Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біодобрива» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до наказу від 01.02.2017 р. № 3 ТОВ «Біодобрива» позивача прийнято на посаду «Фінансового директора ТОВ «Біодобрива» (менеджер ВЕД) на 0,5 ставки. Згідно з внутрішнім трудовим розпорядком підприємства, позивач працювала віддалено на неповний робочий день. Оскільк, [PERSON] зареєстрована та проживає в м. Вінниці, тому її робоче місце знаходиться в м. Вінниці. В період з 01.02.2017 р. по 17.10.2018 р. заробітну плату позивач отримувала в повному обсязі та без затримок. Датою останньої виплати заробітної плати згідно з картковим рахунком позивача є 17.10.2018 р. В подальшому згідно з виписками банку заробітна плата за період з 06.10.2018 р. по 31.12.2018 р., з 01.01.2019 р. по 30.06.2019 р. та з 01.07.2019 р. по 31.12.2019 р. позивачу не виплачувалась. Позивач неодноразово зверталась до відповідача в телефонному режимі та корпоративною електронною поштою з метою отримання пояснення щодо наявності чинних трудових відносин з відповідачем. Натомість, усі звернення позивача щодо наявності чинних трудових відносин, у разі звільнення її із займаної посади, ознайомлення її із наказом про звільнення, повного розрахунку та видачі їй трудової книжки було проігноровано. Також позивач зазначила, що про оскаржуваний наказ вона дізналась лише 16.09.2020, хоча неодноразово зверталась до відповідача для отримання інформації. Позивач вважає, що звільнення відбулося з грубим порушенням порядку, передбаченого трудовим законодавством, так як від позивача не відбиралися письмові пояснення; не додержано умов для звільнення працівника за п.3 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, що й стало підставою для звернення [PERSON] до суду з вимогою про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.11.2020 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.11.2020 року задоволено клопотання представника позивача про перехід до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 23.11.2020 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву ТОВ «Біодобрива», де відповідач вказує про те, що позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 01.02.2017 р. згідно з наказом від 31.01.2017 р. №1-К. Відповідно до наказу від 31.01.2017 р. №1-К позивач прийнята на посаду «менеджера ЗЕД ТОВ «Біодобрива» за сумісництвом». Зі змістом наказу від 31.01.2017 р. №1-К позивач ознайомлена під її особистий підпис. Посада «фінансовий директор» не була передбачена штатним розписом відповідача як на момент укладення трудового договору з позивачем, так і в подальшому. На підставі чого запис до трудової книжки позивача про прийняття на посаду менеджера ЗЕД ТОВ «Біодобрива» за сумісництвом відповідно до наказу не вносився саме з причини того, що при укладенні трудового договору позивачем було повідомлено про наявність у неї основного місця роботи, де і повинна була зберігатись її трудова книжка, однак в подальшому позивач не зверталася з відповідними заявами до відповідача про внесення запису до її трудової книжки про роботу за сумісництвом. В зв`язку з відсутністю позивача на роботі в період з 03.09.2018 р. по 02.10.2018 р. без поважних причин відповідачем був виданий наказ про застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення [PERSON] за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. До застосування дисциплінарного стягнення відповідачем вжито заходів щодо витребування письмових пояснень від позивача, який було направлено за адресою позивача, вказаною в паспорті, який надавався та засвідчувався нею особисто при укладенні трудового договору з відповідачем. В період перебування в трудових відносинах з відповідачем позивач жодним чином не повідомляла про зміну адреси місця реєстрації, місця проживання чи адреси для листування з нею. Вказаним листом позивачу було запропоновано надати пояснення причин відсутності на роботі з 03.09.2018 р. з наданням при наявності документів, що підтверджують поважну причину її відсутності. Цей лист позивач отримала особисто 26.09.2018 р. У зв`язку з ненаданням пояснень щодо відсутності на робочому місці було прийнято рішення про припинення трудових відносин з позивачем. Копія наказу про звільнення направлена на адресу позивача. Належні при звільненні кошти остаточного розрахунку перераховані на поточний рахунок позивача. Станом на 14.10.2020р. р. справа №127/16869/20 перебувала на розгляді у Вінницькому міському суді Вінницької області. Також відповідач зазначає, що факт укладення між позивачем та відповідачем трудового договору за сумісництвом підтверджується також відповідним повідомленням відповідача до органу ДФС про прийняття позивача на роботу від 31.01.2017р., в якому в графі 4 "Категорія особи" вказано позначка 2 - наймані працівники без трудової книжки, в графі 6 «Прізвище, ім`я, по батькові застрахованої особи» вказано [PERSON] , а в графі 5 її реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , та відповідним Звітом відповідача до органу ДФС за лютий 2017 року, в якому в графі 7 "Категорія особи" вказано позначка 2 - наймані працівники без нової книжки, а в графі 9 та 10 цього звіту вказано реєстраційний номер облікової картки платника податків та прізвище, ім`я, по батькові позивача. Укладення трудового договору з позивачем на умовах сумісництва є правомірним та таким, що відповідає вимогам законодавства про працю. Трудова книжка відповідачу як при укладенні трудового договору, так і в подальшому позивачем, як працівником-сумісником не надавалась, відповідно відповідач був позбавлений обов`язку вносити записи до трудової книжки та вживати дій щодо видачі трудової книжки при звільненні. Так, зазначена в позовній заяві та в наданій позивачем по справі 127/16869/20 неповна копія неповного аркушу трудової книжки, під номером 27 щодо прийняття її на посаду фінансового директора ТОВ «Біодобрива» не відповідає дійсності. Зазначене може свідчити про надання позивачем та її представником недостовірної інформації про те, що [PERSON] не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Крім того, відповідач зазначає що на сайті пошуку роботи Work.ua позивачем розміщено особисте резюме №1802134 для пошуку роботи, в якому зазначено здобуту освіту та досвід роботи позивача, та зокрема те, що [PERSON] , [INFO] , працювала в ТОВ «Біодобрива» з серпня 2016 року по жовтень 2018 року, а з грудня 2018 р. по теперішній час працює в ТОВ "Компанія «Енергія» на посаді директора з питань економічного розвитку та стратегії (резюме від 06.07.2020 та від 28.10.2020), що також є доказом обізнаності позивача про припинення трудових відносин з відповідачем ще у жовтні 2018 року. Разом з тим, відповідач вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду, визначений ст. 233 КЗпП України. В задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. 03.12.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача Загороднього В.С. , в якому вважає наведені у відзиві заперечення необґрунтованими, та такими що не підтверджені належними доказами. Ухвалою суду від 08.12.2020 р. витребувано від позивача докази по справі. 14.01.2021 р. від представника відповідача судом отримано заперечення на відповідь на відзив. У судовому засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Загородній В.С. позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Біодобрива» у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив, просив відмовити в задоволенні позову. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами трудового законодавства стосовно припинення трудового договору з ініціативи роботодавця, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно із ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що наказам №1 -К від 31 січня 2017 року [PERSON] прийнято на посаду менеджера ЗЕД ТОВ «Біодобрива» за сумісництвом з оплатою праці згідно з штатним розписом на 0,5 ставки з 01.02.2017 року. З повідомлення до органу ДФС про прийняття працівника на роботу від 31.01.2017 р. вбачається факт працевлаштування позивача у ТОВ «Біодобрива». Позивач 01.02.2017 року була прийнята на посаду менеджер (управитель) зовнішньоекономічної діяльності; з повідомлення від 05.11.2018 року - підставною для припинення трудових відносин або цивільно-правових відносин (п.4 ст. 40 КЗпП України) - наказ № 01/10-к від 02.10.2018р. З листа №07/09-1 від 07.09.2018 р., надісланого позивачу поштою, встановлено, що у зв`язку її відсутністю на робочому місці в період з 03.09.2018 р. відповідачем було запропоновано повідомити керівництво ТОВ «Біодобрива» про причини відсутності з додаванням відповідних документів, що підтверджують поважність причини відсутності на роботі, цей лист отримано позивачем 26.09.2018 р. Лист відповідача №07/09-1 від 07.09.2018 р. позивачем залишений без направлення відповіді (пояснення). В провадженні Вінницького міського суду перебувала на розгляді цивільна справа №127/16869/20 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біодобрива» про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку. В судовому засіданні оглянуто та досліджено матеріали вищевказаної цивільної справи. Зазначена позовна заява зареєстрована Вінницьким міським судом Вінницької області 05.08.2020 року. Ухвалою від 10.08.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. З матеріалів справ вбачається, що наказом № 01/10-к від 02.10.2018 р. звільнено [PERSON] - менеджера зовнішньоекономічної діяльності ТОВ «Біодобрива» за прогул без поважних причин (а. с. 80 справа №127/16869/20, а.с. 79 справа №127/22587/20 ). Даний наказ надіслано на адресу місця проживання позивача, що підтверджується «Описом вкладень у цінний лист №6116202021840 з відповідним штампом поштового відділення Укрпошти від 17.10.2018 р. (а.с. 85 справа №127/16869/20, а.с. 80 справа №127/22587/20). До застосування дисциплінарного стягнення відповідачем вжито заходів щодо витребування письмових пояснень від позивача, який було направлено за адресою позивача, вказаною в паспорті, який надавався та засвідчувався нею особисто при укладенні трудового договору з відповідачем. В період перебування в трудових відносинах з відповідачем позивач жодним чином не повідомляла про зміну адреси місця реєстрації, місця проживання чи адреси для листування з нею. Вказаним листом позивачу було запропоновано надати пояснення причин відсутності на роботі з 03.09.2018 р. з наданням при наявності документів, що підтверджують поважну причину її відсутності. Цей лист позивач отримала особисто 26.09.2018 р. У зв`язку з ненаданням пояснень щодо відсутності на робочому місці було прийнято рішення про припинення трудових відносин з позивачем. Копія наказу про звільнення направлена на адресу позивача. Належні при звільненні кошти остаточного розрахунку перераховані на поточний рахунок позивача. Станом на 14.10.2020р. р. справа №127/16869/20 перебувала на розгляді у Вінницькому міському суді Вінницької області. Факт укладення між позивачем та відповідачем трудового договору за сумісництвом підтверджується також відповідним повідомленням відповідача до органу ДФС про прийняття позивача на роботу від 31.01.2017р., в якому в графі 4 "Категорія особи" вказано позначка 2 - наймані працівники без трудової книжки, в графі 6 «Прізвище, ім`я, по батькові застрахованої особи» вказано [PERSON] , а в графі 5 її реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , та відповідним Звітом відповідача до органу ДФС за лютий 2017 року, в якому в графі 7 "Категорія особи" вказано позначка 2 - наймані працівники без нової книжки, а в графі 9 та 10 цього звіту вказано реєстраційний номер облікової картки платника податків та прізвище, ім`я, по батькові позивача. Укладення трудового договору з позивачем на умовах сумісництва є правомірним та таким, що відповідає вимогам законодавства про працю. Трудова книжка відповідачу як при укладенні трудового договору, так і в подальшому позивачем, як працівником-сумісником не надавалась, відповідно відповідач був позбавлений обов`язку вносити записи до трудової книжки та вживати дій щодо видачі трудової книжки при звільненні. На момент укладення трудового договору з позивачем, так і в подальшому посада «фінансовий директор» не була передбачена штатним розписом ТОВ «Біодобрива». Позивач прийнята на посаду менеджера ЗЕД ТОВ «Біодобрива» за сумісництвом, при укладенні трудового договору позивачем було повідомлено про наявність у неї основного місця роботи, тому запис до трудової книжки не вносився. Трудова книжка позивача зберігалась за основним місцем роботи. Тоді, як у цивільній справі №127/16869/20 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біодобрива» про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку у додатках до позову зазначено копія трудової книжки на 1 арк., яка знаходиться на 9 аркуші справи та містить не повний аркуш з відомостями про «Прийнята на посаду фінансового директора 0,5 ставки Наказ № 3 від 01.02.2017 р.». Відповідно до п.1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. № 58 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 р. №110) на осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться за місцем основної роботи. Відповідно до п. 2.14 цієї ж Інструкції внесення запису про роботу за сумісництвом не є обов`язковим і запис відомостей про роботу за сумісництвом провадиться за бажанням працівника власником або уповноваженим ним органом. Позивач з зазначеного питання з відповідними заявами до відповідача не зверталась. Також, матеріалами справи встановлено, що належні при звільненні кошти остаточного розрахунку в сумі 8814,20 грн. перераховані позивачу на поточний рахунок № [NUMBER] АТ «Укрсиббанк» зарплатної банківської картки позивача. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На день звільнення [PERSON] відповідачем було здійснено розрахунок заробітної плати (а.с.82,83) та виплачено кошти в сумі 8814,20 грн. Посилання позивача та її представника на те, що позивач лише 16.09.2020 дізналась про оскаржуваний наказ, суд вважає безпідставними. Той факт що, згідно з внутрішнім трудовим розпорядком підприємства [PERSON] працювала віддалено неповний робочий день не знайшов свого підтвердження при розгляді справи. У мережі Інтернет на сайті пошуку роботи Work.ua позивачем розміщено особисте резюме №1802134 для пошуку роботи, в якому зазначено здобуту освіту та досвід роботи позивача, та зокрема те, що [PERSON] , [INFO] , працювала в ТОВ «Біодобрива» з серпня 2016 року по жовтень 2018 року, а з грудня 2018 р. по теперішній час працює в ТОВ "Компанія «Енергія» на посаді директора з питань економічного розвитку та стратегії (резюме від 06.07.2020 та від 28.10.2020), що також є доказом обізнаності позивача про припинення трудових відносин з відповідачем ще у жовтні 2018 року. Таким чином, позивач була обізнана про припинення трудових відносин з ТОВ «Біодобрива» з жовтня 2018 року. Доказом про цей факт є довідка форми ОК-7 Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо [PERSON] , номер облікової картки застрахованої особи [NUMBER] , РНОКПП [NUMBER] . Судом встановлено, що в період з березня 2017 р. по жовтень 2018 р. вона перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Біодобрива». В цій довідці містяться відомості про те, що після звільнення з ТОВ «Біодобрива» [PERSON] працювала з березня по червень 2019 р. в ТОВ «Форсікс» (код ЄДРПОУ 42184247), перебувала на обліку у Вінницькому міському центрі зайнятості (код ЄДРПОУ 42433672), що доводить ту обставину про збереження трудової книжки у позивача, тому що без її пред`явлення в оригіналі, вона не могла б перебувати на обліку в центрі зайнятості. В подальшому [PERSON] працювала з червня по серпень 2019 р. в ТОВ «Іноверс Груп» (код ЄДРПОУ 42934080). Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд відхиляє доводи позивача та його представника із посиланням на вищевказане. Положеннями ст. 147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника (ч.1 ст. 147-1 КЗпП України). Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідачем доведено відсутність на роботі позивача без поважних причин в період з 03.09.2018 р. по 07.09.2018 р. (день складання листа №07/09-1 від 07.09.2018 р.) та в період з 08.09.2018 р. до дня видачі наказу про звільнення №01/10-к від 02.10.2018 р. Згідно із ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідач намагався одержати пояснення у позивача, відправляючи їй поштову кореспонденцію, однак працівник [PERSON] будь- яких пояснень не надала. В правовій позиції Верховного Суду України від 19.10.2016 р., висловленій у справі № 6-2801цс15, відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Виходячи з вищенаведеного, суд звертає увагу на те, що відсутність письмового пояснення [PERSON] про причину прогулу не є безумовною підставою для скасування дисциплінарного стягнення. Матеріалами справи підтверджено сам факт порушення трудової дисципліни [PERSON] , тому відсутні підстави для визнання незаконним наказу про звільнення. Згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Отже, для звільнення працівника за п. 4 ст. 40 КЗпП не обов`язково, щоб він був відсутній на роботі більше трьох годин підряд. Важливо тільки, щоб були докази, які з вірогідністю підтверджують відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня (зміни). Такі докази наявні в матеріалах справи. У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначається, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). При розгляді позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходив з наступного. В пункті 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено, що згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. З огляду на вищевказане, на переконання суду, позивач не має підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до ст. 235 КЗпП України, оскільки така вимога пов`язана з вимогою про поновлення на роботі та її задоволення можливе лише в разі визнання незаконним та скасування наказу про звільнення. Оскільки, суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача є законним, то позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає задоволенню. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що при звільненні [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України, ТОВ «Біодобрива» додержано норм законодавства про працю, що регулюють вивільнення працівників. Необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до ТОВ «Біодобрива» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. Щодо поновлення строку позовної давності зазначає про таке. Відповідно до абзацу першого ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Суд не знайшов поважних причин відповідно до ст. 234 КЗпП України для поновлення позивачу строку у справі про вирішення трудового спору про її звільнення з ТОВ «Біодобрива». Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору належить компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed