Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

03 березня 2020 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа: Бахмутське-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу(а.с.1-2). Ухвалою судді Краснолиманського міського суду Донецької області від 08 квітня 2020 року заяву [PERSON] було залишено без руху, заявнику був наданий строк для усунення недоліків(а.с.10-12). 27 квітня 2020 року заявник [PERSON] на виконання зазначеної ухвали суду надав уточнену заяву про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування заяви зазначив, що вирішив скористатись своїм правом на отримання пенсії, а також можливістю підтвердити трудовий стаж за відсутністю трудової книжки, для чого звернувся за консультацією до відділу обслуговування громадян Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, надавши особисті документи та архівну довідку від 17 квітня 2019 року, але з приводу того, що вказаний документ наданий адміністрацією тимчасово окупованої території України, а саме м. Єнакієве Донецької області, то він не можє розглядатися як такий, що має юридичне значення. З такою відповіддю заінтересованої особи він повністю не згоден, тому вимушений звернутися до суду(а.с.16-17). Заявник [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та про те, що підтримує заяву і просить її задовольнити (а.с. 25). Представник заінтересованої особи - Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, клопотань про розгляд справи за відсутності заінтересованої особи до суду не надходило (а.с.24). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст.315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України ( надалі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У відповідності до п. 7 вказаної вище Постанови, суд вправі розглядати справи про встановлення факту, що має юридичне значення, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Матеріалами справи встановлено, що трудова книжка заявника втрачена, відновлення її не можливе. На підтвердження трудового стажу заявником надано копію архівної довідки № 532/03 від 17 квітня 2019 року, відповідно до якої [PERSON] працював сторожем цеху АБК з 02 червня 1996 року з окладом 1824 тис.крб (згідно Наказу № 26/к від 01 липня 1996 року) та звільнений за власним бажанням (згідно Наказу № 48/к від 02 листопада 1996 року) відповідно до ст.38 КЗпП України з 01 жовтня 1996 року(а.с.6). Крім того, заявником надана копія довідки від 15 лютого 2018 року про реорганізацію структурного підрозділу "Шахта "Єнакіївська" республіканського підприємства "Орджонікідзевугілля", відповідно до якої на підставі наказу МУП України № 78 від 06 березня 1996 року, 08 квітня 1996 року підприємство- «Шахта «Єнакіївська» виробничого об`єднання по видобутку вугілля «Орджонікідзевугілля» було реорганізовано в Державне підприємство «Шахта «Єнакіївська» виробничого об`єднання «Орджонікідзевугілля»(а.с.7). З доданих до матеріалів довідок, які підтверджують трудову діяльність [PERSON] встановлено, що вони видані архівним відділом адміністрації м. Єнакієве на бланках з печаткою установи, що розташована на тимчасово окупованій території Донецької області, на якій тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування. Ці довідки відповідно до вимог ч.ч. 2, 3ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" є недійсними та не створюють правових наслідків. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту, що має юридичне значення, документів, які видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 77,78 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності документу, виданого на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту, що має юридичне значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України, щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справи у порядку статті 315 ЦПК України. Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. При цьому, суд також враховує, що заявник позбавлений можливості надати заінтересованій особі підтверджуючі довідки та документи, які б підтверджували вище зазначений період роботи заявника сторожем у цеху АБК "Державне підприємство «Шахта «Єнакіївська» виробничого об`єднання «Орджонікідзевугілля», оскільки дане підприємство знаходилось на території м. Єнакієве, Донецької області, яка на теперішній час є тимчасово окупованою територією України. З цих же підстав неможливо допитати і свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації. Враховуючи наведене, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оскільки від встановлення фактів, які заявник просить встановити у заяві, залежить виникнення у заявника права на призначення пенсії, тобто від встановлення вказаних фактів залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, суд приходить до висновку про наявність підстав для встановлення в судовому порядку факту того, що [PERSON] працював сторожем цеху АБК «Державне підприємство «Шахта «Єнакіївська» виробничого об`єднання «Орджонікідзевугілля» з 02 червня 1996 року з окладом 1824 тис.крб. (згідно Наказу № 26/к від 01 липня 1996 року) та звільнений за власним бажанням (згідно Наказу № 48/к від 02 листопада 1996 року) відповідно до ст.38 КЗпП України з 01 жовтня 1996 року, а тому заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, слід задовольнити. Відповідно до вимог ч. 7 ст. 294 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи окремого провадження заявнику не відшкодовуються.

Outcome: approved