Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення завданої шкоди та просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] в свою користь суму заподіяної ними шкоди - 196 456,92 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до копії свідоцтва про державну реєстрацію від 29.09.2004 року зареєстрований як фізична особа-підприємець і займався реалізацією продуктів споживання. Для здійснення підприємницької діяльності позивач орендував частину приміщення (торгового залу) в м. Жовкві по вул. Львівська 33, де обладнав відділ "Продукти". Зазначає, що для своєї діяльності прийняв на роботу 4-х найманих працівників, а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з якими було укладено трудові договори які зареєстровано в Жовківському державному центрі зайнятості. З [PERSON] договір укладено 07.08.2009 року, з [PERSON] 03.06.2013 року. Відповідно до умов договору всі наймані працівники зобов"язувалися виконувати покладені на них обов'язки та нести повну матеріальну відповідальність. Крім цього зазначає, що робота відділу проводилася від 9-00 до 21-00 год, по два працівники, позмінно. Зокрема 2 працівники працювали два тижні і інші два працівники наступних два тижні, з них одна від 9-00 год до 14-00 год, інша з 14-00 год до 21-00 год. Вказує, що при перезмінці працівниками проводилася передача товарно-матеріальних цінностей їх внутрішнім обліком. Про виникнення нестач ніколи не повідомляли мене, завжди було без нестач. Крім цього вказує, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] 13.08.2016 року в чергове прийняли цінності відділу "Продукти" від [PERSON] та [PERSON]. і працювали до 5.09.2016 року включно. 6.09.2016 року на роботу відповідачі не вийшли, покинувши місце праці,на виклики не реагували і позивачем було створено комісію для проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей відділу "Продукти", оскільки перед тим. відповідачі отримали товар у відділ який був швидко-псуючим і такий слід було реалізувати. Такі їх дії змусили позивача повернути товар постачальнику. Інвентаризація завершена 14.09.2016 року і по результатах такої виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 196 456.92 грн. Наголошує, що такі дії відповідачів свідчать про недбале виконання своїх обов'язків по збереженню товарно-матеріальних цінностей Крім цього наголошує, що позивачем викликалися до місця праці відповідачі, але безрезультатно, а тому наказом від 19.09.2016 року останні звільнені з роботи за ч. 1п. 2 ст. 41 КзПП України. У зв'язку з чим Позивач звернувся до суду з даним позовом та просить такий задоволити. Позивачі у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві. Просять суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні щодо позову заперечив, просить відмовити в задоволенні такого. Крім того, подав суду письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні щодо позову заперечила, просить відмовити в задоволенні такого. Додатково пояснила, що в 2007 році прийшла працювати в магазин до [PERSON]. Більше року працювала не офіційно. Спочатку працювала у відділі хімії, а потім у відділі продукти. Кожні два тижні передавали товар іншій зміні. Ревізії, як такої не було. Кількість товару рахували на калькуляторі М + та звіт записували в зошит. Крім цього пояснила, що пішла з роботи тому, що знала, що магазин мали здавати в оренду і сказали, щоб більше не замовляли товару. Крім цього їй повідомили, що потрібно відпрацювати 2 тижні і все. 05 вересня 2016 року зробили таку ж саму ревізію як завжди, [PERSON] був, але не допомагав у цьому. Наголошує, що такої інвентаризації, яку провели 14.09.2016 р. не проводили жодного разу. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні щодо позову заперечила, просить відмовити в задоволенні такого. Додатково пояснила, що в 2010 році прийшла працювати в магазин до [PERSON]. Спочатку працювала у відділі соки, а потім у відділі продукти. Крім цього пояснила, що товар жодним чином не перераховували, ревізії жодної не було. Вказує, що в 2013 році захворіла, і попросила керівників, щоб її оформили офіційно. Наголошує, що працювали змінами по 2 тижні, жодної ревізії та перепису товару за цей час не було. Допитана в судовому засідання в якості свідка [PERSON] пояснила, що в магазині залишились працювати втрьох, іноді були недостачі. Крім цього вказала, що декілька разів ставила у касу свої кошти у зв»язку із недостачею. Допитана в судовому засідання в якості свідка [PERSON] пояснила, що коли продавці здавали зміну, то перераховували товар. Облік товару не вели. Додатково пояснила, що інвентаризацію проводила частково. Вважає, що така велика недостача не могла утворитись за два тижні. Допитана в судовому засідання в якості свідка [PERSON] пояснила, що документів по інвентаризації не бачила. Акт інвентаризації підписала, однак не читала його. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні даного позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про державну реєстрацію від 29.09.2004 року, позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець і займався реалізацією продуктів споживання. Для здійснення підприємницької діяльності позивач орендував частину приміщення (торгового залу) в м. Жовкві по вул. Львівська 33, де обладнав відділ "Продукти". Для своєї діяльності прийняв на роботу 4-х найманих працівників, а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли : між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до\~статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. В позовній заяві та в матеріалах справи, позивачем не надано доказів щодо укладення між відповідачами та позивачем договору про повну матеріальну відповідальність, не надано доказів щодо отримання відповідачами майна або інших цінностей під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами, не надано доказів щодо заподіяння шкоди діями відповідача, що переслідуються у кримінальному порядку, що шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані, що шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування, що шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків. Згідно\~ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. З матеріалів справи, вбачається, що позивачем при поданні позову не подано жодних належних доказів про винне порушення відповідачами своїх трудових обов»язків та доказів наявності самої шкоди. Крім цього з матеріалів справи та у відповідності до положень Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29.12.1992 року, обставини справи не підтверджуються жодними даними бухгалтерського обліку й інших документів про наявність і розмір прямої дійсної шкоди - матеріалами інвентаризації, актами ревізії та обліковими документами, актами й іншими документами про недостачу, зіпсування, втрату, знищення майна, висновками експертиз, довідками й іншими документами про вартість майна, розмір виплат, витрачених на придбання товару та ін. Окрім цього, при вирішенні даної справи суд також враховує те, що при прийнятті на роботу позивачам за допомогою облікових чи інших документів не передавались матеріальні цінності, які знаходились в магазині в якому вони працювали. Відповідно до ст. 10, 60, 61 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. На підставі ч. 1 та 3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. За таких обставин суд прийшов до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON].

Outcome: dismissed