Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаними позовами , які були об"єднані в одне провадження. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що між нею та відповідачем 20.03.2003 року було зареєстровано шлюб у відділі РАГС Івано-Франківського МУЮ, актовий запис №203, та після реєстрації шлюбу їй було присвоєно прізвище [PERSON]. У 2001 році вона та відповідач змінила прізвище на [PERSON]. Від шлюбу [INFO] народилась дочка [PERSON], яка проживає разом із нею. Стверджує, що за час спільного проживання з відповідачем у шлюбі, виявилась несумісність характерів, різниця у поглядах на життя. Фактичних шлюбних відносин з відповідачем вона не підтримує із 2013 року та спільного господарства не веде. Вважає подальше спільне життя, примирення і збереження сім'ї неможливим з вищезазначених причин. Після припинення фактичних шлюбних відносин відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дочки. Посилаючись на вказане, просила шлюб між ними розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй дошлюбне прізвище "[PERSON]"; стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно на утримання дочки [PERSON] та стягнути з відповідача судові витрати. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав і не заперечував проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів. При цьому пояснив, що на даний час не працює. Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із роз'ясненнями п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як убачається з матеріалів справи, з 20.03.2003 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано відділом реєстрації актів громадського стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що видано відповідне свідоцтво про одруження та вчинено актовий запис №203, а також сторони 08.09.2011 року змінили свої прізвища із [PERSON] та [PERSON] на [PERSON], що стверджується свідоцтвом про зміну імені та актовим записом про зміну імені. Від вказаного шлюбу у сторін є малолітня дочка [PERSON], [INFO], що стверджується копією свідоцтва про народження (а.с.7). Також судом встановлено, що малолітня дочка сторін проживає разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні . Шлюбних відносин сторони не підтримують із 2013 року. Таким чином суд, з'ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, причини розпаду сім'ї, приходить до висновку про неможливість збереження шлюбу між сторонами, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, в зв'язку з чим вважає, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню. Щодо позовних вимог позивачки в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Крім того, ст. 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому, в п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року, №3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не працює, інших дітей та непрацездатних батьків на утриманні не має, а тому розмір аліментів на утримання дитини з відповідача підлягає стягненню у частці від заробітку (доходу) на підставі ч.1 ст.183 СК України, проти чого і він сам не заперечує. За таких обставин, суд, ураховуючи вищевказане, приходить до висновку, що позов [PERSON] і в цій частині позовних вимог також підлягає задоволенню. Згідно із ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання цього шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи зазначені вище вимоги закону та волевиявлення позивачки та відповідача, після розірвання даного шлюбу позивачку слід іменувати прізвищем "[PERSON]", а відповідача прізвищем "[PERSON]". На підставі ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. Згідно ст. 367 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в межах стягнення аліментів за один місяць. Оскільки суд задовольняє позов, то за правилами ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сплачений та документально підтверджений розмір судового збору в сумі 551,20 грн. на користь позивачки. Крім того, згідно ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного й

Outcome: approved