Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до ТОВ «Дія Фінанси», в якому просив визнати договір про надання послуг від 25.09.2012 року №200225, що укладений між ним та ТОВ „Дія Фінанс" недійсним, стягнути з ТОВ „Дія Фінанс" на його користь 21925 грн. 12 коп. сплачених ним за договором про надання послуг. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25.09.2012 року він уклав договір №200225 з ТОВ «Дія Фінанс» щодо надання йому послуги, спрямованої на придбання товару (чи отримання відповідної суми в позику). Відповідно до додатку № 1 договору він одержує право на придбання товару на суму 50000 гривень. Позивач сплатив реєстраційний платіж в розмірі 2400 гривень та повинен був сплачувати на користь відповідача щомісячні внески в оплату послуг, що також робить дані умови договору несправедливими по відношенню до споживача. Він виконав всі зобов'язання з своєї сторони, а відповідач зі своєї сторони фактично не надав жодних послуг та не надав реальної позики. Позивач в судове засідання не з»явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце слухання справи повідомлявся у встановленому порядку. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 25 вересня 2012 року між позивачем та ТОВ «Дія Фінанс» було укладено договір № 200225 про надання системи послуг, спрямованих на придбання товару, зазначеного в додатку № 1 до вказаного договору та визначених додатком № 2 умов, а саме: для отримання кредиту для придбання транспортного засобу в сумі 50000 грн. Відповідно до умов договору ТОВ «Дія Фінанс» (далі - адміністратор), за згодою [PERSON] (далі - учасник), зобов`язується вчинити від його імені та за його рахунок певні дії (надання послуг), спрямовані на придбання товару (чи отримання відповідної суми в позику), які зазначені в додатку №1 до договору, на умовах діяльності програми „Розвиваюча", яка відповідно міститься в додатку №2. Зокрема адміністратор зобов'язався сформувати групу учасників, забезпечити її організацію та діяльність у системі адміністрування, присвоїти учаснику його код у групі, організувати та проводити заходи по розподілу коштів, здійснити оплату товару на користь учасника або надати учаснику відповідну суму в позику, надавати інші послуги і вчинити інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені договором та додатками до нього. Згідно зі ст. 2 цього договору учасник зобов'язується: одноразово сплатити реєстраційний платіж у день підписання сторонами даного договору та адміністративний платіж, якій сплачується не пізніше 15 банківських днів з моменту отримання дозволу; своєчасно, не пізніше 15 числа кожного місяця, сплачувати загальний платіж, який включає чистий внесок, за рахунок якого адміністратор здійснює оплату вартості товару чи надає відповідні суми в позику, та адміністративні витрати, що є сплатою за послуги адміністратора з організації діяльності програми; належним чином дотримуватися всіх умов договору та додатків до нього; після отримання дозволу: укласти договір позики; підписати додаток № 3 до договору з метою визначення заборгованості, виду забезпечення виконання своїх платіжних зобов'язань; укласти договір застави (іпотеки) майна або (за погодженням з адміністратором) договір поруки з одним або декількома поручителями; укласти договори страхування об'єкта застави (іпотеки) з визначенням вигодонабувача за умовами договору страхування ТОВ «Дія Фінанс». Як вбачається з квитанцій, позивач здійснював платежі, які вказані в додатку № 1 договору. Всього на розрахункові рахунки ТОВ «Дія Фінанс» позивачем було сплачено платежів на загальну суму 21925 грн 12 коп. Однак зі сторони відповідача будь-яких зобов'язань не виконано, не надано жодних послуг та не надано позики в сумі 50000 гривень. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. Згідно з частинами 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Оскільки позивач сплачував кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, і ТОВ «Дія Фінанс» без залучення власних коштів формувало групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності програми «Розвиваюча», суд приходить до висновку, що договір, укладений сторонами, порушує права позивача [PERSON] та суперечить вимогам ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів". Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 6 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Правові наслідки недійсності правочину передбачені ст.216 ЦК України. Відповідно до ч. 1 вказаної статті у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. У ч. 3 ст.216 ЦК України зазначено, що правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, суд вважає за необхідне у задоволені вимоги щодо визнання угоди №200225 від 25 вересня 2012 року недійсним внаслідок здійснення нечесної підприємницької практики та як такий, що містить несправедливі умови, відмовити, в силу ст. 215 ЦК України, оскільки визнання такого правочину нікчемним судом не вимагається, та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дія Фінанс» на користь позивача [PERSON] 21925 грн. 12 коп. Також, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial