Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

05.02.2019 року позивачі звернулись до суду із позовом до відповідачів про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію, в якому просять суд визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 29120350, яке прийняте 06.04.2016 р. державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на підставі якого 31.03.2016 р. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно був внесений запис №14038508 про право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на квартиру [ADDRESS] , а також покласти на відповідачів понесені позивачами судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.12.2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2018 року визнано протиправним та скасоване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 29120350, яке прийняте 06.04.2016 р. державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Рішення судів мотивовано тим, що прийняття відповідачем оспорюваного рішення суперечить умовам договору про задоволення вимог іпотекодержателя - відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за правовими наслідками. Обов`язок надіслання іпотекодержателем іпотекодавцеві письмової вимоги про усунення порушень може бути виконаним лише у разі, якщо така вимога отримана іпотекодавцем і строк її виконання обчислюється з моменту отримання цієї вимоги. Відповідачем не належно перевірені подані ТОВ «ФК «Вектор Плюс» документи для проведення реєстраційної дії, яку здійснено до спливу 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. Відповідачем не враховані права зареєстрованих у квартирі неповнолітніх дітей, у зв`язку із чим у відповідача були наявні правові підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «ФК «Вектор Плюс». Однак, постановою Верховного Суду від 11.12.2018 року вказані рішення попередніх судових інстанцій були скасовані та закрито провадження у справі, оскільки спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, а позивачі відповідно мають право звернутись з відповідним позовом за правилами цивільного судочинства. Позивачі зазначають, що до 31.03.2016 року їм на праві спільної частково власності належала кв. [ADDRESS] . 05.12.2005 року між ЗАТ «Тас-Інвестбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір на суму 45000,00 доларів США. В подальшому до вказаного кредитного договору між сторонами укладались додаткові угоди щодо збільшення ліміту кредиту та терміну його повернення. Для забезпечення виконання умов кредитного договору, між банком та позивачами 05.12.2005 року був укладений іпотечний договір предметом якого стала вказана квартира. 15.02.2017 року позивачам стало відомо про те, що банк відступив своє право вимоги за договором факторингу від 28.11.2012 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс», а також банк відступив право вимоги і по іпотечному договору шляхом укладення нотаріально посвідчено договору з ТОВ «ФК «Вектор Плюс» від 28.11.2012 року. 24.10.2016 року приватний нотаріус Кобелєва А.М. прийняла рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Вектор Плюс». Позивачі вважають, що у приватного нотаріуса були відсутні правові підстави проводити державну реєстрацію права власності за товариством, оскільки на момент здійснення державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості у товариства не виникло права на спірне майно. На момент прийняття оскаржуваного рішення за місцезнаходженням нерухомого майна були зареєстровані та проживали онуки позивачів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , але нотаріусом при вчиненні реєстраційної дії не отримано дозволу органу опіки та піклування. Не отримувався такий дозвіл і ТОВ «ФК «Вектор Плюс». В порушення п. 57 Порядку Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, письмова вимога про усунення порушень позивачам не надсилалась, а задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку можливо на підставі вимоги про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Також позивачі зазначають, що на момент виникнення спірних правовідносин, товариство не повідомило їх в порядку ст. 1082 ЦК України про відступлення права грошової вимоги із зазначенням суми грошової вимоги, яка підлягає виконанню. Товариством не направлялась позивачам письмова вимога про усунення порушень та відсутній документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19.06.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Вектор Плюс» 1317977,68 грн. Виконавчий лист виданий на виконання вказаного рішення був повернутий стягувачу із зазначенням, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання у строк до 27.05.2020 року. На думку позивачів, така ситуація свідчить про подвійне задоволення кредиторських вимог, а саме шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки через визнання права власності та шляхом стягнення грошових коштів на підставі рішення суду. Позивачі вказують, що сторони іпотечного договору погодили та визначили певний (конкретний) порядок реалізації предмета іпотеки, однак підставою для проведення державної реєстрації права власності ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на об`єкт іпотеки та прийняття рішення про таку реєстрацію був саме договір іпотеки, а не передбачені п.п. 4.2.1. та 4.2.2. правочин щодо передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», та правочин щодо продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». В цьому контексті позивачі посилаються на роз`яснення Верховного Суду України про те, що правильною є практика судів, які за відсутності встановлення в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі можливості передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відмовляють у задоволенні подібних позовів. Крім того, позивачі вказують, що нотаріус виконує функції державного реєстратора у випадках, коли він при цьому вчиняє нотаріальну дію з нерухомим майном і проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої нотаріальної дії. Натомість відповідач - приватний нотаріус не вчиняла жодної з перелічених у ст. 34 ЗУ «Про іпотеку» нотаріальної дії зі спірним майном, а тому нотаріус не мав підстав здійснювати функції державного реєстратора щодо цього майна. Постановою ВДВС від 04.06.2015 року в межах ВП №477220870 був накладений арешт на майно боржника, в тому числі і на спірну квартиру та заборонено її відчуження. Станом на 06.04.2016 року вказаний запис про арешт нерухомого майна був наявний в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, отже державному реєстратору було про це відомо. Наявність у Реєстрі запису про арешт, заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте, отже нотаріус був зобов`язаний відмовити у державній реєстрації прав. Також позивачі зазначають, що квартира, яка є предметом іпотеки, підпадає під дію ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчім кредитом в іноземній валюті, використовуються позивачами з двома неповнолітніми дітьми як місце постійного проживання, загальна площа квартири не перевищує 140 кв.м. і є єдиним житлом для проживання. Крім того, позивачі вказують, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не має генеральної ліцензії від НБУ на здійснення валютних операцій, тому товариство не мало права вчиняти жодних дій щодо спірної квартири, оскільки вона була передана в іпотеку на забезпечення кредиту в іноземній валюті. Ухвалою суду від 07.02.2019 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачам термін для усунення виявлені недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 13.02.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи, а також відмовлено стороні позивача у задоволенні клопотання про витребування доказів. Як вбачається з матеріалів справи, ухвали суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до них документами були отримані відповідачами 18.02.2019 року та 20.02.2019 року відповідно, однак станом на час ухвалення рішення у справі, відповідачі своїм правом на подання відзивів на позовну заяву не скористались, буд-яких клопотань/заяв з процесуальних питань від відповідачів до суду не надходило. Третя особа у справі отримала ухвалу суду про відкриття провадження у справі із доданими до неї документами 18.02.019 року, однак своїм правом на подання до суду пояснень щодо пред`явленого позову, третя особа не скористалася. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивачі не викладали жодних заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 05.12.2005 року між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «СведБанк»), та позивачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 471-Ф на суму 45000 дол. США під 15% річних, строком до 04.12.2008 року з цільовим призначенням: на споживчі цілі та погашення заборгованості, що раніше виникла у позивача за кредитним договором перед АКБ «ФОРУМ». У подальшому до кредитного договору були укладені додаткові договори, за умовами яких був змінений ліміт заборгованості по кредиту до 68750,00 доларів США та до 97913,00 доларів США (додатковий договір № 1 від 05.12.2005 року, додатковий договір № 3 від 21.07.2008 року), змінено строк дії договору - до 04.12.2012 року (додатковий договір № 2 від 06.06.2007 року), змінено графік погашення кредиту та доповнено п.п. 7.4, 9 договору (додатковий договір № 4 від 20.01.2009 року). Для забезпечення виконання вказаного Кредитного договору, 05.12.2005 року між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «СведБанк»), та позивачами було укладено Іпотечний договір № 471-Ф/ІП-1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М., зареєстрований в реєстрі за № 5201, згідно умов якого позивачі як співвласники передали в іпотеку банку належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] . Квартира складається з 3-х кімнат, загальною площею 67.40 кв.м., жилою 39.50 кв.м. 28.11.2012 року між ПАТ «СведБанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено Договір факторингу №15, за яким ПАТ "СведБанк" відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» право вимоги до [PERSON] за кредитним договором та на підставі Договору від 28.11.2012 року, посвідченого Заєць І.О. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 6970, відбулось відступлення прав за вказаним іпотечним договором. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.10.2016 року, державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною, 31.03.2016 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29120350 від 06.04.2016 року, про реєстрацію права власності на квартиру: [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" (код ЄДРПОУ: 38004195), на підставі якого 31.03.2016 р. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно був внесений запис № 14038508 про право власності зазначеного товариства на вказану квартиру. Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 №1952-ІV (надалі - Закон №1952-ІV). Відповідно до статті 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У відповідності до частини п`ятої статті 3 вказаного Закону державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв. Державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія. За приписами пункту 2 частини першої статті 9 Закону у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Статтею 15 Закону визначено порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень. Так, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Згідно пункту 67 Порядку №868, для проведення державної реєстрації відступлення прав за іпотечним договором заявник також подає укладений в установленому законом порядку договір, відповідно до якого відбувається відступлення прав. Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України "Про іпотеку" відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. У матеріалах справи відсутні докази повідомлення іпотекодержателем боржників (позивачів) про відступлення права вимоги за вказаними іпотечним договором та договором про надання кредиту. Відповідно до статті 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Статтею 36 Закону України "Про іпотеку" визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Відповідно до статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Зі змісту пункту 4.2 іпотечного договору № 471-Ф/ІП-1 від 05.12.2005 року вбачається, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя одним із наступних способів: 4.2.1 шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку", 4.2.2 шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України "Про іпотеку". Згідно умов пункту 4.5 іпотечного договору визначено, що зазначене у пункті 4.2 іпотечного договору є застереженням про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, необхідним та достатнім для звернення іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки. Визначені сторонами способи позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не перешкоджають іпотекодержателю: або запропонувати іпотекодавцю укласти та посвідчити нотаріально окремий договір про позасудове врегулювання, або застосувати інші способи звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, звернутися до нотаріуса за вчинення виконавчого напису чи до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Після одержання виконавчого документу предмет іпотеки може бути реалізовано за згодою сторін обраним ними способом, а при недосягненні такої згоди предмет іпотеки реалізується у процесі виконавчого провадження. Частиною першою статті 1082 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. У матеріалах справи відсутні докази повідомлення позивача в порядку статті 1082 Цивільного кодексу України про відступлення права грошової вимоги із визначенням суми грошової вимоги, яка підлягає виконанню. Відповідно до пункту 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 17.10.2013 року № 868 (далі - Порядок № 868) для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: 1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження нерухомого майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого відбувається перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно не є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності за іпотекодержателем. Судом встановлено, що в порушення пункту 46 Порядку відсутній доказ наявності письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та документу, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. Крім того з матеріалів справи вбачається, що Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист про примусове стягнення суми боргу за кредитним договором, на підставі якого Державною виконавчою службою Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження №52817093. Відтак, враховуючи факт наявного виконавчого провадження №5817093 та зміст постанови державного виконавця від 26.05.2017 року про те, що виконавчий лист може бути повторно пред`явлено до повторного виконання до 27.05.2020 року, прийняття відповідачем-приватним нотаріусом оскаржуваного рішення на підставі іпотечного договору є свідченням подвійного задоволення кредиторських вимог, тобто шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та шляхом стягнення грошових коштів у межах виконавчого вказаного виконавчого провадження, що порушує права позивача, як боржника у вказаних правовідносинах. На думку позивачів, сам договір іпотеки був безпідставно зазначений при прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності, як документ, що підтверджує перехід права власності, адже такими документами можуть бути лише правочини, передбачені п.п. 4.2.1., 4.2.2. договору іпотеки. Однак суд не приймає до уваги зазначені посилання сторони позивачів, оскільки вивчивши зміст розділу 4 договору іпотеки суд приходить до висновку, що вказаний розділ договору містить застереження про домовленість між сторонами на позасудове задоволення вимог іпотекодержателя, яке здійснюється, зокрема, шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, тож договір іпотеки, який містить застереження про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки правозгідно був зазначений, як одна з необхідних підстав прийняття оскаржуваного рішення. Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" визначено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Вданому випадку суд приходить до висновку, що посилання сторони позивача на положення даного закону, є безпідставними, адже не може вважатись примусовим, без згоди власника відчуження предмета іпотеки в порядку встановленому договором, на підставі прав та повноважень наданих однією стороною договору іншій, тобто у позасудовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Враховуючи, що у порушення пункту 46 Порядку відсутній доказ наявності письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та документу, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, відтак, на думку суду, у відповідача-приватного нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс". З огляду на викладене, суд приходить до висновку про незаконність оскарженого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та наявність підстав для його скасування. Вирішуючи спір по суті, суд також враховує, що в силу приписів статті 17 Закону України "Про охорону дитинства" та статті 177 Сімейного кодексу України правочини щодо майнових прав малолітньої дитини потребують дозволу органу опіки та піклування. Як встановлено у Преамбулі Декларації прав дитини 1959 року, дитина внаслідок фізичної та розумової незрілості потребує спеціальної охорони і турботи, у тому числі й належного правового захисту. Відповідно до статті 16 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в її право на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або посягання на її честь та гідність. У матеріалах справи містяться копії Довідок про реєстрацію місця проживання від 29.01.2019 року, зі змісту яких вбачається, що у спірній квартирі зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 22.01.2015 року, отже станом час здійснення перереєстрації права власності на квартиру, вказані особи були неповнолітніми. У матеріалах справи відсутні докази того, що у Службі у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації відповідачами отримувався дозвіл органу опіки та піклування для реєстрації права власності на нерухоме майно, де проживають неповнолітні діти. У відповідності до вимог ст. 3 Закону України "Про нотаріат" нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Нотаріус це спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно та який має печатку такого реєстратора, здійснює повноваження відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 46-1 Закону України "Про нотаріат"). Зі змісту Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" вбачається, що нотаріус виконує функції державного реєстратора виключно у випадках, коли він при цьому вчинює нотаріальну дію з нерухомим майном і проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої нотаріальної дії. Такі ж положення містяться в п. 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. N 868. Тобто, якщо нотаріусом було вчинено нотаріальну дію відносно нерухомого майна або об`єкту незавершеного будівництва, то подальша реєстрація прав відносно такого майна здійснюється тим самим нотаріусом, яким було вчинено таку дію. Вчинена нотаріальна дія (посвідчення договору іпотеки з наявною у ньому спеціальною умовою, яка зумовлює відсутність підстав для окремого укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя), обумовлює можливість державної реєстрації прав (наприклад власності або користування) тільки тим нотаріусом, яким посвідчено договір іпотеки. Наведене кореспондується з приписами Закону України "Про нотаріат", відповідно до яких нотаріус здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно виключно у випадках коли він одночасно з цим вчинює нотаріальні дії з цим нерухомим майном. Разом з тим, судом встановлено, що відповідачем-приватним нотаріусом не вчинялось жодної нотаріальної дії з об`єктом нерухомості квартирою за адресою: квартира [ADDRESS] . Відповідно до ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Зі змісту копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру право власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 29.01.2019 року вбачається, що станом на 06.04.2016 року в реєстрі був наявний запис про арешт нерухомого майна накладений в межах виконавчого провадження №47720870, тож нотаріусу було достеменно відомо про наявність вказаного обтяження, однак реєстраційна дія все одно була вчинена. При цьому, наявність в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved