Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача ДП «Львіввугілля» та ДП «Шахта «Бендюзька», у позовній заяві вказав, що з 14.05.1979р. по 16.02.1981р. він працював підземним гірником на шахті ім. 50-ти річчя ВЖСР (ДП «Шахта «Бендюзька»), з 16.02.1981р. по 21.09.1993р. на цій же шахті гірником очисного забою. З 28.09.1993р. по 13.04.1994р. позивач працював гірничим підземним майстром на шахті №4 «Великомостівська», з 13.04.1994р. по 15.06.1999р. начальником дільниці на цій же шахті, з 17.06.1999р. по 07.12.2000р. позивач працював заступником директора з виробництва шахти «Великомостівська». Загальний стаж роботи позивача становить 30років 2 місяці, з яких 21 рік та 6 місяців в умовах впливу шкідливих факторів. Зазначає, що ще в час роботи на шахті у нього значно погіршився стан здоров»я, що підтверджується записами в медичній картці. Згідно довідки Львівського обласного центру МСЕК №1 серії 10 ААА №015456 за результатами проведеного огляду 25.04.2012р. позивачу встановлено по життєво 25% втрати працездатності внаслідок професійного захворювання. У зв'язку із отриманим професійним захворюванням порушені всі нормальні умови життя позивача, він змушений докладати додаткових зусиль для його організації. Перестав бути повноцінною людиною та змушений постійно звертатися за медичною допомогою. Вказує, що професійне захворювання у нього виникло лише з вини відповідача, оскільки забезпечення безпечних, здорових і нешкідливих умов праці покладалося саме на нього. Виходячи із ступеня втрати професійної працездатності, тривалості роботи на шахтах ДП «Львіввугілля», тривалості страждань та істотності вимушених змін у життєвих стосунках визначає розмір завданої моральної шкоди в сумі 50000грн. З покликанням на ст. 43 Конституції України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, постанову Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1997р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», постанову Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди та рішення Конституційного суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004р., просить суд стягнути з відповідачів в його користь 50000грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров»я при виконанні трудових обов'язків, внаслідок професійного захворювання. В запереченні на позовну заяву представник відповідача ДП «Львівугілля» вказав, що позивач звернувся з позовом до суду після спливу строків позовної давності, наслідком якої, відповідно до частини 4 ст. 267 ЦК України, є відмова у позові. Просить застосувати позовну давність до даних правовідносин. Крім цього, позивачем не вказано в чому полягає порушення нормальних умов життя і які саме додаткові зусилля він докладає для організації свого життя. Зазначає, що втрата 25% професійної працездатності згідно висновку МСЕК це втрата можливості працювати в підземних умовах, але ніяким чином це не втрата можливості працювати за іншою професією. В позовній заяві не наведено обґрунтування обчислення позивачем розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 50000грн. з відповідачів. Із покликанням на Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, зазначає, що позивачем значно завищено розмір відшкодування моральної шкоди. Просить у задоволенні позову відмовити. Ухвалою від 02.06.2015р. позовну заяву в частині вимог до ДП «Шахта «Бендюзька» згідно поданого позивачем клопотання залишено без розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримав, просить задовольнити, в обґрунтування вимог надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача ДП «Львівугілля» Гоц П.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав обґрунтування, надане у письмовому запереченні на позовну заяву. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши докази в справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з наступних підстав. Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка, зокрема полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 9 Закону України "Про охорону праці" відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.03.2007 року виключено частину 3 ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", яка передбачала відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України. Рішенням Конституційного суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року зміни внесені Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнано конституційними, при цьому, в рішенні зазначено, що право громадян на відшкодування шкоди не порушено, оскільки таке право передбачено ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст. 237-1 Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також, у роз»ясненнях, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (яка набрала чинності 13.01.2000р.) за наявності порушення права працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих з'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган назалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Крім цього, у роз»ясненнях, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Як встановлено із дослідженої в судовому засіданні трудової книжки на ім»я [PERSON], зокрема з 14.05.1979р. по 16.02.1981р. він працював підземним гірником на шахті ім. 50-ти річчя ВЖСР (ДП «Шахта «Бендюзька»), з 16.02.1981р. по 21.09.1993р. на цій же шахті гірником очисного забою. З 28.09.1993р. по 13.04.1994р. гірничим підземним майстром на шахті №4 «Великомостівська», з 13.04.1994р. по 15.06.1999р. начальником дільниці на цій же шахті, з 17.06.1999р. по 07.12.2000р.заступником директора з виробництва шахти «Великомостівська». Згідно із відомостей, відображених у виписці із акта огляду МСЕК, до довідки серії 10 ААА №015456 від 25.04.2012р. ступінь втрати професійної працездатності [PERSON] пожиттєво встановлено у розмірі 25%. У зв'язку з професійним захворюванням. У зв»язку з наявністю вказаного вище захворювання позивач, [PERSON], неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок історій хвороби. Пунктом 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 року передбачено, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Суд критично ставиться до тверджень представника відповідача про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності, відповідно до ст. 233 КЗпП України, оскільки згідно із ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Із дослідженого акта розслідування хронічного професійного захворювання [PERSON] від 08.02.2012р. встановлено, що з метою ліквідації і запобігання професійним захворюванням директору шахти «Великомостівська» Суворову С.М. пропонується вжити заходів щодо покращення умов праці на робочих місцях, забезпечити постійну роботоздатність водяних завіс у гірничих виробках, забезпечити видання та обробку протипилових респіраторів та зміну фільтрів до них, забезпечити оздоровлення в санаторії-профілакторії згідно медичних рекомендацій. Таким чином, суд покладає обов'язок відшкодувати моральну шкоду позивачу [PERSON] на відповідача державне підприємство «Львівугілля», яка спричинена ушкодженням здоров»я при виконанні трудових обов»язків внаслідок професійного захворювання. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, суд враховує характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому, позовну вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 50000 грн., суд задовольняє частково в сумі 4000грн. Разом з тим, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача державне підприємство «Львівугілля».

Outcome: partial