Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про захист прав споживача, про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки посилаючись на те, що 17 червня 2008 року між нею та ВАТ АБ «Укргазбанк» ( правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк») було укладено кредитний договір та підписано Додаток № 1. Відповідно до п.1.1 договору, банк надав їй кредит в сумі 33000 доларів США терміном до 16 червня 2028 року, зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13,8% річних. Кредит надавався на задоволення споживчих потреб (п. 1.5.) Того ж дня між нею та відповідачем в забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору було укладено договір іпотеки на умовах, визначених в п.2.1,2.2 кредитного договору. Згодом між сторонами було укладено додаткову угоду №1 від 02 березня 2009 року, згідно з якою банком відкрито позичальнику рахунок №373920160308.840(980) для погашення заборгованості по кредиту, процентів та всіх комісійних платежів та визначено черговість для оплати простроченої суми платежів. У додатковій угоді №2 від 03 березня 2009 року сторони домовились, що в разі невиконання позичальником зобов'язань за дійсним договором та/або в день купівлі іноземної валюти за заявкою позичальника на валютному аукціоні НБУ списувати на користь Банку з поточних рахунків Позичальника №2620560308.840 у відділенні №30 ВАТ АБ «Укргазбанк», МФО 320478 та №2620560308.980 у відділенні №30 ВАТ АБ «Укргазбанк», МФО 320478 належні до сплати комісії, проценти в разі настання строку платежу, пеню за несвоєчасну сплату процентів по кредиту, а також суму заборгованості по кредиту, будь-яку іншу заборгованість Позичальника, що виникла згідно умов договору, в тому числі всі видатки, здійснені Банком під час виконання умов дійсного договору» (пункт 1 додаткової угоди). Весь час нею договір виконувався належним чином. Проте після того, як вона готуючи заперечення по цивільному позову банку, що знаходиться на розгляді у Шевченківському районному суді м. Чернівці щодо стягнення заборгованості замовила розрахунок у спеціаліста та дізналась про виявлені розбіжності у розрахунках за іншим кредитним договором вона вирішила замовити аналогічний розрахунок спеціаліста і по оспорюваному кредитному договору. Спеціалістом було встановлено, що при укладенні кредитного договору №30/010-п/08/Д від 17 червня 2008 року, банком допущено невиконання вимог абзацу д) пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII, відповідно до якого перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Банком також допущено невиконання вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року за № 168 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, зокрема пункту 3.3. Крім того виявлено розбіжності у абсолютному значенні подорожчання кредиту на суму 1 138,30 доларів США, у реальній відсотковій ставці на 0,44%, процентах за користування кредитними коштами на 205,80 доларів США, у інших платежах у тому числі на користь третіх осіб на суму 1 344,10 доларів США. Вказані факти містяться у таблиці № 1 розрахунку. Відповідно до умов Кредитного договору №30/010-п/08/Д від 17 червня 2008 року та Додатку №1 до Кредитного договору №30/010-п/08/Д від 17 червня 2008 року сукупна вартість кредиту складає 85 342,76 доларів США, а реальна процентна ставка становить 17,16%. Також, у даному дослідженні проведено порівняння сукупної вартості кредиту, зазначеної банком у Додатку №1 до Кредитного договору, переведеної в гривні за курсом НБУ станом на дату видачі кредиту та згідно розрахунків. Відповідно до умов Кредитного договору №30/010-п/08/Д від 17 червня 2008 року та Додатку №1 до Кредитного договору №30/010-п/08/Д від 17 червня 2008 року сукупна вартість кредиту складає 1 305 384,34 гри., а реальна процентна ставка становить 39,04%. Відповідно до умов Кредитного договору №30/011-П/08/Д від 01 липня 2008 року та Додатку №1 до Кредитного договору №30/011-П/08/Д від 01 липня 2008 року сукупна вартість кредиту в національній валюті складає 1 252 969,31 грн., а реальна процентна ставка становить 41,74%. Вказане на її думку означає, що банк під час укладення договору не надав їй об'єктивну, повну та достовірну інформацію про умови, які є істотними для такого виду договорів а також на те, що банк в умовах кредитного договору приховав значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, процентів та інших платежів, які суттєво відрізняються від тих, які були обумовлені сторонами під час підписання договору. Зміст та умови кредитного договору та договору іпотеки були розроблені безпосередньо відповідальними працівниками банку, а тому вона була позбавлена фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору, і при його укладенні мала можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки. А тому вважала, що відповідачем навмисно не дотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства до даного виду договору та приписи Національного банку України. Крім того проведений нею аналіз спірного кредитного договору та додаткових угод №1 та №2 до нього свідчить, що в їх змісті відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: не встановлено умов надання кредиту, зокрема про можливі настання валютних ризиків для позичальника; не встановлено, не розкрито та є відсутніми обов'язкові умови, щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, ще до укладення такого договору. не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості. Оскільки вищевказані обов'язкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, вважала, що останній не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами, в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем. Вважала, що банк скористався тим, що їй об'єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а банк, в порушення вимог Закону України "Про захист прав споживачів" не надав їй відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Виявлені в результаті економічного дослідження розбіжності, являються такими, що поліпшують умови банку, який розробляв спірний кредитний договір та додатки №1 та №2 до нього. А отже, банк приховав від неї як позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатила би вона банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230, 548 ЦК України, в момент підписання кредитного договору між сторонами, вона була введена в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки. А тому, її волевиявлення на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені в економічному дослідженні не було. Крім того вважала, що для відновлення її порушених прав суд повинен вирішити і долю іпотечного договору, у зв'язку з чим також просила визнати недійсним договір іпотеки. А тому просила : - визнати порушеним її право як споживача фінансових послуг; - визнати недійсним кредитний договір №30/010-п/08/Д від 17 червня 2008 року, укладений між нею та відповідачем; - визнати недійсним договір іпотеки від 17.06.2008 року, укладений між нею та відповідачем. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини, викладені в позовній заяві та додаткових поясненнях. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав і в своїх поясненнях підтвердив обставини, викладені в заперечення на позов та додаткових поясненнях. Крім того в судовому засіданні заявив, що на його думку сплив строк позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити у звязку з наступним. Судом встановлено, що 17 червня 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір та підписано Додаток № 1. Відповідно до п.1.1 договору банк надав позивачу кредит в сумі 33000 доларів США терміном до 16 червня 2028 року, зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13,8% річних. Кредит надавався на задоволення споживчих потреб (п. 1.5.) Того ж дня між сторонами в забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору було укладено договір іпотеки на умовах, визначених в п.2.1,2.2 кредитного договору. Згодом між сторонами було укладено додаткову угоду №1 від 02 березня 2009 року, згідно з якою банком відкрито позичальнику рахунок №373920160308.840(980) для погашення заборгованості по кредиту, процентів та всіх комісійних платежів та визначено черговість для оплати простроченої суми платежів. У додатковій угоді №2 від 03 березня 2009 року сторони домовились, що в разі невиконання позичальником зобов'язань за дійсним договором та/або в день купівлі іноземної валюти за заявкою позичальника на валютному аукціоні НБУ списувати на користь Банку з поточних рахунків Позичальника №2620560308.840 у відділенні №30 ВАТ АБ «Укргазбанк», МФО 320478 та №2620560308.980 у відділенні №30 ВАТ АБ «Укргазбанк», МФО 320478 належні до сплати комісії, проценти в разі настання строку платежу, пеню за несвоєчасну сплату процентів по кредиту, а також суму заборгованості по кредиту, будь-яку іншу заборгованість Позичальника, що виникла згідно умов договору, в тому числі всі видатки, здійснені Банком під час виконання умов дійсного договору» (пункт 1 додаткової угоди). Після того, як позивач готуючи заперечення по цивільному позову банку, що знаходиться на розгляді у Шевченківському районному суді м. Чернівці щодо стягнення заборгованості замовила розрахунок у спеціаліста та дізналась про виявлені розбіжності у розрахунках за іншим кредитним договором, вона замовила аналогічний розрахунок спеціаліста і по оспорюваному кредитному договору. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст. ст. ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно з п. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" право чини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. При підписанні кредитного договору банк надав інформацію про сукупну вартість кредиту, яка є недостовірною, оскільки суттєво перевищує значення здорожчання кредиту. Згідно з висновком судово - економічної експертизи від 28.01.2016р. ( т.1, а.с. 214 ) дослідженням наданих документів, судовим експертом встановлено, що реальна відсоткова ставка за Кредитним договором №30/010-п/08/Д від 17.06.2008р. укладеного між [PERSON] та ВАТ АБ «Укргазбанк» (в подальшому правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк») становить 17,24% (при перерахунку в національній валюті реальна відсоткова ставка становить 38,91%), абсолютне значення здорожчання кредиту становить 52 639,46 доларів США (еквівалент в національній валюті становить 729 986,17 грн.). В самому тексті Кредитного договору №30/010-п/08/Д від 17.06.2008р. розмір реальної відсоткової ставки та абсолютне значення здорожчання кредиту не вказано. Проте в Додатку №1 до Кредитного договору №30/010-п/08/Д від 17.06.2008 р., який відповідно до п.ІІІ є невід'ємною частиною Кредитного договору №30/010-п/08/Д від 17.06.2008р., зазначено реальну відсоткову ставку без платежів третім особам в розмірі 15,15% річних та з врахуванням платежів третім особам в розмірі 16,72% та сума абсолютного значення здорожчання кредиту в розмірі 51 204,46 доларів США. Тобто різниця здорожчання складає 1435 доларів США. Постановою Пленуму Верховного суду України "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" № 8 від 30.05.1997р. встановлено, що судова експертиза як один із засобів доказування сприяє повному, всебічному та об'єктивному дослідженню обставин справ, постановленню законних і обґрунтованих судових рішень. Дослідивши вказаний вище висновок експерта, суд вбачає його належним та допустимим доказом у справі, оскільки він належно обґрунтований, надає вичерпні відповіді на поставлені питання, висновки експерта узгоджується з дослідницькою частиною та матеріалами справи. Висновки експерта підтверджують обставини, зазначені в позовній заяві. Реальні значення вартісних показників фінансової послуги істотно перевищують задекларовані банком. За таких умов, виконання спірного правочину направлене на отримання кредитором прихованого прибутку та, водночас, на виникнення непередбачених втрат у боржника. Відповідач в поданих запереченнях не спростував вказаних вище невідповідностей. Представник відповідача в судовому засіданні не погоджувався з висновком експерта, і після наданих судом розяснень не заявив клопотання про призначення по справі повторної експертизи. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банки зобов'язані на вимогу клієнта надати інформацію про ціну банківських послуг, а згідно з підпунктом д) ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Пунктом 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, передбачено, що банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді, зокрема, абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Всупереч наведеним правовим нормам банк при укладенні кредитного договору вказав у договорі значно завищене абсолютне значення подорожчання кредиту, чим ввів в оману позивача. Тому суд вважає, що вказані обставини свідчать про наявність ознак обману з боку відповідача, під впливом якого позивач підписав договір. Але разом з тим суд враховує наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В судовому засіданні представник позивача пояснила, що про своє порушене відповідачем право вона дізналась в 2015р., готуючи заперечення по цивільному позову банку, що знаходиться на розгляді у Шевченківському районному суді м. Чернівці щодо стягнення заборгованості, коли замовила розрахунок у спеціаліста та дізналась про виявлені розбіжності у розрахунках за іншим кредитним договором вона замовила аналогічний розрахунок спеціаліста і по оспорюваному кредитному договору. Але жодних перешкод в можливості позивачу набагато раніше, в межах строку позовної давності, перевірити умови кредитного договору, встановити своє порушене право і звернутись до суду, не було. В пункті 11 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено наступне: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд вважає, що позивач уклавши в 2008 році оспорювані договори мала реальну можливість набагато раніше дізнатись про вищезазначені обставини та відповідно звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, але це не зробила. Отже, відповідно до ст. 267 ч. 4 ЦК України сплив строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, що є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищенаведене суд вважає, що позивач з власної вини пропустила строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом, відповідно з цих підстав необхідно відмовити в задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed