Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про скасування рішення та запису про державну реєстрацію, мотивуючи свої вимоги тим, що квартира [ADDRESS] була передана в іпотеку ВАТ «Український професійний банк» за договором іпотеки від 24.07.2007 року. 05.03.2018 року державним реєстратором комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Мельником Д.С. було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39998421. Вказаним рішенням було здійснено перереєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , а саме право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп». 05.02.2018 року державним реєстратором проведено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» та було внесено запис про державну реєстрацію № 25134912. Позивач вважає такі дії неправомірними, зважаючи на те, що відповідно до вимог ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття, на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Проте вказану оцінку ніхто не здійснював, позивачем не надавався доступ до квартири для проведення оцінки, оцінка не подавалася державному реєстратору і в матеріалах реєстраційної справи відсутня, що унеможливило визначення суми, за рахунок якої погашається заборгованість. У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. Позивач вказує, що така вимога відсутня у матеріалах реєстраційної справи, а тому державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію з грубим порушенням закону без наявності цього документу та підтвердження його отримання. Крім того, на час проведення незаконної державної реєстрації у реєстрі речових прав були зареєстровані обтяження відносно нерухомого майна позивача, які перешкоджали згідно закону в проведенні державної реєстрації. Відповідач не подав реєстратору жодного документу, що підтверджував би наявність заборгованості: ані первинні облікові документи про стан заборгованості, ані вимогу-повідомлення про наявність заборгованості, яка мала направлятися позивачу, ані кредитний договір, також матеріали реєстраційної справи не містять договору про відступлення права вимоги відносно кредитного зобов`язання. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.03.2018 року, індексний номер: 39998421, яким було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Дніпрофінансгруп», код ЄДРПОУ 40696815; скасувати запис № 25134912 про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Дніпрофінансгруп», код ЄДРПОУ 40696815, внесений до реєстру 05.02.2018 року. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 25.07.2019 року заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову повернуто заявнику без розгляду. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 05.08.2019 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. 04.09.2019 року представник відповідача подав до суду Відзив на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, представник зазначає, що законодавством України не передбачено для іпотекодержателя обов`язку щодо подання державному реєстратору при здійсненні державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, документу про оцінку фактичної вартості предмету іпотеки. Також у державного реєстратора відсутній обов`язок та відповідне право вимагати від іпотекодержателя надати документ про оцінку фактичної вартості предмету іпотеки при здійсненні державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки. ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», набувши статусу нового іпотекодержателя за Договором іпотеки від 24.07.2007 року, з метою уникнення в подальшому будь-яких маніпуляцій з боку позивача 04.12.2017 року у порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» направило на адресу позивача вимогу/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості від 04.12.2017 року (вих.№0412/1); вимогу/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості від 04.12.2017 року (вих.№0412/2). Зазначені вимоги були особисто отримані позивачем 14.12.2017 року та 27.12.2017 року, що підтверджується відповідними відмітками на поштових повідомленнях про вручення. Представник відповідача також відзначає, що перед здійсненням дій щодо реєстрації права власності на спірне іпотечне майно за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» державний реєстратор мав можливість та у повній мірі встановив відповідність заявлених ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» прав і поданих документів вимогам законодавства та самим Договорам іпотеки. ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» для державної реєстрації права власності на спірну квартиру у повному обсязі, у встановленому законом порядку подало документи державному реєстратору. Щодо посилань на наявність обтяження відносно нерухомого майна позивача, представник відповідача зазначає про те, що упункті 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553), зазначено, що наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно, не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Відповідно до п. 17 Порядку та ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор зобов`язаний зупинити державну реєстрацію прав на нерухоме майно у разі наявності заяви власника майна про заборону вчинення реєстраційних дій щодо нерухомого майна, що йому належить, або на підставі рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили. Тобто законодавець чітко визначає порядок та підставу зупинення реєстраційних дій. Позивач посилається на постановудержавного виконавця про арешт майна боржника, якою визначений спосіб обтяження «арешт нерухомого майна», а не «заборона вчинення реєстраційних дій. Тим паче, що постанова державного виконавця у жодному разі не може ототожнюватися з рішенням суду. Більш того, як вбачається з позовної заяви позивача та наданих документів,безпосередньо квартиру [ADDRESS] не було визначено як об`єкт обтяження. Крім того, відповідачем не було порушено будь-яких прав позивача та не було порушено норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземні валюті», що, зокрема, підтверджується висновками Верховного суду, викладеними у постанові від 13.06.2018 року по справі №645/5280/16-ц. В контексті своєї позиції представник відповідача також звертає увагу на правові позиції Верховного Суду, висловлені у постановах від 27.04.2017 року по справі № 756/16227/13-ц, від 13.06.2018року по справі № 645/5280/16-ц. Враховуючи викладене вище, представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.11.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про залучення до участі у справі співвідповідача. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у Відзиві на позов. Третя особа - [PERSON] - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 24.07.2007 року між позивачем [PERSON] та ПАТ «Український професійний банк» був укладений кредитний договір № 509, за умовами якого позивач на строк до 11.07.2022 року отримав споживчий кредит в іноземній валюті у межах суми 25000,00 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань згідно з Кредитним договором від 24.07.2007 року № 509 між позивачем та ПАТ «Український професійний банк» 24.07.2007 року було укладено іпотечний договір, предметом якого стала належна позивачу на праві приватної власності квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 46, 20 кв. м. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2013 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Український Професійний Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 258035, 49 грн. та судові витрати в розмірі 1820 грн. 01.12.2017 року між ПАТ «Український професійний банк» і ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладений договір від № 33 про відступлення права вимоги за кредитним договором від 24.07.2007 року № 509 та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, за умовами якого ПАТ «Український професійний банк» відступило на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право первісного іпотекодержателя за вищевказаним іпотечним договором від 24.07.2007 року. ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» листом від 04.12.2017 вих. № 0412/2 направило позивачу вимогу (іпотечне повідомлення про погашення заборгованості) щодо повернення в тридцятиденний строк заборгованості, що становить 49971,81 доларів США. Зазначалося, що у випадку невиконання вимог про сплату боргу ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» залишає за собою право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі. Зазначена вимога була отримана позивачем, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 05.02.2018 року було здійснено державну реєстрацію за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» права власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується відповідною Інформаційною довідкою. За заявою представника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» після спливу тридцяти днів після отримання відповідної вимоги від 04.12.2017 вих. № 0412/2 право власності на предмет іпотеки перейшло ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», про що свідчать наявні в матеріалах справи докази та визнається учасниками процесу. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25.10.2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" про визнання дій незаконними. Постановою Київського апеляційного суду м. Києві від 06.02.2019 року Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25.10.2018 року залишено без змін. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» . Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Як вбачається з умов договору іпотеки, позивач надав свою згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання умов кредитного договору. В Іпотечному договорі також міститься відповідне застереження за статтею 36 Закону України «Про іпотеку», що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань. Так, пунктом 22 Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п. 16.8.1, 18.8.2, 16.9 цього іпотечного договору, відповідно до розділу V Закону України «Іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому іпотечному договорі. Згідно з пунктом 25 Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити Іпотекодавця; або продажем предмета іпотеки будь-якій особі або будь-яким способом на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодержателя. З наведеного вбачається, що сторони іпотечного договору передбачили право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Зважаючи на викладені вище вимоги діючого законодавства та встановлені по справі обставини, суд вважає, що при здійсненні державної реєстрації права власності на квартиру за відповідачем не було допущено порушень вимог діючого законодавства. Що стосується тверджень позивача про порушення Банком вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то слід зазначити наступне. 07.06.2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014р. № 1304-VII, пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Суд критично оцінює доводи позивача в цій частині, оскільки мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно. Крім того, згідно з пунктом 4 вказаного Закону та протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Судом при постановленні рішення також враховується і правовий висновок, викладений Верховним Судом у Постанові від 02.10.2019 року у справі № 201/7030/17, відповідно до якого чинним законодавством передбачено порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. З наведеного вбачається, що позасудовий порядок є добровільним способом врегулювання, а не примусовим, а Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014року № 1304-VII вказує саме про примусові порядки. Аналогічні за змістом висновки викладені і у Постановах Верховного Суду від 12.07.2018 року у справі № 372/977/16, від 13.06.2018 року у справі № 645/5280/16-ц; від 21.11.2018 року у справі № 640/17931/16. Отже, положення Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі). Саме такий правовий висновок викладений і у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 року у справі №464/8589/15-ц. Відповідно до вимог статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За приписами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. На підставі аналізу наведених положень закону у взаємозв`язку з дослідженими судом обставинами та матеріалами справи суд дійшов висновку, що позивач як іпотекодавець надав згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, оскільки такі умови передбачені умовами дослідженого в судовому засіданні іпотечного договору (п.п. 22-25). Як вбачається з умов договору іпотеки, позивач надав свою згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання умов кредитного договору. В Іпотечному договорі також міститься відповідне застереження за статтею 36 Закону України «Про іпотеку», що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань. Так, пунктом 22 Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п. 16.8.1., 18.8.2., 16.9. цього іпотечного договору, відповідно до розділу V Закону України «Іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому іпотечному договорі. Згідно з пунктом 25 Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити Іпотекодавця; або продажем предмета іпотеки будь-якій особі або будь-яким способом на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодержателя. Тобто, підписавши Іпотечний договір, сторони обумовили всі його умови, в тому числі узгодили порядок позасудового врегулювання спору. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. При розгляді справи було встановлено, що ані кредитний договір, ані договір іпотеки квартири, у встановленому законом порядку визнаний недійсним не був. Відповідно до приписів ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Досліджуючи надані учасниками справи докази, суд приходить до висновку про те, що право власності на спірну квартиру перейшло до відповідача, в тому числі у порядку, визначеному постановою Кабінету міністрів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження" від 25.12.2015 року № 1127, тобто державний реєстратор, під час вчинення відповідних дій, діяв в межах норм чинного законодавства України. Вказане свідчить про безпідставність тверджень сторони позивача щодо підстав для скасування державної реєстрації. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. Також судом приймається до уваги висновок, викладений Верховним Судом у Постанові від 17.07.2019 року у справі № 466/2820/16-ц, відповідно до якого зазначено, що згідно із ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді. Отже, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку. Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Суд не вбачає підстав для відступу від вищевказаних правових висновків. Стосовно тверджень позивача про те, що Відповідач не проводив оцінку спірного майна, то вони не знайшли свого підтверження у ході розгляду справи, відповідачем до відзиву на позовну заяву надано копію відповідного висновку про вартість майна саме щодо квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно даного висновку вартість квартири становить 210000, 00 гривень. Що стосується тверджень позивача про наявність обтяжень у реєстрі стосовно нерухомого майна, то слід зазначити наступне. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує про те, що на час проведення незаконної державної реєстрації у реєстрі речових прав були зареєстровані обтяження відносно нерухомого майна позивача, які перешкоджали, згідно закону, у проведенні державної реєстрації, а саме був наявний арешт відносно всього нерухомого майна, який внесений до реєстру 30.08.2012 року на підставі постанови органів виконавчої служби про накладення арешту. Слід зазначити, що Кабінет Міністрів України постановою від 25 грудня 2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, відповідно до частин другої статті 18 Закону №1952-VI затвердив Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до пункту 61 Порядку № 1127 наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Крім того, як вбачається з позовної заяви та наданих документів, безпосередньо квартиру [ADDRESS] не було визначено як об`єкт обтяження. Зважаючи на викладене, твердження позивача у цій частині також є безпідставними. Також слід зазначити, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25.10.2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" про визнання дій незаконними. Постановою Київського апеляційного суду м. Києві від 06.02.2019 року Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25.10.2018 року залишено без змін. Під час постановлення судом вказаного рішення всі обставини щодо державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем перевірялися судом, були предметом дослідження як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, суд вважає, що встановлені у судовому рішенні обставини не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.03.2018 року та скасування запису № 25134912 про державну реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «Фінансова компанія Дніпрофінансгруп». Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на належних, допустимих і достовірних доказах, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed