Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу, повернення коштів, посилаючись на те, що в серпні 2017 року, при огляді в мережі інтернет офіційного сайту ТОВ «Єврокар Україна», ним було виявлено, що вказане товариство на умовах фінансового лізингу реалізовує автомобіль «LADA LARGUS GROSS»,вартістю 118000 гривень. В телефонному режимі представник товариства підтвердив дану інформацію і зазначив, що строк реалізації даного автомобіля обмежений, а саме укладення договору на придбання саме даного транспортного засобу повинно відбутись до кінця серпня 2017 року в інакшому випадку акція закінчується.Заздалегідь домовившись про укладення договору фінансового лізингу про придбання автомобіля «LADA LARGUS GROSS»,вартістю 118000 гривень, він разом з дружиною 31.08.2017 року приїхав до офісу відповідача для укладення даного договору. Представниками відповідача, в особі [PERSON], йому було надано два примірники договору № 3386 фінансового лізингу (далі Договір) і з проханням негайно їх підписати, щоб пришвидшити реєстрацію даної угоди. Не маючи технічної можливості ознайомитись з умовами договору він підписав два примірники вказаного договору один з яких передав представнику відповідача, а інший почав переглядати. В договорі він виявив, що предметом договору рукою був вписаний не автомобіль «LADA LARGUS GROSS»,вартістю 118000 гривень, а автомобіль ЗA3 Sens, вартістю 176 800 гривень. Він відразу заявив зауваження з даного приводу, проте представник відповідача запевнив його, що предмет договору буде змінено відразу після того, як на склад товариства доставлять даний автомобіль, а оскільки його на даний час на складі не має, то вони тимчасово прописали той автомобіль, який є в наявності.Після цього, представник відповідача надав банківські реквізити товариства і повідомив, щоб він оплатив комісію за організацію договору, якщо є намір придбати автомобіль «LADA LARGUS GROSS». В той же день він перерахував 17680 грн. на рахунок ТОВ «Єврокар Україна».08.09.2017 року до нього зателефонував представник відповідача і повідомив, що з метою купівлі його автомобіля в салоні автомагазину, та доставки його до стоянки відповідача він повинен сплатити аванс в розмірі 40000 гривень. В цей же день він перерахував 40700 гривень на рахунок відповідача. На його запитання, що автомобіль повинен бути «LADA GROSS», представник відповіла, що займається цим питанням.Через кілька днів після вказаних подій представник відповідача зателефонував і повідомив, що автомобіль «LADA LARGUS GROSS» доставлений на автомайданчик товариства, проте він має дефекти і вони не можуть його передати йому в такому стані та запропонували чекати інший автомобіль, коли вони його придбають, або розірвати договір № 3386 фінансового лізингу на підставі п. 12.1 вказаної угоди. В обґрунтування позову посилаються на ст. ст. 203 ЦК України, ст. 18 ЗУ « Про захист прав споживачів» (далі Закон). При ознайомленні з умовами договору та отриманні юридичних розяснень, щодо його суті, вважає даний Договір складено з порушенням вимог ст. 18 Закону, такий, який містить несправедливі умови, що обмежують права споживача.Відповідно до п. 12.1 Договору, лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізиногоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку не повертається.Тобто, даний пункт Договору підпадає під несправедливі умови встановлені п.4 ч.3 ст. 18 Закону, адже цією нормою до несприятливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізиногоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у п. 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні ст. 18 Закону. Крім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень. (п.3.2.6 Договору ). Проте таке право у лізингоодержувача умовами Договору не передбачено ( п.п.3.4.1-3.4.11), що відповідно до п.6 ч.3 ст. 18 Закону (не надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається) також відноситься до несправедливих умов договору. Відповідно до умов п. 9.4 Договору, в разі збільшення вартості предмета лізингу, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмету лізингу лізингодавцем та його передачі лізингоодержувачу, для відповідності відсоткового розміру авансового платежу фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця та його передачі лізингоодержувачу. Проте, в разі зменшення вартості предмета лізингу в момент його передачі лізингоодержувачу, умовами договору не передбачено, що різниця підлягає поверненню лізингоодержувачу, що також вказує на несправедливі умови Договору. Тобто, умовами Договору звужені обовязки та значно розширенні права лізингодавця, зокрема виконання зобовязань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача; передбачено сплату лізингоодержувачем штрафів, пені, при цьому відповідного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобовязань лізингодавцем умовами Договору не передбачено, що вказує на несправедливі умови Договору. Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Відповідно до ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Тобто очевидно, що відповідачем дана вимога, щодо нотаріального посвідчення Договору також не дотримана. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування, що узгоджується з практикою ВСУ, щодо розгляду подібних справ ( постанова від 11.05.2016 року у справі 6-65цс16 та справі № 6-3020цс15, постанова від 19.10.2016 року у справі № 6-155цс16). Вважає, що кошти, які ним були сплачені відповідачу, в сумі 58380 гривень, з яких: 17680 гривень - комісія за організацію договору, 40700 гривень - авансовий платіж за умовами договору, повинні бути йому повернуті у звязку з недійсністю даного договору. Додатково ним були витраченні кошти в сумі 488 гривень, комісія за переказ вище вказаних сум на рахунок відповідача, які також підлягають поверненню, а всього 58868 гривень.Також вважає, що діями відповідача, йому заподіяна і моральна шкода, адже розуміє, що дії останнього були спрямовані на зловживання довірою і не виконанням умов договору, щодо придбанняним автомобіля «LADA LARGUS GROSS» вартістю 118000 гривень. Більше того, коли він це усвідомив, втратив спокій, не міг спати, з даного приводу з його цивільною дружиною виникали непорозуміння, адже кошти, які були перераховані на адресу відповідача за автомобіль, його дружина взяла в кредит під відсотки, що вкрай негативно вплинуло на їх стосунки та спокій в цілому. Тому, моральну шкоду оцінює не менше ніж в 20000 гривень.Крім того у звязку з метою захисту своїх прав він вимушений звернутись за правовою допомогою до адвоката, для отримання консультацій та підготовки позову. Внаслідок чого поніс витрати в розмірі 1200 гривень, які вважає підлягають стягненню з відповідача в якості судового збору (ст. 84 ЦПК України). Просить визнати договір фінансового лізингу недійсним, стягнути з відповідача на його користь кошти сплаченні ним за умовами Договрру № 3386 фінансового лізингу від 31.08.2017 року в сумі 78 868 грн., з яких 17680 гривень - комісія за організацію Договору, 40700 гривень, вчинена двома платежами, авансовий платіж за умовами договору, 488 гривень комісія за переказ готівки та 20 000 гривень - моральна шкода, стягнути з відповідача на його користь судовий збір в сумі 2628 грн. 68 коп. Відповідно до п. 3\~розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України\~від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ " Про судоустрій і статус суддів", районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. У зв"язку з цим, справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому\~Цивільним процесуальним кодексом України\~, який вступив в дію 15.12.2017 року. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю з підстав викладених в позовній заяві, просить його задоволити та пояснив, що в мережі інтернет знайшов оголошення про продаж відповідачем автомобіля марки «LADAGROSS» за ціною 118000 грн. Пропозиція його зацікавила і він попередньо зателефонувавши до відповідача вирішив придбати даний автомобіль. В серпні місяці 2017 року, в суботу, близько 12 години, він разом з цивільною дружиною приїхали в офіс відповідача. Представник відповідача повідомила їх, що договір потрібно підписати дуже швидко, щоб встигнути його оформити, сплатити кошти, оскільки це була субота та відповідно скорочений робочий день. Він підписав договір лізингу та свій підпис в ньому не заперечує. Разом з тим, після того, як представник вручив йому його примірник договору він помітив, що предметом договору є автомобіль іншої марки, а саме Део сенс, про що він зауважив представнику. Представник відповідача пояснила, що тієї марки автомобіля, яку він має намір придбаи в даний час в наявності немає, але договір потрібно оформити терміново, а марку автомобіля вони потім змінять на ту, яку потрібно. Після підписання договору він сплатив кошти за його оформлення. Представник відповідача повідомила, що їм потрібно приїхати в вівторок чи середу. Через тиждень він зателефонував до відповідача і йому повідомили про те, що потрібно сплатити авансовий платіж за автомобіль. Він сплатив авансовий платіж двома платежами і йому повідомили, що автомобіль повинен вже бути на майданчику. Через деякий час він знову зателефонував до відповідача і йому повідомили, що той автомобіль, який він мав намір придбати вже є в наявності, але він з дефектами і вони не можуть його предоставити та запропонували придбати автомобіль «Део сенс», який був значно дорожчий по вартості. Він відмовився і йому запропонували розірвати договір лізингу. Він звернувся до юриста, який йому пояснив всі умови договору та те, що всі кошти за договором йому не повернуть в зв»язку з чим він звернувся в суд з позовом. На придбання автомобіля його цивільна дружина взяла кредит в банку. В зв»язку з цими подіями в них погіршилися стосунки в родині, а тому він вважає, що йому спричинено і моральну шкоду. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання позов підтримав повністю просить його задоволити. Представники відповідача ТОВ «Єврокар Україна» в судове засідання\~повторно не з'явилися.\~\~Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Клопотання про відкладення розгляду справи від\~представників відповідача до суду не надходило. Згідно\~ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з»явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. \~\~\~\~ Суд вважає, що оскільки, відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і неявкою до суду без поважних причин, відповідач фактично відмовився від захисту своїх прав в суді, а\~ст. 223 ЦПК України\~дає право суду у разі неявки відповідача, повідомленого належним чином про розгляд справи, вирішувати справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляти заочне рішення), позивач та представник позивача проти постановлення заочного рішення не заперечують, відзив відповідачем на позов не подано, а тому суд вважає можливим розгляд справи за наявними матеріалами, в зв»язку з чим відповідно до\~ст. 223 ч. 4 ЦПК України\~постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є цивільною дружиною позивача. Її чоловік в мережі інтернет знайшов пропозицію «Єврокар Україна» про продаж автомобіля. Вона разом з чоловіком приїхали в м. Вінниця в офіс відповідача для підписання договору. В договорі була зазначена інша марка автомобіля ніж та, яку вони мали намір придбати, але їм пояснили, що потім її замінять. Вони сплатили кошти за оформлення договору. Після цього, чоловік неодноразово телефонував до відповідача і їм повідомили, що потрібно сплатити платежі, які вони сплатили. Потім представники відповідача повідомили, що автомобіль, який вони мали намір придбати є, але він з дефектами та запропонували придбати автомобіль, який за вартістю значно дорожчий. Вони відмовилися та виявили намір розірвати договір. Разом з тим, їм повідомили, що всі кошти, які вони сплатили їм не повернуть, а саме не підлягає поверненню сума за оформлення договору 18000 грн. Для них ця сума є значною, оскільки щоб придбати автомобіль вона навіть взяла кредит в банку. \~\~\~\~ Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, покази свідка, дослідивши письмові матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково та виходить з наступного. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом було роз'яснено право позивача, відповідача заявляти клопотання про витребування судом доказів, якщо у сторін існують складності в їх отриманні, подавати відповідні докази, заявляти клопотання про витребування документів та призначення експертиз по справі. \~\~\~\~ Судом встановлено, що [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» 31 серпня 2017 року, було підписано Договір фінансового лізингу № 3386 ( далі Договір), відповідно до умов якого (п.1.3 Договору), лізингодавець\~ зобов'язався придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу, на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. ( а.с. 5). Пунктом 1.1 Договору\~ визначено, що предметом фінансового лізингу - є транспортний засіб ЗАЗ Sens, комплектація Standart +, об»єм/тип двигуна 1,3/ бензин, тип КПП МТ, привід передній( а.с.5). Згідно п. 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, що становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.5 ст. 9 даного договору. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~параграфу 6\~глави 58 Цивільного кодексу України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, загальних правових та економічних засад фінансового лізингу,що встановлюються цим Законом (ч.1 ст.2\~ст.1 ЗУ «Про фінансовий лізинг»). Згідно з ч.1\~ст.806 ЦК України\~за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до положень ч.2\~ст.1 ЗУ «Про фінансовий лізинг»\~за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Судом встановлено, що 02.09.2017 року на виконання умов договору фінансового лізингу, позивач сплатив відповідачеві кошті в сумі 17680 грн. 00 коп. згідно квитанції №0.0.840671391.1 від 02.09.2017 року, з призначенням платежу: авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 3386 від 31.08.2017 року ( а.с. 20). 08.09.2017 року, на виконання умов договору фінансового лізингу, позивач сплатив відповідачу кошти, двома платежами, а саме в сумі 30000 гривень та 10700 гривень, з призначенням платежів: авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 3386 від 31.08.2017 року та доплата за авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 3386 від 31.08.2017 року, відповідно(а.с. 18, 19). Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3,5 та 6\~ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) і договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до\~ст. 628 ЦК України. Згідно зі\~ст. 799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, оскільки договір фінансового лізингу, який укладений між юридичною особою - ТОВ «Єврокар Україна» та фізичною особою [PERSON] містить елементи договору найму транспортного засобу, то в силу положень ч. 2\~ст. 799 ЦК України\~він підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. Матеріалами справи підтверджено, що спірний правочин в порушення зазначених вимог закону, укладений у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення. Згідно зі\~статтею 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~встановлено самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Як на одну з підстав позовних вимог позивач посилається на положення ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник), не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій\~статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18\~Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.\~3, ч. 3 ст.\~509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно із ч.3\~ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження\~\~прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у\~\~разі порушення\~\~договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідно компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. У відповідності до\~ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а відповідно до ч. 3\~ст. 509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно п.12.1 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк встановленого чиним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто, за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію договору. Частиною 2\~ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~передбачено, що лізингові платежі включають в себе: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Комісія за організацію договору не є в розумінні\~ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~лізинговим платежем, оскільки не відноситься до витрат лізингодавця, які безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу та фактично полягає лише у виготовленні типової форми договору. За змістом укладеного правочину, розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає. Так, п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~встановлено, що несправедливими є, зокрема умови договору про надання можливості продавцю, виконавцю, виробнику не повертати кошти, здійснені споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця, виконавця, виробника у зв`язку з виконанням або не виконанням ним договору. Крім цього, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень. (п.3.2.6 Договору ). Проте таке право у лізингоодержувача умовами Договору не передбачено ( п.п.3.4.1-3.4.11), що відповідно до п.6 ч.3 ст. 18 Закону (не надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається) також відноситься до несправедливих умов договору. Відповідно до умов п. 9.4 Договору, в разі збільшення вартості предмета лізингу, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмету лізингу лізингодавцем та його передачі лізингоодержувачу, для відповідності відсоткового розміру авансового платежу фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця та його передачі лізингоодержувачу. Проте, в разі зменшення вартості предмета лізингу в момент його передачі лізингоодержувачу, умовами договору не передбачено, що різниця підлягає поверненню лізингоодержувачу, що також вказує на несправедливі умови Договору. Таким чином, аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 31.08.2017 року, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що він містить несправедливі умови, визначені частиною третьою\~статті 18 Закону № 1023-XII, якими виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу та наявність у зв'язку із цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог статей\~203,\~215 ЦК України\~та\~Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1\~ст. 216 ЦК України\~у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов"язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Оскільки [PERSON] сплатив ТОВ «Єврокар Україна» 58380 грн. 00 коп., суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача дана сума сплачена позивачем за договором фінансового лізингу №3386 від 31.08.2017 року, а також сума за переказ вищезазначеної готівки у розмірі 488 грн. 40 коп. ( а.с. 15, 17). Окрім того, позивачем [PERSON] пред'явлено також позовні вимоги про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 20000 грн. 00 коп., які не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. \~\~\~\~ Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) від 31.03.1995 р. (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи і бездіяльністю інших осіб. \~\~\~\~ Згідно ч. 2\~ст. 23 Цивільного кодексу України\~моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом чи/або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. \~\~\~\~ Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду. \~\~ Відповідно до ч.1ст. 23\~ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. \~\~\~\~ Відповідно до п.5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~(зі змінами та доповненнями) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. \~\~ Разом з тим, суд вважає, що позивачем не доведено, що відповідач заподіяв йому (позивачу) моральних страждань будь-якого роду, не наведено фактів, які б підтверджували заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру з боку відповідача, не встановлено будь-якого причинно-наслідкового зв»язку із заподіянням шкоди. Судові витрати, підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України, а саме стягненню з відповідача на користь позивача 1280 гривень судового збору, пропорційно задоволеній частині позову ( дві вимоги: майнового та немайнового характеру). Суд вважає, що витрати на правничу допомогу адвоката не підлягають відшкодуванню відповідачем в зв»язку з невиконанням позивачем вимог ч. 2 ст. 137 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved