикова платіжна кредитна картка, на ній були кошти, якими позивачка користувалася. В 2013 році було звернення позивачки про зняття кошті в з її рахунку, проведеною перевіркою встановлено, що зняття цих коштів було здійснено зловмисниками, в тому числі і з вини самої позивачки (надання інформації стороннім особам). Проти стягнення з них коштів вони заперечують, оскільки це зняття кошті в було не з вини банку. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. З'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] 13 березня 2010 року підписала анкету-заяву, уклала з банком кредитний договір і отримала кредитну картку "Універсальна" ПАТ КБ "ПриватБанк", 22 березня 2013 року на її мобільний телефон надійшло смс-повідомлення про те, що вона, начебто, виграла мобільний телефон вартістю 5000 грн. і для його отримання потрібно було зателефонувати по іншому конкретному номеру телефону і назвати всі дані своєї платіжної картки, зарплати, ідентифікаційний код та інш., що вона і зробила; через деякий час вона дізналася, що з її картки списані кошти в сумі 2135 грн. 60 коп.. Вважає вказане списання незаконним і звернулася до відповідача з питанням цього неправомірного списання вказаних коштів з її рахунку, отримала відповідь, що проведене службове розслідування і встановлено, що зняття коштів з рахунку позивачки було здійснено зловмисниками, а до цього банком в односторонньому порядку було змінено умови користування картками і банкоматами. Позивачка вважає вказані кошти своїми і наполягає на їх виплаті, поверненні відповідачем їй. На звернення позивача і його представника до відповідача з питанням повернення їй списаної суми отримано відмову. Позивачу завдана матеріальна шкода, він (позивач) поніс витрати, оскільки в результаті такого списання коштів у позивача виникла заборгованість перед банком. Звернулася знову до відповідача повернути їй гроші, але отримала відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: "1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…". Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено, що дійсно між позивачем [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк" в письмовій формі було укладено договір про надання банківських послуг, шляхом підписання позивачем Анкети - Заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до підписаної позивачем Анкети-Заяви клієнт погодилась з тим, що ця заява разом із пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між стороною позивача та банком договір про надання банківських послуг. Позивачка ознайомлена і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення у письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Позивачка зобов'язалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку- www.privatbank.ua. Даний договір був укладений відповідно до ст. 634 ч.1 ЦК України шляхом приєднання до зазначених Умов та Правил надання банківських. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто вільною. При укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печаткою банку. 13 березня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір SAMDN50ОТС002877280 "Кредитна картка Універсальна". Позивач в своїй позовній заяві вказує, що 22 березня 2013 року на її номер мобільного телефону надійшло SMS-повідомлення нібито від оператора "Лайф" про те, що позивач стала переможцем конкурсу і виграла мобільний телефон вартістю 5000,00. грн. у зв'язку з чим їй необхідно передзвонити на номер [NUMBER]. [PERSON] передзвонила на вказаний в SMS-повідомленні номер телефону. Відповів чоловік, який представився представником компанії "Лайф" і підтвердив що [PERSON] виграла телефон, але якщо замість призу вона бажає отримати грошові кошти в розмірі його вартості, то їй необхідно назвати йому номер своєї платіжної картки, термін дії картки і CVVкод. На вказаний номер картки будуть зараховані зазначені кошти. [PERSON] виконала вимоги абонента [NUMBER], передавши йому необхідні відомості про свою картку [NUMBER]. "Представник компанії "Лайф" ще кілька разів телефонував позивачу і вимагав повідомити йому код, який прийде на мобільний телефон. Після того як [PERSON] повідомила код, який прийшов на її телефон, вона отримала SMS-повідомлення про можливість зняття коштів з іншого рахунку. Вивченням виписки руху коштів по рахунку кредитної картки [NUMBER] встановлено, що 22 березня 2013 року здійснена видаткова операція на суму 2135.60 грн. (2078.56 грн. - перерахована сума, 57.04 грн. - комісія за виконану операцію) з призначенням платежу RAGPAYMENTS (УКРАЇНА, ДНIПРОПЕТРОВСЬК, НАБ. ПЕРЕМОГИ 30) ПЕРЕКЛАД (дебетова частина). Вивченням виписки руху коштів по рахунку зарплатної картки [NUMBER] встановлено, що 22 березня 2013 року здійснена прибуткова операція на суму 2078.56 грн. з призначенням платежу RAGPAYMENTS (УКРАЇНА, ДНIПРОПЕТРОВСЬК, НАБ. ПЕРЕМОГИ 30) ПЕРЕКАЗ (кредитна частина) і згодом видаткова операція на суму 2082.70 грн. з призначенням платежу 24MONEY, KIEV, KIYEV, UA купівлю товарів / оплата послуги. Перевіркою встановлено, що видаткова операція 22 березня 2013 року на суму 2078.56 грн. із зарплатної картки клієнта [PERSON] здійснена в мережі інтернет в платіжному сервісі 24MONEY. Що саме купувалося або яка послуга оплачувалася, встановити не можливо, тому 24MONEY є сторонньою організацією і необхідна інформація може бути надана лише правоохоронним органам. Дана операція стала можливою у зв'язку з тим, що клієнт передав третім особам конфіденційні відомості що стосуються зарплатної картки, а також ОТР паролі, які приходили на її номер мобільного телефону. Як зазначає позивач, конфіденційні відомості вона передавала умисно, не розраховуючи на будь-які несприятливі для себе наслідки. Відповідно до наказу СП-2011-991 від 29 вересня 2011 року "Про зміни в існуючому контактному (з присутністю карти) інтерфейсі та впровадженні нового безконтактного інтерфейсу для банкоматів / ТСО / pos-терміналів" у ПриватБанку реалізована послуга по "склейці" карт, внаслідок чого при відсутності доступних коштів для оплати на одній карті клієнта банку, йому пропонується відсутні кошти перерахувати з будь-якої іншої карти, де є доступний залишок коштів. В наслідок чого при здійсненні оплати в сервісі 24MONEY і відсутності коштів на зарплатній картці [NUMBER] відсутня сума позивачу надійшло смс-повідомлення з пропозицією здійснити переказ коштів з кредитної картки [NUMBER] в розмірі 2135.60 грн. Крім того, переказ коштів здійснений з коректним введенням даних - номера карти, терміну дії та CVV - коду, за збереження яких відповідальність несе сам клієнт, відповідно клієнтом порушені "Вимоги безпеки", передбачені п.2.1.4.5. "Умов та Правил надання банківських послуг", а саме: держатель картки зобов'язується: не повідомляти ПІН, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію, не передавати картку (її реквізити) для здійснення операцій іншими особами, вживати необхідних заходів для запобігання втрати, пошкодження, розкрадання карти, а також несе відповідальність за операціями, здійсненими з використанням ПІНа, постійного пароля, одноразових паролів; операціями по зміні ПІНу. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно Положення "Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", затвердженого постановою Правління НБУ від 30 квітня 2010 року № 223, емітент зобов'язаний забезпечити наявність у договорі таких умов, зокрема, як види платіжних операцій, які клієнт має право здійснювати з використанням спеціального платіжного засобу, порядок розгляду спорів, відповідальність емітента, тощо. Згідно з п. 6.7 глави 6 Положення № 223, у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не використовувалися або які були виконані некоректно, емітент негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Відповідно до ч.1, 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій на рахунках. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Частиною 1 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Статтями 1071, 1073 ЦК України передбачено підстави списання грошових коштів з рахунка та правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта. Зокрема, Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. У разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Пунктом 2.5.3.18 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт може отримати можливість оплати товарів/послуг по Інтернету. При наданні клієнтом до банку заяви на розблокування карткового рахунку банк приймає рішення про зміну режиму використання картки. Отже, враховуючи наведене клієнт несе відповідальність у повному обсязі за всі операції, які супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви клієнта про блокування картки/рахунку/ на рух коштів, номера мобільного телефону на надання банківських послуг. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Поряд з цим, необхідно зазначити, що нормами ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені у справі судові витрати ( ст. 88 ЦПК). До судових витрат належать і витрати на правову допомогу ( ст.79 ЦПК). Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Але в судовому засіданні і це підтвердження не знайшло. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ПАТ "Комерційний банк "ПриватБанк" про відшкодування шкоди і стягнення суми грошових коштів відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування шкоди і стягнення суми грошових коштів в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed