Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

Представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду із зазначеною позовною заявою 23.05.2013 року, та уточнюючи позовні вимоги просив суд: - звернути стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину договору купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ " ПРИВАТБАНК" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; - стягнути з відповідача судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 05.05.2006 року між позивачем та третьою особою - [PERSON] був укладений кредитний договір № 1/284-МК, відповідно до умов якого позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 25 000 доларів США, в обмін на зобов'язання [PERSON] повернути вказані кредитні кошти зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,00 % на рік на суму залишку заборгованості, а також інші передбачені договором платежі у строки та порядку, встановлені договором, з кінцевим терміном повернення 05.05.2011 року. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника - [PERSON] за вищевказаним кредитним договором, 05.05.2006 року між позивачем та відповідачем - [PERSON] був укладений Договір іпотеки № 1/284-МК/1, відповідно до умов якого Іпотекодавець - [PERSON] надав в іпотеку Іпотекодаржателю - позивачу по справі, нерухоме майно - домоволодіння, до складу якого входить житловий будинок житловою площею - 75,9 кв.м., загальною площею - 309,5 кв.м., за адресою: [ADDRESS]. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором № 1/284-МК від 05.05.2006 року щодо надання кредиту [PERSON] виконав у повному обсязі. Однак [PERSON] в порушення умов вищевказаного кредитного договору, взяті на себе зобов'язання належним чином не виконала, у зв'язку з чим, станом на 17.04.2013 року утворилася кредитна заборгованість у загальному розмірі 2765,08 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 22092,99 грн., яка складається з: - заборгованості по процентам за користування кредитом - 1544,50 доларів США; - пені за несвоєчасність виконання зобов'язання - 1220,58 доларів США. Вимоги статей 35, 40 Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення боржника та іпотекодавця (оскільки він є відмінним від боржника) про порушення основного зобов'язання з вимогою про усунення даного порушення, позивачем виконані в повному обсязі, проте до теперішнього часу вказана вимога залишена без задоволення, у зв'язку з чим, позивач і звернувся до суду за захистом свого порушеного права шляхом подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, що не суперечить чинному законодавству. Представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Лихограй Ю.В. в судовому засіданні позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки підтримала в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленими про час та розгляд справи, в судове засідання не з'явився, скориставшись правом участі у цивільній справі через свого представника відповідно до ст. 38 ЦПК України. Надав суду заяву про застосування строку позовної давності до основної та додаткових вимог за спірними зобов'язаннями (а.с.119-121). Представник відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] - [PERSON], в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень вказував на неправомірність та безпідставність пред'явлення банком вимоги саме до [PERSON], оскільки не його діями були порушені права позивача. Вказував на те, що з позову не зрозуміло, чи звертався банк про стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] та чи мається будь-яке рішення з цього приводу, що є суттєвим задля недопущення зловживання банком своїми правами та уникнення притягнення боржника до подвійної відповідальності за одне й те саме порушення. Також зазначав, що позивачем не доведений факт отримання [PERSON] та [PERSON] письмової вимоги про необхідність усунення порушення за спірним кредитним договором, що свідчить про недотримання позивачем ст.ст. 33, 35 Закону України «Про іпотеку» та фактично є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки. Наполягав на застосуванні строку позовної давності. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі, підтримавши правову позицію свого представника. Суд, вислухавши представників сторін, третю особу, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, давши оцінку доказам в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 611 цього ж Кодексу у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 549 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, він повинен передати кредиторові неустойку (штраф, пеню), під якою розуміється грошова сума або інше майно. Згідно ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. До окремого виду застави закон відносить іпотеку тобто заставу нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Крім того, згідно роз'яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві, що також встановлюється ст. 20 ЦК України та ст.ст. 3, 4 ЦПК України. З огляду на викладене, та зважаючи на відсутність будь-яких повідомлень з боку сторін по справі про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також всі відомі їм незавершені судові справи, що стосуються предмету спору (на виконання ухвали суду про відкриття провадження від 23.07.2013 року) (а.с. 44), які б могли вплинути на результат розгляду даної справи, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб судового захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки не суперечить чинному законодавству України. Згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. З частини 3 статті 7 Закону України «Про іпотеку» слідує, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує ряд питань, зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи (наприклад, пропущення строку позовної давності) та докази на їх підтвердження тощо. Судом встановлено, що 05.05.2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк „ПриватБанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (а.с. 20-22) та третьою особою - [PERSON] (далі, Позичальник) був укладений кредитний договір № 1/284-МК (а.с.12-13), відповідно до п.п. 1.1., 1.3., 3.1., 3.3. якого позивач надав [PERSON] кредит у вигляді поновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування 25 000 доларів США, в обмін на зобов'язання [PERSON] повернути кредит, сплативши відсотки у розмірі 16,00 % річних згідно Графіків погашення кредиту та відсотків, які оформляються у вигляді Додатків до цього Договору і є його невід'ємною частиною (а.с.14), комісію та винагороду, штраф і пеню в обумовлені даним Договором терміни, з терміном повного погашення кредитної лінії по 05.05.2011 року включно. Відповідно до п. 3.2. кредитного договору при порушенні Позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.3., 2.3.1., 3.3. даного договору, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від ставки, зазначеної в п. 3.1. даного Договору, розраховані від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. При порушенні Позичальником будь-якого із зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом, строків повернення кредиту, винагороди та комісії, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 0,2% від суми непогашеного платежу за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період за який сплачується пеня (п. 4.1. Кредитного договору). Абзацом 2 пункту 3.3. Кредитного договору визначений наступний порядок направлення коштів для погашення заборгованості: насамперед для сплати прострочених відсотків по кредиту, далі - відсотків по кредиту, далі простроченої заборгованості за кредитом, далі - пролонгованої заборгованості за кредитом. Частина суми, що залишилася спрямовується на погашення заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника [PERSON] за вищевказаним кредитним договором 05.05.2006 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений Договір іпотеки №1/284-МК/1, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області - [PERSON] 05.05.2006 року, зареєстрований в реєстрі за №16 (а.с. 15-17), відповідно до п. 6 якого Іпотекодавець - [PERSON] надав в іпотеку Іпотекодаржателю - позивачу по справі, нерухоме майно - домоволодіння, яке складається: шл. блок. житлового будинку А-2, житловою площею - 75,9 кв.м., загальною площею - 309,5 кв.м., колодязя - І, паркану - №1, розташоване за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] (а.с.39). Позивач свої зобов'язання за кредитним договором № 1/284-МК від 05.05.2006 року щодо надання [PERSON] кредиту у сумі 25000 доларів США виконав у повному обсязі, що не заперечувала і сама [PERSON] в судовому засіданні. Однак [PERSON] в порушення умов вищевказаного кредитного договору, взяті на себе зобов'язання належним чином не виконала, у зв'язку з чим, станом на 17.04.2013 року утворилася кредитна заборгованість у загальному розмірі 2765,08 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 22092,99 грн., яка складається з: - заборгованості по процентам за користування кредитом - 1544,50 доларів США; - пені за несвоєчасність виконання зобов'язання - 1220,58 доларів США. Сума заборгованості за Кредитним договором підтверджується розрахунком заборгованості та випискою Національного банку України щодо встановлення офіційного курсу гривні до іноземної валюти на 17.04.2013 року (а.с. 7-8, 9). Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За вимогами ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Підтвердженням того, що позивачем надсилалася на адресу [PERSON] та [PERSON] письмова вимога про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором № 1/284-МК від 05.05.2006 року в 30-денний строк з дня отримання вимоги з попередженням про намір звернення стягнення на предмет іпотеки, в разі невиконання або неналежного виконання [PERSON] кредитних зобов'язань, є наявний в матеріалах справи Реєстр повідомлень про наявність заборгованості, де зазначені прізвища відповідача та третьої особи, та на якому міститься відбиток поштового штемпеля в підтвердження прийому даного реєстру відділенням поштового зв'язку (а.с. 10,11). Суд критично оцінює доводи представника відповідача - [PERSON] щодо недоведеності позивачем факту одержання [PERSON] та [PERSON] зазначеної вимоги, що є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки ні ст. 33, ані ст. 35 Закону України «Про іпотеку», на яку посилається [PERSON] в обґрунтування своїх заперечень проти позову, не покладає на іпотекодержателя обов'язку по доведенню факту одержання письмової вимоги іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Також не заслуговують на увагу і доводи [PERSON] щодо безпідставності та необґрунтованості пред'явлення банком вимоги саме до відповідача - [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вони спростовуються умовами спірного Договору іпотеки, якими визначено, що при невиконанні [PERSON] якого-небудь із зобов'язань, передбачених кредитним договором Іпотекодержатель (позивач по справі) має право звернути стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] (п.п. 1, 6, 15.7.1.), а також положеннями ст. 11 Закону України «Про іпотеку», згідно якої майновий поручитель (ким в даному випадку являється [PERSON]), несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Перевіривши обґрунтованість заяви відповідача [PERSON] про сплив позовної давності, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) статтею 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік. Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Як вбачається з п. 4.7. кредитного договору № 1/284-МК від 05.05.2006 року, сторони домовилися про збільшення позовної давності, встановивши її тривалість у 5 років, при чому як до вимоги про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, комісії, так і до вимоги про стягнення неустойки - пені та штрафів за даною угодою. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Тому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Судом встановлено, що сторони визначили як строк дії договору - до повного виконання сторонами зобов'язань за цим Договором з терміном повного погашення кредитної лінії до 05.05.2011 року (п.п. 1.3., 5.1. Кредитного договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 25.04.2008 року (а.с. 14). Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Верховний Суд України, рішення якого є обов'язковими для всіх судів України в силу ст. 360-7 ЦПК України, у постанові від 06.11.2013 року (справа № 6-116 цс 13) вказав, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Умовами Кредитного договору (п.п.2.2.2., 2.2.3) та графіком погашення кредиту та відсотків встановлені самостійні зобов'язання по поверненню кредиту та окремо по поверненню відсотків, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами щомісячно (дата варіюється між «25» та «28» числом кожного місяця), та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку (п.п. 3.2., 4.1. Кредитного договору). Таким чином, оскільки умовами Кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені самостійні зобов'язання по поверненню кредиту та окремо по поверненню відсотків, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами щомісячно та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Як слідує з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості (а.с.8), повний розрахунок з банком за тілом кредиту [PERSON] здійснила 15.09.2008 року, тому станом на 17.04.2013 року, у неї відсутня заборгованість за кредитом, тоді як зі змісту того ж розрахунку слідує, що заборгованість по відсоткам у неї рахується ще з 25.10.2007 року, що є невиправданим, оскільки банк, отримавши грошові кошти від [PERSON] 15.09.2008 року, мав першочергово направити їх на погашення заборгованості по відсоткам як того вимагає п. 3.3. Кредитного договору, проте не зробив цього, чим порушив умови даного договору. Отже, як слідує з розрахунку заборгованості, останній платіж за відсотками [PERSON] здійснила 24.10.2007 року, у зв'язку з чим, станом на 17.04.2013 року, існує заборгованість за відсотками у розмірі 1544,50 доларів США, на яку позивачем нараховано пеню в сумі 1220,58 доларів США. Як уточнила в судовому засіданні представник позивача - Лихограй Ю.В., нарахування пені відбулося виключно за порушення виконання [PERSON] зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом. Згідно Графіку погашення відсотків наступний платіж після дати «24.10.2007 року», що є датою останнього її платежу за відсотками, [PERSON] повинна була здійснити не пізніше 25.10.2007 року, однак цього нею зроблено не було, в силу чого, починаючи з 26.10.2007 року у позивача виникло право на захист свого цивільного права або інтересу, проте з позовом до суду позивач звернувся лише 23.05.2013 року, тобто поза межами 5-річного строку, обумовленого п. 4.7. Кредитного договору для пред'явлення вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом та пені, що доводить сплив позовної давності за зобов'язаннями, що виникли за кредитним договором № 1/284-МК від 05.05.2006 року. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Згідно з ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Наведені вище норми закону вказують на те, що іпотека є додатковим (акцесорним) зобов'язанням до основного кредитного зобов'язання, є похідним від нього та нерозривно пов'язане з ним. При цьому іпотека може забезпечувати лише дійсну вимогу. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Аналізуючи перелічені вище докази в їх сукупності, встановивши, що до вимог за основним зобов'язанням сплинув 5-річний строк позовної даності, встановлений п. 4.7. Кредитного договору № 1/284-МК від 05.05.2006 року, та відповідачем заявлено про застосування позовної давності, а позивачем не наведено підстав для поновлення пропущеного строку,

Outcome: dismissed