Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить виселити [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у [INFO] та стягнути судові витрати. Мотивуючи вимоги тим, що 25 грудня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № К2S4GI0000004302, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 840 000,00 грн. строком до 25 грудня 2027 року. Відповідач зобов'язувалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ «Приватбанк» та [PERSON] уклали договір іпотеки № К2S4GI0000004302 від 25 грудня 2007 року. Згідно зі п. 1.1 договору іпотеки відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], яка належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Натомість відповідач, в порушення умов договору виконувала свої зобов'язання неналежним чином внаслідок чого у неї утворилась заборгованість. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.09.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 січня 2013 року, позов ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк». Таким чином, після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, за письмовою вимогою іпотекодержателя або нового власника всі мешканці означеної квартири зобов'язані добровільно звільнити житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання означеної вимоги. Позивач направив на адресу відповідача письмову вимогу про звільнення квартири [ADDRESS], однак дана вимога не виконана, що змушує ПАТ КБ «Приватбанк» звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 грудня 2017 року відкрито провадження у даній цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про виселення (а.с. 34). 15 грудня 2017 року набрав чинності Цивільний процесуальний кодекс України у редакції Закону України «2147-VІІІ від 03.10.2017 року. Пунктом 9 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2018 року [PERSON] який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON] залучено у якості співвідповідачів. Крім того, в якості третьої особи судом залучено Службу у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. (а.с.64). У серпні 2018 року до початку розгляду справи по суті позивачем подана заява про збільшення позивних вимог, в якій позивач просить виселити відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO], та [PERSON], які зареєстровані та проживають у [INFO] та стягнути судові витрати. Виходячи з доводів якими обґрунтовується позовна заява (а.с.78-79). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті (а.с.101). 30 січня 2019 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подана заява про застосування строків позовної давності, зі змісту якої убачається, що відповідно до ст. 253 ЦК України іпотекодержатель набув право вимагати виселення мешканців з іпотечного майна з наступного дня після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто з 26 вересня 2012 року. Таким чином строк позовної давності для звернення з позовом про виселення відповідачів з квартири закінчився 25 вересня 2015 року (113-114). 22 квітня 2019 року представником позивача Брагою Н.В. подана відповідь на заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Зі змісту якої убачається, що представник позивача заперечує щодо застосування строків позовної давності посилаючись на те, що кінцевий строку дії кредитного договору 25 грудня 2027 року, а тому позовна заява подана в межах дії означеного строку (а.с. 131-135). У судовому засіданні представники позивача Борщ А.В. та Брага Н.В. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити, виходячи з доводів якими обґрунтовується позовна заява. Додатково представник Брага Н.В. пояснив, що реєстрація відповідачів у квартирі [ADDRESS] відбулась в період з 2008 по 2009 р.р. При цьому, відповідач не зврталась до Банку із заявою про надання дозволу на таку реєстрацію вказаних осіб, чим порушила умови договору іпотеки. Оскільки відповідачі відмовляються добровільно виселетись із квартири і ігнорують письмові повідомлення Банку про необхідність звільнити квартиру, то посилаючись на ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України позивач просить про задоволення позовних вимог. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі. Підтримали заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, виходячи із доводів, якими вона обгрунтовується. Також, представник відповідача заперечував проти позоаних вимог посилаючись, що з набранням чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відсутні підстави для задоволення позовних вимог, про що наголосив у Постанові від 18.01.2018 року Верхоаний суд у справі 643/2333/15-ц (61-998 св17). Крім того, у відповідачів і неповнолітньої [PERSON], [INFO] не має у власності іншого житла, а тому виселення їх з квартири призведе до порушення їхніх житлових прав. З огляду на означене у задоволенні позову просив відмовити. Відповідачі [PERSON] який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явився повторно, хоча про день, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи або відзиву на позов до суду не надійшло. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, хоча про день, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд заслухавши пояснення представників позивача, представників відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № К2S4GI0000004302, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 840 000,00 грн. зі сплатою 15% річних строком до 25 грудня 2027 року. Відповідач зобов'язувалась повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами та інші платежі в строк та в порядку встановленим кредитним договором. Відповідно до п. 2.4 кредитного договору позичальник зобов'язується щомісячно до 25 числа кожного місяця, починаючи з наступного дня після укладення цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами у сумі не менше 11190,55 грн., шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок « 29095058941825, відкритий у кредитора. Останню сплату ануїтетного платежу здійснити не пізніше 25 грудня 2027 року(а.с.5-8). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ЗАТ «Приватбанк» та [PERSON] уклали відповідний іпотечний договір та договір поруки № К2S4GI0000004302 від 25 грудня 2007 року (а.с.9-11). Згідно зі п. 1.1; 1.2. договору іпотеки відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], яка належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М. 25 грудня 2007 року за реєстровим номером 1116. Відповідно до п. 4.2 договору іпотеки звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 вересня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 січня 2013 року, позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1071061 гривні 31 копійки звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М. 25 грудня 2007 року за реєстровим номером 1116, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством комерційним банком "ПриватБанк" з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та наданням Публічним акціонерним товариством комерційним банком "ПриватБанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, за початковою ціною 1127000 гривень. Виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] (а.с.12-15). Ухвалою Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 липня 2013 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 вересня 2012 року та ухвала Апеляційного суду міста Києва від 09 січня 2013 року в частині виселення [PERSON] скасована, справа в цій частині направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.16-17). Скасовуючи судові рішення першої і другої інстанцій в частині виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS], касаційний суд виходив з того, що матеріали справи не містили письмової вимоги Банку про добровільне звільнення з квартири. Під час нового судового розгляду справи про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS], Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення 20.12.2013 року про відмову у задоволенні позовних вимог. Відмовляючи у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS], суд першої інстанції виходив з того, що Банком не направлялась відповідачу вимога щодо звільнення житлового приміщення за адресою: [ADDRESS]. Означене рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20.12.2013 року в установленому законом порядку не оскаржувалось і на час розгляду даної справи набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Задовільняючи позовні вимоги в розрізі даного спору, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. Як убачається із витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у квартирі [ADDRESS] станом на 07 червня 2018 року зареєстровані: відповідачі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.62). При цьому реєстрації відповідачів і неповнолітньої [PERSON], [INFO] відбулась у період з 18.09.2008 року по 09.07.2009 року. Тобто, після укладання іпотечного договору від 25.12.2007 року. Як було з'ясовано судом під час судового розгляду, відповідач [PERSON] не зверталась до ПАТ КБ «Приватбанк» для отримання згоди на реєстрацію [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] у квартиру [ADDRESS]. Усі відповідачі на даний час проживають у квартрі [ADDRESS]. Дані обставини визнаються сторонами та не підлягають додатковому доказуванню в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України, оскільки не викликають у суду обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. 11 вересня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» на адресу відповідача [PERSON] направлено повідомлення про необхідність добровільно звільнити квартиру [ADDRESS], разом з усіма незареєстрованими у предметі іпотеки членами сім'ї та іншими мешканцями. Факт належного направлення вказаної письмової вимоги іпотекодержателя підтверджується даними реєстру згрупованих поштових віправлень-рекомендованих листів із відміткою «Укрпошта» про прийняття листів 14.09.2017 року. (а.с. 18-20). 20 липня 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» на адресу відповідачів [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], та [PERSON] направлено повідомлення про необхідність добровільно звільнити квартиру [ADDRESS], разом з усіма незареєстрованими у предметі іпотеки членами сім'ї та іншими мешканцями. Факт належного направлення вказаної письмової вимоги іпотекодержателя підтверджується даними реєстру згрупованих поштових віправлень-рекомендованих листів із відміткою «Укрпошта» про прийняття листів 30.07.2018 року. (а.с. 81,84). Таким чином, позивачем виконано вимоги ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та після прийняття рішення про звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру, шляхом позасудового врегулювання направлено усім мешканцям письмову вимогу про зобов'язання звільнити квартиру [ADDRESS] протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Натомість, відповідачі квартиру не звільняють, при цьому між сторонами не погоджено інший строк їх добровільного виселення. Згідно із ч.1-3 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. А тому, суд відхиляє доводи представника відповіддача, як однієї із підстав, якими він обгрунтовує заперечення проти позову, щодо відсутності у відповідачів іншого житла крім квартири, що є предметом іпотеки, як підстави якою він заперечує проти їх виселення. За змістомстатей 39, 40 Закону України про іпотеку та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК УРСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК УРСР (витяг з постанови Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15). Судом встановлено, що спірна квартира загальною площею 62,60 кв.м придбана [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 грудня 2007 року за рахунок кредитних коштів, отриманих [PERSON] як фізичною особою у розмірі 840000,00 грн за договором про надання іпотечного кредиту № К2S4GI0000004302 від 25 грудня 2007 року, та передана в іпотеку. У зазначеній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі з 2008-2009 року. Враховуючи, що спірна квартира перебуває в іпотеці ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі відповідного договору іпотеки від 25 грудня 2007 року № № К2S4GI0000004302 та придбана за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою (спірною квартирою), тому з урахуванням положень статті 109 ЖК Української РСР, вимога позивача про виселення відповідачів без надання їм іншого житла є обґрунтованою. Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною третьою стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (надалі - Закон про іпотеку) визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Оскільки Дніпровським районним судом м. Києва 25.09.2012 року ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» та в цій частині рішення суду залишено без змін Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 31.07.2013 року і позивачем у відповідності ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР письмова вимога була направлена іпотекодавцю та членам її сім'ї які зареєстровані в переданій в іпотеку квартирі, що свідчить про дотримання позивачем позасудового порядку виселення, то суд приходить до висновку що є достатні підстави вважати пред'явлення такого позову вмотивованим. Суд відхиляє твердження представника відповідача, як однієї із підстав, якою він заперечує проти позову , що з набранням чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Оскільки, підпунктом1 пункту першого Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» визначено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Разом з тим, дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на правовідносини сторін, оскільки кредит було надано Банком відповідачу [PERSON] в національній валюті - гривні. Більше того, у Постанові від 18.01.2018 року Верхоаний суд у справі 643/2333/15-ц (61-998 св17) наголосив, що мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки\~Закон № 1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові про виселення, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності, то суд відхиляє доводи відповідача і в цій частині, оскільки згідно умов договору строк виконання зобов'язань спливає 25.12.2027 року і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за цим договром, а тому Банк звернувся до суду в межах строку позовної давності. З огляду на означене суд приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON], [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення є обґрунтованими, та підлягають задоволенню. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає солідарному стягненню понесені останнім судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1600,00 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved