Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

У вересні 2014 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з названим позовом, посилаючись на те, що 19 липня 2006 року [PERSON] подав до ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником прав і обов'язків якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») заяву Позичальника № DNH4KP73690197, згідно якої ПАТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу кредит у розмірі 29484 грн., на строк 24 місяці по 18.07.2008 р. включно, з відсотковою ставкою 2,09 % в місяць на суму залишку заборгованості в період з 21 по 28 числа кожного місяця на купівлю ТНС у СПД [PERSON]. У зв'язку із тим, що позичальник не виконує своїх зобов'язань, у [PERSON] утворилася заборгованість з основного зобов'язання в розмірі 29 484 грн. та заборгованість по відсотках в розмірі 133 124 грн. 32 коп., банком відповідачеві нарахована пеня в розмірі 313 406 грн. 08 коп., а всього 476 014 грн. 40 коп., тому, за мінусом суми, яку стягнуто рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.03.2012 року, і яка становить 259336 грн. 93 коп. просили стягнути різницю в сумі 216 677 грн. 47 коп., а також фіксовану частину штрафу в розмірі 500 грн., відсоткову складову штрафу в розмірі 10 833 грн. 87 коп., понесені по справі судові витрати. Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 2 березня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором (основний борг, відсотки та штрафи) в розмірі 174 942 грн. 19 коп., в задоволенні вимог про стягнення з відповідача пені відмовлено. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 13 травня 2015 року рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 2 березня 2015 року змінено, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором станом на 01.07.2014 р. у розмірі 31024 грн. 78 коп. та яка складається з заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 29 071 грн. 22 коп., фіксованої частини штрафу в розмірі 500 грн., відсоткової складової штрафу в розмірі 1 453 грн. 56 коп.. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2015 р. було скасовано рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 2 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 13 травня 2015 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи, 30 жовтня 2015 р. представник позивача Рожко С.М. подав позовну заяву про стягнення заборгованості (з уточненим розміром заборгованості), в якій просив стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», станом на 18 лютого 2015 р., заборгованість в сумі 541 314 грн. 60 коп., в тому числі заборгованість за кредитом в сумі 29 484 грн., заборгованість по відсотках в сумі 133 124 грн. 32 коп., пеню в сумі 370 075 грн. 86 коп.; фіксовану частину штрафу в розмірі 500 грн.; відсоткову складову штрафу в розмірі 8 130 грн. 42 коп.. В судовому засіданні, яке відбулось 30 жовтня 2015 р. представник позивача Рожко С.М., до початку розгляду справи по суті, надав позовну заяву про стягнення заборгованості (з уточненим розміром заборгованості), разом з розрахунком заборгованості, з випискою з позичкового рахунку за період з 19.07.2006 р. по 30.09.2015 р., з меморіальним ордером, з випискою з рахунку процентів за період з 19.07.2006 р. по 30.09.2015 р., з випискою з рахунку прострочених процентів за період з 19.07.2006 р. по 30.09.2015 р., Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), затверджені наказом від 21.03.2006 р. № 391, надані пояснення з приводу неможливості надання певних доказів, надані пояснення з приводу формул нарахування відсотків. В подальші засідання представник позивача Рожко С.М. не з'являвся, просив розглядати справу у його відсутність за наявними матеріалами. В заяві від 16.01.2016 р. «Про розгляд справи в судовому засіданні без участі представника позивача», висловив свої зауваження на заяву від 11.01.2016 р. представника відповідача [PERSON] «Про застосування строків позовної давності», суть яких зводиться до того, що відповідач своїм підписом на заяві позичальника засвідчив, що ознайомлений та згідний з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які йому були надані в письмовій формі та підтвердив факт отримання інформації про умови кредитування в банку та до того, що в даному випадку має місце переривання строків позовної давності, а саме 22 лютого 2012 р. шляхом подання позовної заяви до відповідача до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, у зв'язку з чим п'ятирічний строк позовної давності закінчується - 22 лютого 2017 року, а позовна заява в даній справі подана у вересні 2014 р.. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'являвся. Про причину неявки в останнє засідання суду не повідомив. В судових засіданнях, які відбулись 18.09.2015 р. та 30.10.2015 р., до початку розгляду справи по суті, представник відповідача [PERSON] позицію щодо розв'язуваного спору не висловила, клопотала про витребування у представника певних доказів. В подальші засідання представник відповідача [PERSON] не з'являлась, останні судові засіданні просила розглядати справу у їх відсутність. Представник відповідача [PERSON] надіслала на адресу суду заяву від 11.01.2016 р. «Про застосування строків позовної давності» (а фактично заперечення проти позову, з заявою про застосування строків позовної давності), в якій з посиланням на норми ЦК України та на усталену практику Верховного Суду України та практику Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з приводу початку перебігу позовної давності, переривання позовної давності, договірної позовної давності просила відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) не містять підпису відповідача [PERSON], тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору; у заяві Позичальника № DNH4KP73690197 від 19 липня 2006 р. домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає; перебіг строків позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу; залишення позову без розгляду не зупиняє строків позовної давності. Крім того, в заяві «Про застосування строків позовної давності» викладені заперечення проти позову по суті за необґрунтованістю, а саме: - в Заяві № DNH4KP73690197 від 19.07.2006 р. (яка лише разом з Умовами і Тарифами складає кредитно-заставний договір) зазначений поточний рахунок (підприємства торгівельно-сервісної мережі, яким є СПД [PERSON] [NUMBER] в ПриватБанк, МФО 305299; - листом від 30.10.2015 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив суд та підтвердив факт того, що вказаний поточний рахунок СПД [PERSON] не відкривався і договір на його розрахунково-касове обслуговування не укладався; - натомість ПАТ КБ «ПриватБанк» вказує, що кредитні кошти перераховані на інший рахунок підприємства торгівельно-сервісної мережі - в Київській філії «ВАТ СКБ «Дністер», МФО 300722, про що свідчить виписка з позичкового рахунку № [NUMBER] та копія меморіального ордеру від 20.07.2006 №60720В004Q, тобто, підтвердив той факт, що кредитні кошти не були видані в порядку та на умовах, визначених кредитно-заставним договором, а отже мало місце неналежного виконання зобов'язання на умовах, змінених позивачем в односторонньому порядку; - з виписки з позичкового рахунку № [NUMBER] та копії меморіального ордеру від 20.07.2006 р. №60720В004Q про перерахування кредиту вбачається, що підставою для перерахування коштів є договір купівлі-продажу №276 від 18.07.2006 р., який ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав суду і не зможе надати, оскільки такий договір ніколи не укладався; - долучений позивачем до матеріалів справи Рахунок №279 від 19.07.2006 р., виписаний на суму 2520 грн. відповідачу [PERSON] на: оплату товару нібито продавцем СПД [PERSON] не має жодного доказового значення по справі; - товарний чек №283 від 20.07.2006 р. на внесення авансу за трактор в сумі 2520,0 грн. не є також належним доказом у даних правовідносинах, оскільки він не встановленої форми, не підтверджує жодної бухгалтерської операції. Крім того, представник відповідача [PERSON] надіслала на адресу суду клопотання від 15.01.2016 р. «Про зменшення розміру пені по даній справі», в якій просила, з посиланням на ст. 551 ЦК України, рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", на те, що розмір заявленої пені є не співмірним з розміром основної заборгованості за кредитом, на те, що відповідач безробітний, є вихователем у будинку сімейного типу (8 дітей), просила звільнити [PERSON] від сплати пені. Заслухавши позицію представника позивача Рожка С.М. дану в судовому засіданні - 30.10.2015 р., позицію представника відповідача [PERSON] дану в судових засіданнях 18.09.2015 р. та 30.10.2015 р., дослідивши матеріали даної справи, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що 19 липня 2006 року [PERSON] подав до ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником прав і обов'язків якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») заяву Позичальника № DNH4KP73690197, згідно якої ПАТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу кредит у розмірі 29484 грн., на строк 24 місяці по 18.07.2008 р. включно, з відсотковою ставкою 2,09 % в місяць на суму залишку заборгованості в період з 21 по 28 числа кожного місяця на купівлю ТНС у СПД [PERSON]. У заяві Позичальника № DNH4KP73690197 від 19 липня 2006 р. відповідач [PERSON] підтвердив, що заява позичальника разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифами банку складає між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитно-заставний договір. При цьому, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) не містять підпису відповідача [PERSON], про що буде судом надана оцінка нижче. 22 лютого 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] та ПАТ «Акцент-Банк» та заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.03.2012 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в сумі 259 336 грн. 93 коп., а з ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 000 грн. заборгованості, з мотивувальної частини рішення вбачається наступні складові заборгованість за кредитом у сумі 29 484 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 104 053 грн. 10 коп., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі 135 799 грн. 83 коп., а також 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 10 833 грн. 87 коп. штрафу (процентна складова). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2014 року заочне рішення цього суду від 29.03.2012 року було скасовано, а ухвалою цього ж суду від 09.10.2015 року провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості з ПАТ «Акцент-Банк» закрито, а в частині вимог до [PERSON] позовна заява залишена без розгляду. Як вже зазначалось, предметом позову, з урахуванням позовної заяви про стягнення заборгованості (з уточненим розміром заборгованості), поданої до суду 30.10.2015 р. представником позивача Рожком С.М., є стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», станом на 18 лютого 2015 р., заборгованості за кредитом в сумі 29 484 грн., заборгованості по відсотках в сумі 133 124 грн. 32 коп., пені в сумі 370 075 грн. 86 коп.; фіксованої частини штрафу в розмірі 500 грн.; відсоткової складової штрафу в розмірі 8 130 грн. 42 коп.. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 614 ЦК України). Згідно ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. З розрахунку заборгованості з вказаним договором, з виписок з позичкового рахунку за період з 19.07.2006 р. по 30.09.2015 р., з рахунку процентів за період з 19.07.2006 р. по 30.09.2015 р., з рахунку прострочених процентів за період з 19.07.2006 р. по 30.09.2015 р. вбачається, що станом на 18 лютого 2015 р., заборгованість [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» складає в сумі 541 314 грн. 60 коп., в тому числі: - заборгованість за кредитом в сумі 29 484 грн.; - заборгованість по відсотках в сумі 133 124 грн. 32 коп.; - пеня в сумі 370 075 грн. 86 коп.. При цьому, станом на 2 липня 2008 р. загальна заборгованість з пені (накопич) становила 8 302 грн. 26 коп., станом на 21 липня 2008 р. становила 9 049 грн. 95 коп., а станом на 18 лютого 2015 р. вже становила 370 075 грн. 86 коп.. Доказів погашення існуючої за вищевказаним кредитним договором заборгованості або її зменшення порівняно із розрахунками, наданими позивачем, на час розгляду справи судом відповідач не надав, не встановлено таких і в судовому засіданні. Оскільки [PERSON] не звертався до суду з позовом про визнання недійсним вказаного кредитного договору, враховуючи презумпцію правомірності правочину, суд відхиляє доводи представника відповідача [PERSON] про зарахування ЗАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів не на той рахунок СПД [PERSON], відкритий в ВАТ СКБ «Дністер», про не надання позивачем договору купівлі-продажу №276 від 18.07.2006 р., про невідповідність товарного чеку №283 від 20.07.2006 р. вимогам законодавства. Таким чином, суд вважає доведеним порушення [PERSON] прав ПАТ КБ «ПриватБанк» на отримання заборгованості за кредитом в сумі 29 484 грн., заборгованості по відсотках в сумі 133 124 грн. 32 коп. та пені за не своєчасність виконання зобов'язання за договором по 18 липня 2008 р.. Європейський суд з прав людини в своїй практиці зазначав, що: - «право на суд» та право на доступ до суду не є абсолютним воно може підлягати легітимним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом «строки давності» (п.п. 51-52 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»); - «строки давності» полягають в законному праві правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»); - «строки давності» слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (п. 137 рішення від 09.01.2013 року у справі «Олександр Волков проти України»). Під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 256 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). В Постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 р. у справі № 6-116 цс 13, від 19 листопада 2014 р. у справі № 6-160цс14, які відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для застосування судами України, зроблені правові висновки за яким: - у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу; - несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. До заперечень представника позивача Рожка С.М. щодо застосування п'ятирічної позовної давності, які викладені в заяві від 16.01.2016 р. «Про розгляд справи в судовому засіданні без участі представника позивача», як зауваження на заяву від 11.01.2016 р. представника відповідача [PERSON] «Про застосування строків позовної давності», суть яких зводиться до того, що відповідач своїм підписом на заяві позичальника засвідчив, що ознайомлений та згідний з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які йому були надані в письмовій формі та підтвердив факт отримання інформації про умови кредитування в банку, суд відноситься критично, виходячи з такого. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Положення п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), згідно яких терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалість в 5 років, не можуть бути застосовані до даного випадку відповідно до приписів ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, враховуючи Постанову Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі № 6-757цс15, оскільки: - Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) надані представником позивача в апеляційному суді Чернігівської області та в Ріпкинському районному суді Чернігівської області (а.с. 136-143 Том 1, а.с. 69-74 Том 2) не містять підпису відповідача [PERSON], тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору; - у заяві Позичальника № DNH4KP73690197 від 19 липня 2006 р. домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, як не має її в заяві від 19.07.2006 р. про підтвердження з ознайомленням про розмір комісії, про суму наданого кредиту, про розміри нарахованої пені. Вказаний висновок узгоджується із ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2015 р. в даній справі. Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за кредитним договором, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Виходячи з не застосування до даного випадку п'ятирічної позовної давності, суд приходить до висновку, що перебіг трирічного строку загальної та однорічного строку загальної позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі розпочався після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (19.07.2008 р.) та закінчився 18.07.2011 р. (загальна позовна давність) та 18.07.2009 р. (спеціальна позовна давність). Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. За змістом ст. 264 ЦК України, з урахуванням ст.ст. 212-214 ЦПК України та з урахуванням ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 р. (справа № 6-18668 св 15) можна зробити висновок, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. З розрахунку заборгованості по даному кредитному договору, доданого до позовної заяви про стягнення заборгованості (з уточненим розміром заборгованості), поданої до суду 30.10.2015 р. представником позивача Рожком С.М., з виписки по рахунку з 19.07.2006 р. по 30.09.2015 р. вбачається, що [PERSON] жодних проплат за вказаним кредитним договором не проводив, в т.ч. поза межами строків позовної давності. Тобто, в даному випадку відсутні підстави для переривання позовної давності - вчинення особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. З штампу вхідної кореспонденції Індустріального районного суду м.Дніпропетровська вбачається, що позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] про стягнення 269 336 грн. 93 коп. заборгованості зареєстрована 22 лютого 2012 р., а з відповіді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09.10.2015 р. вбачається, що даній справі присвоєно номер 0417/3517/2012. Оскільки трирічний загальний строк позовної давності закінчився 18.07.2011 р., а однорічний строк спеціальної позовної давності закінчився 18.07.2009 р., то пред'явлення позивачем позову до відповідача в Індустріальний районний суд м.Дніпропетровська - 22 лютого 2012 р., тобто поза межами строків позовної давності не свідчить про наявність такої підстави для переривання позовної давності, як пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. У зав'язку з цим відхиляється заперечення представника позивача Рожка С.М., які викладені в заяві від 16.01.2016 р. «Про розгляд справи в судовому засіданні без участі представника позивача» в цій частині. Враховуючи те, що судом встановлено, що права позивача в частині стягнення заборгованості за кредитом, в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, яке є акцесорними по відношенню до зобов'язання про повернення кредиту, в частині стягнення пені за не своєчасність виконання зобов'язання за договором по 18 липня 2008 р. порушені, однак ним пропущено строк позовної давності, беручи до уваги те, що представником відповідача [PERSON] заявлено клопотання про застосування позовної давності, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом, пені за не своєчасність виконання зобов'язання за договором по 18 липня 2008 р. слід відмовити, у зв'язку з спливом позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. В ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2015 р., якою було скасовано рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 2 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 13 травня 2015 року з передачею даної справи на новий до суду першої інстанції зазначено, що: «Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з абз. 1 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Отже, нарахування комісійних, неустойки тощо поза строком дії кредитного договору законом не передбачено, а вимог згідно ст. 625 ЦК України банк не заявляв. Строк кредитного договору сторонами визначено до 19 липня 2008 року, а заборгованість розрахована банком до 1 липня 2014 року, на що судом уваги не звернуто». З заяви Позичальника № DNH4KP73690197 від 19 липня 2006 р. вбачається, що строк кредитного договору [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» визначено до 19 липня 2008 року, а заборгованість по пені за не своєчасність виконання зобов'язання за договором розрахована з 19 липня 2008 р. по 18.02.2015 р., тобто поза строком дії кредитного договору. Враховуючи наведене, те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення суду першої та апеляційної інстанції в даній справі, які містяться в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2015 р. щодо того, що нарахування неустойки поза строком дії кредитного договору законом не передбачено є обов'язковими для суду першої інстанції при новому розгляді справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення пені за не своєчасність виконання зобов'язання за договором з 19 липня 2008 р. по 18 лютого 2015 р. слід відмовити, у зв'язку з безпідставністю позовних вимог. У зв'язку з тим, що правовий механізм щодо зменшення розміру неустойки, передбачений ч. 3 ст. 551 ЦК України застосовується у випадках коли суд прийшов до висновку про обґрунтованість нарахування неустойки, а в даному випадку в частині позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення пені за не своєчасність виконання зобов'язання за договором відмовляється за безпідставністю, а в частині у зв'язку з пропуском строку позовної давності, то суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для зменшення розміру неустойки та для звільнення відповідача від сплати неустойки та про відмову в задоволенні відповідного клопотання представника відповідача [PERSON] від 15.01.2016 р.. Крім того, враховуючи те, що п. 5.4 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) передбачає, що при порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань передбачених Договором більше ніж на 30 днів, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості, тобто дане положення Умов має похідне значення від задоволення/не задоволення позовних вимог про грошові зобов'язання, а в даному випадку суд відмовляє в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення пені за не своєчасність виконання зобов'язання за договором з 19 липня 2008 р. по 18 лютого 2015 р., у зв'язку з безпідставністю позовних вимог, а про стягнення заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом, пені за не своєчасність виконання зобов'язання за договором по 18 липня 2008 р., у зв'язку з спливом позовної давності, то в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення фіксованої частини штрафу в розмірі 500 грн. та відсоткової складової штрафу в розмірі 8 130 грн. 42 коп. слід відмовити, у зв'язку з тим, що ці позовні вимоги є похідними від вказаних вище позовних вимог.

Outcome: dismissed