Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації, й відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що він є лікарем, й 12 січня 2019 року під час здійснення ним прийому пацієнтів згідно графіку чергувань травматологічного пункту Київської міської клінічної лікарні № 1 до нього звернувся [PERSON] разом із неповнолітньою дитиною зі скаргою на біль у нозі дитини за відсутності будь-якої травми. Хоча згідно Положення про цілодобовий травматичний пунк Київської міської клінічної лікарні № 1 останній надає невідкладну цілодобову допомогу всім без винятку травмованим амбулаторним дорослим з різними ушкодженнями опорно-рухового апарату, проте, він, зважаючи на моральні засади професії лікаря, оглянув дитину та встановив, що остання не потребує надання їй екстреної та невідкладної медичної допомоги, та рекомендовано звернутися за спеціалізованою медичною допомогою до дитячої клінічної лікарні й викликати карету швидкої медичної допомоги для транспортування дитини. Водночас, [PERSON] безпідставно обурився на зазначене та став попереджати про звернення зі скаргами на дії як лікаря до Департаменту охорони здоров`я у м. Києві. Уподальшому йому стало відомо, що [PERSON] подав до Департаменту охорони здоров`я у м. Києві звернення, в якому поширив інформацію, яка не відповідає дійсності, принижує його честі, гідність та ділову репутацію, а саме вказав, що під час огляду дитини роз`ясень та рекомендацій батьку дитини він як лікар відмовив у грубій формі зі словами «Мені ваша дитини по - барабану». Дана обставина відображена в Журналі звернень Департаменту охорони здоров`я у м. Києві, що призвело до того, що його притягнуто до дисциплінарної відповідальності відповідно до Наказу № 22 від 23 січня 2019 року у вигляді догани. Вважає, що вказуй вислів надуманий [PERSON] , оскільки ін. такого вислову не вживав, навпаки його поведінка була толерантною. Зважаючи на вказане звернення відповідачем до Департаменту охорони здоров`я у м. Києві, за наслідком якого його притягнуто до дисциплінарної відповідальності, дії останнього призвели до приниження його честі, гідності та ділової репутації, у зв`язку із чим просить визнати поширені відповідачем відомості, а саме, що позивач висловився: «Мені ваша дитина по - барабану» - не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію інформацію, а також просить зобов`язати відповідача протягом десяти днів з дня набрання рішення суду законної сили спростувати поширену недостовірну інформацію у спосіб, який відповідає способу поширення цієї інформації стосовно нього, шляхом подання до Департаменту охорони здоров`я у м. Києві звернення про спростування поширеної недостовірної інформації. Й, оскільна поширена відповідачем відносно нього інформація завдала йому душевного болю, психологічних страждань просить стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) грн. 00 (нуль) коп., що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] , діюча на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 20 лютого 2020 року (а.с. 54), позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просили їх задовольнити, поновивши тим самим, порушене право позивача. Відповідач в судове засідання повторно не з`явивилися, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судої влади (суду), проте ним надано відзив на позов, в якому заперечив щодо позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні за необґрунтованістю та безпідставністю, підтвердивши, що позивач як лікар у грубій формі відмовив надавати медичну допомогу, наслідком чого стало його звернення зі скаргою на дії такого лікаря до Департаменту охорони здоров`я у м. Києві (а.с. 39 - 40). За наслідками розгляду справи просив вирішити питання про розподіл судових витрат. Так, він звернувся до адвоката про надання правової допомоги, й ним нараховані витрати в сумі 10 000 грн. 00 коп., які просить стягнути з позивача. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та за погодженням сторін. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Справа розглядалася у порядку загального позовного провадження. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат (ст. 209 ЦК України). Вислухавши пояснення представника позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Основним національним нормативно-правовим підґрунтям, яке регулює відносини щодо захисту гідності, честі та ділової репутації, є Конституція України та Книга 2 Цивільного кодексу України, яка присвячена особистим немайновим правам фізичної особи, а саме стаття 297 ЦК України, в якій вказано, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, і стаття 299 ЦК України, яка зазначає, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Крім зазначених вище нормативно-правових актів, під час розгляду справ про захист гідності, честі та ділової репутації фізичної та юридичної особи судді також застосовують, зокрема, закони України: «Про інформацію», «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», інші нормативно-правові акти. Крім наведенного законодавства, суди керуються статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», яка вказує на те, що суди повинні застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Застосування судового прецеденту Європейського суду з прав людини сприяє чіткості та універсалізації розуміння Конвенції, встановлює певні стандарти правосуддя, яких повинен додержуватися суд, конкретизує та розвиває конвенційні положення, надає змогу правильно зрозуміти їх букву і дух, дисциплінує суддів, які ухвалюють рішення. Саме тому до огляду включені окремі судові рішення, ухвалюючи які, суд касаційної інстанції, зокрема, використовував судовий прецедент як джерело права та безпосередньо релевантну практику Європейського суду з прав людини у справах про захист гідності, честі та ділової репутації. Зміст цивільно-правового захисту честі, гідності та ділової репутації становлять правовідносини, за яких морально потерпіла сторона наділяється правом вимагати через суд спростування відомостей, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію, а друга сторона, яка такі відомості поширила, зобов`язана дати спростування, якщо не доведе, що відомості відповідають дійсності. Судом встановлено, що відповідно до запису в Журналі звернень Департаменту охорони здоров`я у м. Києві від 16 січня 2019 року зафіксоване звернення [PERSON] про те, що 12 січня 2019 року близько 16 год. 30 хв. - 17 год. 00 хв. [PERSON] звернувся до чергового лікаря в травмпункт на Харківське шосе, 121, каб. № 150, (в дитини 3,5 років сильно боліла нога), в огляді лікар відмовив у грубій формі з висловом: «Мені ваша дитина по - барабану» (а.с.11). Наказом за № 22 від 23 січня 2019 року Київської міської клінічної лікарні № 1 лікаря - ортопеда - травматолога травмотолологічного пункту КМКЛ № 1 [PERSON] на підставі п.1 ч.1 ст. 147, ч.1 ст. 147-1, ч.ч.1, 4 ст. 149, ч.3 ст. 151 КЗпП України оголошену догану (а.с. 12). Як вбачається зі змісту такого наказу, лікаря [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності за наслідками проведеного Київською міською клінічною лікарнею № 1 службового розслідування, із якого встановлено таке. Так, до Комунальної бюджетної установи «Контактний центр міста Києва» надійшло звернення гр. [PERSON] , у якому він скаржився на те, що 12 січня 2019 року він звернувся за медичною допомогою до чергового лікаря - ортопеда - травматолога травматологічного пункту КМКЛ № 1 [PERSON] з дитиною 3,5 років, у якої були скарги на гострий біль у нозі, але громадянам було у грубій формі відмовлено надавати консультацію. Зввідувачем травматологічного пункту [PERSON] проведено розслідування даного випадку. За результатами розслідування встановлено, що зазначений у зверненні факт мав місце. Крім цього, порушуючи правила ведення медичної документації та посадової інструкції лікар [PERSON] не здійснив запис про звернення дитини у журнал реєстрації амбулаторних хворих (а.с.12). Водночас, докази, які спростовують неправомірність поведінки лікаря та оспорюваний вислів, матеріали справи не містять, й у ході розгляду справи позивачем не доповнені. Зважаючи на наявні в матеріалах справи доказів у їх сукупності, пріорітетність доказів про неетичну поведінку позивача під час виконання ним посадових обов`язків як лікаря по відношенню до відповідача, які мали місце 16 січня 2019 року, а саме - чинного наказу за № 22 від 23 січня 2019 року Київської міської клінічної лікарні № 1, за яким лікарю - ортопеду - травматологу травмотолологічного пункту КМКЛ № 1 [PERSON] на підставі п.1 ч.1 ст. 147, ч.1 ст. 147-1, ч.ч.1, 4 ст. 149, ч.3 ст. 151 КЗпП України оголошену догану за наслідками проведеного Київською міською клінічною лікарнею № 1 службового розслідування на підставі звернення [PERSON] до Департаменту охорони здоров`я, відсутності доказів, які спростовують неправомірність поведінки лікаря та оспорюваний вислів, суд приходить до висновку про недоведеність та необгрунтованість такого позову. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року N 1 , відповідно до якого чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи. Як вбачається зі змісту оспорюваного вислову позивача, останній поширений у документах (за зверненням відповідача), водночас, зважаючи на те, що така інформація сприйнята, їй надана правова оцінка контролюючими органами за сферою діяльності позивача як посадової особи - лікаря, за наслідками якої позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності, й такий акт індивідуальної дії є чинним, підстав вважати, що відповідач розповсюдив неправдиву інформацію щодо невиконання посадових обов`язків лікарем, немає. Щодо зафіксованого вислову, який є предметом спростування у такій редакції: «Мені ваша дитина по - барабану», то позивачем на спростування доказу про те, що він її не вживав, ним не надано, за таких підстав позов є необґрунтованим й задоволенню не підлягає. Окрім того, таким позивачем не доведено поширення щодо нього неправдивої інформації, й при цьому він не довів, що зазначена інформація мотивована цілеспрямованими діями на приниження його честі, гідності та ділової репутації, оскільки зважаючи на його посаду - лікаря, його обов`язки за посадою, з урахуванням прав відповідача як пацієнка щодо оскарження дій/поведінки лікаря чи іншого медичного працівника, вважати, що право відповідача на оскарження дій/бездіяльності лікаря підлягає осуду, є безпідставним. Як було зазначено у цьому рішенні чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. За положенням ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 15, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Отже, для визначення підстав притягнення до відповідальності поширена інформація має відповідати таким основним критеріям: вона має бути недостовірною (тобто не відповідати дійсності), або може бути викладена неповно чи викривляти зміст відомостей про особу (розцінюється як недостовірна інформація), а також така інформація повинна бути негативною про особу. Судом встановлено, що інформація, спростування якої вимагає позивач, є результатом його трудової/професійної діяльності, й у тому числі процедури притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, й з точки зору сприймання ним цих подій і поширеної відповідачем інформації (звернення пацієнта зі скаргої на дії/бездіяльність лікаря) - є вчинення дій правомочною особою, якій надано право звернення зі скаргою на дії лікаря, й не є її розповсюдженням. При цьому можлива критична оцінка відповідача певних подій (фактів), викладених у зверненні на дії такого лікаря, не може визнаватися відомостями, що порочать особу позивача, оскільки вчинена в межах процедури звернення громадян. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, осудження яких відбулося внаслідок притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, оскільки норми КЗпП України передбачають спеціальну процедуру, визначену для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, із правами та обов`язками працівника та роботодавця, за яким роботодавець вправі застосувати до працівника дисциплінарне стягнення, а працівник, у визначеному ст. 150 КЗпП України порядку, - оскаржити дисциплінарне стягнення, й процедури поновлення порушеного права працівника, та оцінювання судом при ухваленні судового рішення на предмет оскарження наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означає вимогу повторної судової оцінки наданих судом доказів у справі, що розглядається - визнання наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності незаконним та його скасування. Так, відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Водночас, позивач не довів порушення його прав, оскільки відповідач як пацієнт володіє правами на оскарження дій лікаря, а тому його звернення не може зазнати осуду. Відповідно до частин 1 і 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлюваннями, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Виклавши, на свій погляд оціночні судження в межах звернення як громадянин на дії посадової особи - лікаря, відповідач скористався своїм правом на звернення громадян, передбаченим Закону України "Про зверення громадян". При цьому, зміст висловлювання не містить нецензурних висловлювань чи брутальних слів. Критична оцінка відповідачем певних фактів, а саме невиконання лікарем посадових особов"язків, не може визнаватися відомостями, що порочать особу позивача. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У п. 1 ст. 10 Конвенції зазначено: «Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів». Свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. У своїй основі ст. 10 Конвенції має за зразок ст. 19 Загальної декларації прав людини 1948 р., від якої мало чим відрізняється. Статтею 10 кожному забезпечено загальний захист «вираження поглядів». Аргументи, що висуваються на обгрунтування необхідності особливого захисту свободи вираження поглядів, інколи поділяють на дві групи: 1) свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є важливим інструментом досягнення інших суспільних цілей; 2) вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом - благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми. Тією мірою, якою свобода слова розцінюється як відповідний інструмент, вона співвідноситься з двома спорідненими цілями. В найбільш широкому значенні свободу слова обгрунтовують як найкращий спосіб забезпечити можливість з`ясувати істину. Стверджується, що безперешкодне зіткнення і, як результат цього, перевірка думок та ідей є найкращим способом поповнення знань. Водночас друга група аргументів, якими обгрунтовується необхідність вільного вираження поглядів, спирається на ідею про те, що вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві. Так само і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, може бути вкрай важливою для формування тих особистих переконань, що лежать в основі нашої здатності до самовизначення. Подібну оцінку двостороннього характеру цього права виклав Європейський суд, який наполягав на тому, що свобода вираження поглядів «становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи» (справа «Лінгенс проти Австрії»). Згідно зі ст. 34 Конституції України «кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір». Таким чином, у Конституції ніде не йдеться про винятки щодо «негативної» інформації. Оціночні судження не є предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки й поглядів, не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності. Окрім визначеної підстави для відмови у задоволенні позову, суд, надавши правову оцінку обраного позивачем способу захисту порушеного права, прохальної частини вимог, зважаючи на спірні правовідносини, вважає за необхідне відмовити у позові також і з цієї підстави. Так, відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Водночас, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Зважаючи на зміст позовних вимог, його прохальну частину, визначений спосіб захисту порушеного права, такий позов не може бути задоволеним. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Позивач, обравши спосіб захисту порушеного права, просить визнати поширені відповідачем відомості, а саме, що позивач висловився: «Мені ваша дитина по - барабану» не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію інформацію, а також просить зобов`язати відповідача протягом десяти днів з дня набрання рішення суду законної сили спростувати поширену недостовірну інформацію у спосіб, який відповідає способу поширення цієї інформації стосовно нього, шляхом подання до Департаменту охорони здоров`я у м. Києві звернення про спростоування поширеної недостовірної інформації, не вказавши якого змісту, відповідно суд, зважаючи на принцип диспозитивності не поже виходити за межі позовних вимог. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Враховуючи положення статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, необхідність застосування практики Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструмента функціонування Конвенції, в тому, що вона є частинною національного законодавства. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Водночас заявлені відповідачем про нараховані витрати на правову допомогу в сумі 10 000 грн. 00 коп. (а.с. 40), задоволенню не підлягають, оскільки про такі витрати не надані докази про їх понесення (платіжні квитанції), й з урахуванням положення ч.7 ст. 135 ЦПК України, зважаючи на співмірність наданих послуг адвокатом зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, в ціну якого включені також участь у судових засіданням - 2 години, проте останній жодного разу в судових засіданнях участі не приймав, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, задоволеними бути не можуть. На підставі вищевикладеного, ст. 9 Конституції України, ст.ст. 297, 299 ЦК України, ст.1 Закону України "Про інформацію", ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, з урахуванням постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року N 1,

Outcome: dismissed