Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до суду, який підтримав в судовому засіданні та свої уточнені вимоги мотивував тим, що 22 травня 2013 року він уклав з АТ "Банк "Фінанси та Кредит" договір № 032-062814/13-00938-вкл-к про відкриття відновлювальної кредитної лінії у формі овердрафту та договір про відкриття карткового рахунку та надання і використання платіжної картки миттєвого випуску VISA Electron Instant Issue № 042-Z/027245. Після укладення договору та його часткового виконання він потрапив у скрутне становище, втратив роботу, що спричинило негативний вплив на його здатність забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання своїх зобов'язань за кредитом. Посилався на постанову НБУ від 6 серпня 2009 року № 461 "Про заходи щодо забезпечення погашення кредитів" та на ч. 12 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно яких кредитор має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію заборгованості за кредитними договорами. 22 жовтня 2014 року він направив начальнику філії "Полтавське регіональне управління" ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" заяву про проведення реструктуризації заборгованості за договором та дозволити йому сплачувати щомісячно платіж у розмірі заборгованості за кредитним договором ("тіла кредиту") без сплати відсотків за договором; просив банк не нараховувати йому штрафні санкції за несплату щомісячних платежів до досягнення домовленості з питання реструктуризації заборгованості, адже до моменту надіслання заяви про реструктуризацію заборгованості всі платежі були сплачені вчасно і в повному обсязі. Відповіді він не отримав, а натомість на номер його мобільного телефону, зазначений в заяві до банку про реструктуризацію заборгованості, було здійснено дзвінки з погрозами нарахування санкцій та стягнення коштів, неввічливим спілкуванням, без поважливого ставлення як до клієнта банку та члена цивілізованого суспільства, без намагання вирішити питання стосовно реструктуризації. Посилаючись на ч. 2 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів", зазначав, що наведеними діями йому заподіяна моральна шкода, яка виразилась у погрозах його життю та здоров'ю, у факті цинічного ставлення до нього як до клієнта банку та його законних прав, насмішливому ставленні до проблем, які ускладнюють подальшу співпрацю. Просив зобов'язати банк укласти з ним договір про реструктуризацію заборгованості на умовах сплати щомісячних платежів у розмірі заборгованості за кредитним договором № 032-062814/13-00938-вкл-к ("тіла кредиту") без сплати відсотків за цим договором; звільнити його від сплати всіх нарахованих штрафних санкцій за вказаним договором; зобов'язати банк відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 5000 гр. (а.с. 2-4). 05 лютого 2015 року позивач уточнив та змінив позовні вимоги, просив зобов'язати банк змінити умови договору № 032-062814/13-00938-вкл-к у зв'язку із істотною зміною обставин (провести реструктуризацію заборгованості за договором № 032-062814/13-00938-вкл-к шляхом надання відстрочки сплати суми основного боргу за договором на строк один рік); звільнити його від сплати всіх нарахованих штрафних санкцій за договором, зобов'язати банк відшкодувати йому моральну шкоду в сумі 5000 гр. Посилався на наявність підстав для зміни умов договору відповідно до ст. 652 ЦК України, оскільки на момент укладення договору він працював на державній службі, а потім був звільнений у зв'язку з скороченням чисельності, після звільнення не міг знайти роботу; при укладенні договору він працював і мав змогу частину заробітної плати віддавати на погашення кредитної заборгованості, тепер не має жодного джерела доходу для такого погашення (а.с. 87-89). Представник відповідач в письмових запереченнях позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні в зв'язку з недоведеністю, безпідставністю та необґрунтованістю вимог. Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 травня 2013 року сторони уклали договір № 032-062814/13-00938-вкл-к про відкриття відновлювальної лінії у формі овердрафту. П. 2.1 вказаного договору передбачає, що банк відкриває на картковий рахунок позичальника, на якому обліковуються операції, здійснені з використанням картки VISA ElectronInstantIssue № [NUMBER] на умовах забезпеченості, поворотності, строковості і платності відновлювальну кредитну лінію з розміром ліміту овердрафту в сумі 9302,53 гр. зі сплатою процентів за користування кредитними ресурсами в розмірі процентної ставки 60% річних, а позичальник зобов'язується повністю повернути отримані в рахунок відновлювальної кредитної лінії кредитні ресурси в строк до 23 травня 2016 року і сплатити проценти за користування кредитними ресурсами в розмірі, порядку і у строки, встановлені цим договором. П. 3.2, п. 4.1, п. 6 цього договору визначено, що позичальник зобов'язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, і сплатити проценти за користування кредитними ресурсами до 23 травня 2016 року, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту по процентній ставці 60% річних, а також передбачена відповідальність позичальника за порушення умов договору у вигляді пені та штрафу (а.с. 10-14). Крім того, 22 травня 2013 року сторони уклали договір № 042-Z/027245 про відкриття карткового рахунку та надання і використання платіжної картки миттєвого випуску VISA ElectronInstantIssue, розділом 7 якого застережено строк його дії, порядок розірвання та зміну умов. Згідно п.п. 7.8.1- 7.8.3 вказаного договору, додатками №№ 1-3 до нього є заява на відкриття карткового рахунку та видачу платіжної картки, Правила користування платіжною карткою, Тарифи банку (а.с. 57-62). Позивач пояснив, що користувався платіжною карткою банку, знявши з рахунку кредитні кошти. Згідно довідки Сумської районної державної адміністрації від 16 жовтня 2014року № 1126/11-3106, [PERSON] працював на посаді спеціаліста 1 категорії відділу економічного розвитку і торгівлі Сумської районної державної адміністрації і був звільнений з займаної посади в зв'язку з скороченням штату працівників відповідно до розпорядження голови райдержадміністрації від 18 липня 2014 року № 119-К (а.с. 15). Відповідно до довідки Сумського міського центру зайнятості № 1139407 від 10 жовтня 2014 року, позивач перебуває на обліку як безробітний з 12 серпня 2014 року (а.с. 16). 22 жовтня 2014 року позивач надіслав на ім'я начальника філії "Полтавське регіональне управління" ПАТ "Банк "Фінаси та Кредит" заяву про реструктуризацію заборгованості, посилаючись на те, що він після укладення договору та його часткового виконання втратив роботу, що спричинило негативний вплив на його здатність забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання зобов'язань за кредитним договором; на те, що факт того, що він потрапив у скрутне становище (втрата роботи) підтверджується довідками з місця роботи та з державної служби зайнятості та просить взаємно погодити та провести реструктуризацію заборгованості, не нараховувати пеню та штрафні санкції за даним договором до моменту досягнення домовленості з приводу подальшої виплати заборгованості за договором (а.с. 7-9). Отже, з матеріалів справи та наданих доказів вбачається, що між сторонами виник спір, що випливає з кредитних правовідносин, виконання умов кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем, та їх зміни. Ст. 3 ЦПК України та ст.ст. 15, 16 ЦК України передбачають право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст. 11 ЦК України передбачає підстави виникнення цивільних прав та обов'язків. Ч. 1 ст. 20 ЦК України передбачає, що право на захист особа здійснює на власний розсуд. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Ст. 3 ЦК України передбачає, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Вказані норми законів, а також ст. 6 ЦК України, передбачають добровільність в укладенні угод. Ст. 628 ЦК визначає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Ст.ст. 1046, 1048, 1049, 1054 ЦК України визначені умови договірних зобов'язань щодо надання позик та їх повернення. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (принцип диспозитивності цивільного судочинства). Межі заявлених вимог включають в себе, зокрема, предмет та підстави позову. Згідно п. 6 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільного права є, зокрема, зміна правовідношення. Відповідно до положень ч. 2 ст. 31, п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", предмет позову - це те, що конкретно вимагає позивач, підстава позову - чим він обґрунтовує свої вимоги, зміст вимоги - який спосіб захисту свого права він обрав. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Доводи позивача, викладені як в первісній позовній заяві, так і в заяві про уточнення позовних вимог, фактично зводяться до зміни умов кредитного договору в судовому порядку. З врахуванням вказаних положень, суд вважає недоведеними позовні вимоги [PERSON] Так, істотними умовами кредитного договору, в тому числі договору споживчого кредиту, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно укладеного між сторонами 22 травня 2013 року договору з додатками до нього, такі умови кредитування ним передбачені. Суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки банк надавав позивачеві кредит з дотриманням істотних умов укладеного між ними договору, які не свідчать про те, що втрата позивачем роботи може бути розцінена як істотна зміна обставин, що може стати підставою для зміни вказаних умов договору. Посилання позивача на наявність таких підстав є необґрунтованою і не підтверджуються доказами в справі. При укладенні кредитного договору він підтвердив свою згоду на його укладення, сторони не застерегли, що обставини, на які посилається позивач, можуть слугувати підставою для зміни вказаних умов. Це підтверджує вільне волевиявлення позивача при укладанні договору, повне розуміння його змісту та наслідків його укладання, без застереження підстав для його можливої зміни. Умови договору після його укладення позивачем визнавались та виконувались. З огляду на зміст підписаних позивачем як позичальником договорів, він своїм підписом в них засвідчив своє волевиявлення на їх укладення, а тому доводи його про те, що відповідач на порушення вимог Закону України "Про захист прав споживачів" відмовляється реструктуризувати його заборгованість за договором споживчого кредиту, є безпідставними, з точки зору свободи договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від їх укладення) і визначати їх зміст на власний розсуд відповідно до досягнутої домовленості. Вільне волевиявлення позивача на укладення договору, крім надання йому права на свідомий і правильний вибір умов при укладенні договору, покладало на нього і обов'язок,в тому числі, враховувати можливу зміну його фінансового стану, зокрема, і в зв'язку з можливим звільненням з роботи, оскільки гарантованість незмінності стану працевлаштування неможлива. З кредитного договору не випливає, що ризик зміни певних обставин, які склалися на момент укладення договору, несе банк. Ст. 651 ЦК України передбачає підстави для зміни або розірвання договору, а саме: 1. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. 2. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. 3. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Положеннями ст. 652 ЦК України передбачені зміна або розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин: 1. У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. 2. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. 3. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору. 4. Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. Правові наслідки зміни або розірвання договору застережені ст. 653 ЦК України. Згідно ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Отже, відповідно до частини другої статті 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно чотирьох умов, передбачених п. п. 1-4 вказаної норми закону. Частина четверта цієї статті визначає, що зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 15 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Позивачем не доведений факт одночасного існування всіх чотирьох умов, необхідних для внесення змін до спірного договору у зв'язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися під час укладення договору, передбачених частинами другою та четвертою статті 652 ЦК України, та наявності додаткової умови, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для зобов'язання банку до змін умов кредитного договору. При цьому суд враховує, що гарантованість особи від можливого звільнення з передбачених законом підстав законодавчо, в тому числі, нормами КЗпП України, не закріплена. При укладенні кредитного договору та взятті на себе зобов'язань на підставі його умов сторони, зокрема, позивач, не мали підстав вважати, що він буде працювати постійно. Позивач повинен був враховувати можливі зміни в його працевлаштуванні, а тому ризик втрати доходу у вигляді заробітної плати, виходячи зі змісту ст.ст. 1046, 1054 ЦК України, несе саме позивач як позичальник. Тому суд погоджується з доводами відповідача про те, що, укладаючи договір, позивач не мав підстав розраховувати на гарантованість його працевлаштування, не міг не усвідомлювати можливість зміни конюнктури ринку праці, пов'язану, в тому числі, з коливанням фінансового ринку та стану економіки в державі, повинен був враховувати, що на протязі трьох років дії договору його фінансове становище може змінитись і така зміна не є ризиком банку, а є ризиком позичальника. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується тернути їх разом з нарахованими відсотками. Позичальник як споживач, відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", мав право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Позивач не скористався наданою законом можливістю проаналізувати умови договору та оцінити свої ризики при укладенні договору, кредит отримав та погодився з істотними умовами договору. Положення Закону України "Про захист прав споживачів", ЦК України та інші нормативно-правові акти, на які посилається позивач, не зобов'язують банки брати на себе будь-які ризики, пов'язані з кредитуванням, а тому укладення договору реструктуризації заборгованості за кредитним договором є правом, а не обов'язком банку. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Згідно із п. 1 ч. 12 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає, що кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Реструктуризація, зокрема, здійснюється шляхом: 1) надання позичальникам відстрочки сплати суми основного боргу за договорами про надання споживчого кредиту на строк не більше трьох років; 2) продовження строку договору про надання споживчого кредиту з урахуванням обмежень, що діють у банках, та обставин щодо фінансового стану позичальника; 3) зміни механізму нарахування відсотків таким чином, щоб частина щомісячних платежів з обслуговування кредитів не перевищувала 35 відсотків сукупного місячного доходу сім'ї; 4) поділу існуючого кредитного зобов'язання в іноземній валюті за договором про надання споживчого кредиту на: зобов'язання, забезпечене іпотекою, у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, вираженого в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту; зобов'язання, не забезпечене іпотекою, у розмірі різниці залишку кредиту в гривнях за курсом на момент реструктуризації та залишку кредиту в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту, яке повністю виконується в кінці строку договору про надання споживчого кредиту. Банк має право за реструктуризованими згідно із цією частиною договорами звільнити позичальників від сплати будь-яких штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов кредитних договорів, що виникли до дати такої реструктуризації. У разі якщо позичальник у повному обсязі та своєчасно виконає реструктуризовані зобов'язання за кредитним договором протягом трьох років з дня реструктуризації боргу, комерційний банк має право на щорічне зменшення на 0,5 відсотка суми основного непогашеного боргу протягом наступних п'яти років з віднесенням зазначеної суми до складу витрат банку. Посилання позивача на постанову НБУ від 6 серпня 2009 року № 461 є безпідставними, оскільки нею схвалені Рекомендації щодо роботи банків з позичальниками - фізичними особами, які мають заборгованість за споживчими кредитами та потрапили в скрутне фінансове становище, згідно п. 1.2 яких НБУ рекомендує банкам використовувати їх під час роботи з позичальниками вказаної категорії які потрапили в скрутне фінансове становище внаслідок настання непередбачених обставин, що спричинили негативний вплив на їх здатність забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання своїх зобов'язань за споживчими кредитами. Зобов'язань для банків з питань реструктуризації боргу позичальників ні Закон України "Про захист прав споживачів", ні вказана постанова в цій частині не містять, вони носять рекомендаційний характер, а тому суд не може за відсутності підстав, передбачених ст.ст. 651, 652 ЦК України, зобов'язати банк змінити умови договору - провести реструктуризацію заборгованості позивача за договором шляхом надання відстрочки сплати основного боргу за договором на строк один рік та звільнити від сплати всіх нарахованих штрафних санкцій за договором. Така позиція позивача свідчить про бажання змінити умови договору на власний розсуд і не ґрунтується на цих умовах та вимогах закону. Всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, позивач не довів належними доказами і тих обставин, на які він посилається як на підставу відшкодування заподіяної йому моральної шкоди в зв'язку з погрозами його життю та здоров'ю, цинічним ставленням до нього як до клієнта банку та його законних прав. В цій частині позивач не довів наявності підстав для відшкодування йому моральної шкоди як на загальних підставах, визначених ст.ст. 23, 1167 ЦК України, так і відповідно до положень ст.ст. 4, 22 Закону України "Про захист прав споживачів", які передбачають відшкодування моральної шкоди споживачеві, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону, зокрема завданих внаслідок дефекту в продукції каліцтва, іншого ушкодження здоров'я або смерті особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Ст. 611 ЦК України передбачає правові наслідки порушення зобов'язання, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Договір, укладений між сторонами, також не передбачає відшкодування моральної шкоди. Отже, правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог і в цій частині. На підставі ст.ст. 3, 6, 11, 15, 16, 20, 23, 509, 525, 526, 598, 626-629, 638, 651-654, 1046, 1048, 1049, 1054, 1167 ЦК України, ст.ст. 4, 11, 22 Закону України "Про захист прав споживачів",

Outcome: dismissed