Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] 14495,50 грн. сплачених коштів за газопостачання, як на 1/2 частину понесених витрат на утримання спільного майна - житлового будинку [ADDRESS] , а також понесені судові витрати у розмірі 764,80 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує, що сторонам на праві спільної часткової власності належить вказаний будинок по 1/2 частини , будинок поділений в натурі, тому і витрати на утримання квартири повинні нести порівну. Проте відповідачка не проводить оплати по утриманню житла та на сьогоднішній день не досягнуто згоди щодо відшкодування витрат на утримання будинку. Після виконання приписів ст.ст. 27, 187 ЦПК України, ухвалою від 24.12.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 18.03.2020 року на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що всі комунікації, а саме: опалення, газопостачання, водоопстачання, каналізація, електропостачання (за її згодою) залишилися у [PERSON] без будь-якої грошової компенсації. Зазначає, що вона неодноразово зверталася до [PERSON] з проханням звільнити виділені їй приміщення, проте позивач чинить їй перешкоди у користуванні будинком, не реагує на її прохання не користуватися належними їй приміщеннями та відокремити систему опалення. За такого, просить відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх безпідставністю. Ухвалою суду від 10.08.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті, надано можливість позивачу [PERSON] до початку розгляду справи по суті надати докази у підтвердження позовних вимог. Ухвалою суду від 25.01.2021 року клопотання представника відповідача - адвоката Колесник про виклик свідків задоволено, ухвалено про виклик та допит у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , залучено до матеріалів справи акт про не проживання від 20.01.2021 року та акт про проживання від 20.01.2021 року. Судовий розгляд справи відкладено на 19.04.2021 року. Належним чином повідомлені свідки в судове засідання 19.04.2021 року не з`явилися, судове засідання відкладено на 23.06.2021 року. 23.06.2021 року від представника відповідача - адвоката Колесник Ю.В. надійшла заява про відкладення судового засідання, в зв`язку з її участю в іншому судовому процесі. Судове засідання відкладено на 19.10.2021 року. У зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті 19.10.2021 року судове засідання відкладено на 16.12.2021 року. Позивач до судового засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява, у якій просив розглядати справу у його відсутність та зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач до судового засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до ч.1,2 статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до ч. 1,3 ст. 367 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Виходячи з аналізу змісту норм статей 364,367 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Згідно з рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 10 вересня 2009 р. житловий будинок зі всіма господарськими та побутовими спорудами та будівлями для його обслуговування, що знаходиться в [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності сторонам по справі - по 1\\2 частки кожному. Як вбачається із рішення від 14 березня 2017 року Апеляційного суду Миколаївської області проведено поділ в натурі житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами та визначено порядок користування земельною ділянкою, загальною площею 366,1 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS] , відповідно до другого варіанту висновку № 125-081 від 15 жовтня 2015 р. судової будівельно-земельно-технічної експертизи . Виділено в натурі [PERSON] 50/100 частин житлового будинку [ADDRESS] з відповідною часткою господарських та побутових споруд у складі: в житловому будинку літер «А-2»: 1-1 коридор, площею 7,5 кв.м., 1-4 комора, площею 1,8 кв.м., 1-5 житлова, площею 22,3 кв.м., 1-І коридор, площею 2,4 кв.м., 2-6 коридор, площею 9,9 кв.м., 2-10 житлова, площею 23,9 кв.м., всього загальною площею 67,8 кв.м.; надвірні господарчі споруди - сарай літ «П-1», гараж літ. «В-2», навіс літ. «У», навіс літ. «Ф», навіс літ. «Х-2», душ літ. «Г», вбиральня літ. «Ж», навіс літ. «И», навіс літ. «Н-2», 1\\2 частину замощення №ІІІ, 1\\2 частину огорожі № 5,6,11, водяний басейн споруду № 9. Виділено в натурі [PERSON] 50/100 частин житлового будинку [ADDRESS] з відповідною часткою господарських та побутових споруд у складі: в житловому будинку літер «А-2» 1'-3 санвузол, площею 3,7 кв.м., 1-2 житлова, площею 19.7 кв.м., 1-3 кухня, площею 9,9 кв.м., 2-8 веранда, площею 15,5 кв.м., 2-7 житлова, площею 11.4 кв.м., 2-9 комора, площею 9,4 кв.м., всього загальною площею 69,1 кв.м.; надвірні господарчі споруди - сарай літ «Б-3», сарай літ. «Р-1», голубятня літ. «К-2», навіс літ. «С-2», навіс літ. «Т-2», навіс літ. «Л-2», котельна літ. «Е-1», навіс літ. «М», навіс літ. «О», № 8 свердловина, 1\\2 частину замощення №ІІІ, 1/2 частину огорожі №5,6,11. Для ізоляції виділених приміщень зобовязано [PERSON] закласти дверні отвори в житловому будинку з приміщення 1-2 в приміщення 1-1,1-4 на першому поверсі та з приміщення 2-7 в приміщення 2-6, з приміщення 2-9 в приміщення 2-6 на другому поверсі. Зобовязано [PERSON] для ізоляції виділених житлових приміщень влаштувати: дверний отвір з приміщення 2-7 у приміщення 2-9 у житловому будинку літ. «А-2»; зовнішні сходи з тильної сторони будинку та обладнати вхідні двері з віконного отвору у приміщенні 2-8 житлового будинку літ. «А-2». Згідно актів про непроживання від 20.01.2021 року, підписаними сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] фактично з 2011 року проживає за адресою: [ADDRESS] З долучених до матеріалів справи позивачем копій квитанцій, вбачається, що позивачем за газопостачання вказаного будинку за опалювальний період 2018-2019 року сплачено 28991,00 грн. Матеріалами справи підтверджено, що між позивачем та відповідачами будь-яких договорів щодо користування будинком, зокрема, з приводу оплати комунальних послуг, не укладалось та домовленості не досягнуто. Відповідачкою також не надано жодних доказів того, що позивач чинить їй перешкоди у користуванні будинком та перешкоджає у сплаті комунальних послуг. Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Так, відповідно до ст. 10 ЖК України, громадяни зобов`язані дбайливо ставитись до будинку, в якому вони проживають, додержуватись правил користування жилими приміщеннями. Згідно п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг. Додержання вимог вказаних Правил при користуванні квартирами приватного житлового фонду та їх утримання зобов`язує ст. 179 ЖК України. Згідно ч. 4 ст. 319, ст. 322 ЦК України власність зобов`язує; власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Сторони є співвласниками будинку, а тому зобов`язані брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів) відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України). Виходячи з аналізу зазначених правових норм, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц та у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до пункту 2 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Отже, відповідач, відповідно до вимог ст. 360 ЦК України, як співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язана брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тому має компенсувати позивачу сплачену ним 1/2 частину вартості вказаних комунальних послуг (газопостачання). Ураховуючи те, що позивач та відповідач в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язані утримувати майно та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна слід дійти висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивач слід стягнути 764,80 грн судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved