Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

У жовтні 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 26 травня 2008 року відповідач отримав кредит в сумі 38250 дол. США зі сплатою 15% на рік з кінцевим терміном повернення 28 травня 2028 року. Але [PERSON] належним чином не виконував зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 10 серпня 2011 року утворилася заборгованість в розмірі 46 720,58 доларів США, в рахунок погашення якої банк просив звернути стягнення на квартиру [ADDRESS], яку згідно договору іпотеки від 26 травня 2008 року [PERSON] передав в іпотеку банку, а також виселити всіх мешканців вказаної квартири. Рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 09 липня 2012 року у задоволенні позовної заяви ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено. Не погодившись з вказаним рішенням ПАТ КБ «Приватбанк» подали апеляційну скаргу, яка разом з матеріалами справи надійшла до Апеляційного суду Запорізької області. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2014 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково: рішення Харцизького міського суду Донецької області від 09 липня 2012 року скасовано, ухвалено нове про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» з інших правових підстав. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено: рішення Апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року виправлено описку, допущену в тексті ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року щодо дати постановлення оскаржуваного рішення апеляційного суду та замість помилково зазначеного 15 жовтня 2015 року вказано 15 жовтня 2014 року. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просили скасувати рішення суду, ухвалите нове, яким задовольнити позов, оскільки рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків суду обставинам справи: суд не взяв до уваги, що Постанова НБУ №328 від 06 серпня 2009 року «Про заходи щодо забезпечення погашення кредитів», якою керувався суд, як підставою відмови в задоволенні позову, носить рекомендаційний характер та не є загальнообовязковою для виконання; не врахував норми спеціального законодавства та зміст договору іпотеки. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] підтримала апеляційну скаргу, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином телефонограмою, яка передана 9 вересня 2016 року та зареєстрована в Журналі телефонограм за №4244. Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що 26 травня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № DOXCGF40000154, за яким відповідач отримав кредит в розмірі 38 250 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26 травня 2028 року. Того ж дня між сторонами укладено договір іпотеки, за яким [PERSON] передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS]. Станом на 10 серпня 2011 року розмір заборгованості склав 46 720,58 дол. США. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що банком прийняті всі заходи для створення сприятливих умов для виконання позичальником зобовязань за кредитом та уникнення небажаних наслідків, передбачені Указом Президента України «Про додаткові заходи подолання фінансової кризи в Україні» та Постановами Національного Банку України №328 від 3 червня 2009 року та 6 серпня 2009 року «Про заходи забезпечення погашення кредитів», не надано доказів, що банк приймав міри для реструктуризації заборгованості, не забезпечив неупереджене ставлення до позичальника, який потрапив в скрутне становище. З такими висновками суду в повному обсязі погодитися неможливо. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Під час розгляду справи достовірно було встановлено, що відповідач порушив зобовязання за договором в частині своєчасного повернення кредиту. На підставі ч.2 ст.1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, частиною 1 ст.1050 ЦК передбачено, що якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Системний аналіз зазначених норм матеріального права надає підстави для висновку, що оскільки відповідач порушує умови кредитного договору в частині щомісячного погашення кредиту та процентів, має заборгованість, є підстави для стягнення всієї суми заборгованості за кредитом достроково. В той же час Указом Президента України від 17 листопада 2008 року № 1046/2008 "Про додаткові заходи щодо подолання фінансової кризи в Україні» запропоновано Національному банку України: запровадити цільове рефінансування банків для кредитування терміном на п'ять років інвестиційних проектів під облікову ставку Національного банку України під заставу пулів іпотечних кредитів, у першу чергу для: завершення будівництва визначених за результатами інвентаризації багатоквартирних жилих будинків з готовністю понад 50 відсотків; інфраструктурних проектів у сфері енергетики, транспорту, зв'язку, а також пов'язаних із проведенням в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу; вжити у місячний строк заходів щодо: пролонгації кредитів, отриманих у банківських установах для інвестиційних проектів суб'єктами агропромислового, машинобудівного, металургійного та енергетичного комплексів; зниження вартості ресурсів для банків та суб'єктів господарювання; запровадити з урахуванням пропозицій Кабінету Міністрів України та об'єднань підприємств режим попередніх імпортних депозитів на окремі категорії імпортованих товарів. Постанова Національного банку України від 03 червня 2009 року № 328 "Про заходи щодо забезпечення погашення кредитів" втратила чинність з 1 січня 2011 року згідно з постановою Правління Національного банку України від 26 листопада 2010 року N 513. Постановою Національного банку України від 06 серпня 2009 року № 461 "Про заходи щодо забезпечення погашення кредитів" схвалено, в тому числі: рекомендації щодо роботи банків з позичальниками - фізичними особами, які мають заборгованість за споживчими кредитами та потрапили в скрутне фінансове становище. Отже, за своїм змістом нормативні акти, на які посилався суд першої інстанції, не містять підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, тому висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на законі. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. При розгляді справи судом першої інстанції неповно з`ясувані обставини, що мають значення для справи, обставини, які суд вважав встановленими недоведені, неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставами для скасування рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки містить стаття 33 Закону України від 5 червня 2003 року N 898-IV "Про іпотеку". Так, відповідно до абзацу 1 вказаної статті у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно із нормами статті 12 Закону у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Як виходить з договору іпотеки квартири від 26 травня 2008 року (арк..спр.74-78), п.22 у випадку порушення Кредитного договору Позичальником або цього договору Іпотекодавцем, Іпотекодержатель направляє Іпотекодавцю і Позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцяти денного строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі почати звернення на Предмет Іпотеки відповідно до цього договору. З матеріалів справи вбачається, що станом на 10 серпня 2011 року заборгованість складає 46 720,58 дол. США., з яких: 30801,99 дол. США заборгованість за кредитом; 8735,76 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1556,77 дол. США заборгованість з комісії за користування кредитом; 3 371,40 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 31,36 дол. США штраф (фіксована частина); 2 223,30 дол. США штраф (процентна складова) (арк..спр.65-66). 27 серпня 2011 року позивачем на адресу відповідача направлено лист про виконання зобовязання з попередженням про можливе звернення стягнення (арк..спр.83). Отже, відповідач, як іпотекодавець та позичальник, порушив умови кредитного договору, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки. На підставі абзацу 3 статті 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Умовами договору іпотеки, укладеному між сторонами (п.22) передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору, відповідно до розділу Y Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в цьому договорі. Звертаючись до суду з позовом (арк..спр.2-3), ПАТ КБ «Приватбанк» просили звернути стягнення шляхом продажу вказаного предмету іпотеки. Положеннями статті 38 Закону передбачено право іпотеко держателя на продаж предмет іпотеки. Згідно зі ст..39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам ч. 6 ст. 38, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). До цього зводиться правова позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року № 6-1205цс15. На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. Але розмір заборгованості, в рахунок якої заявлено вимогу про звернення стягнення розрахований з порушенням положень закону, оскільки відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Крім того, умовами договору, укладеного між сторонами (п.5.1) передбачено, що сплата пені здійснюється в гривні. Отже заборгованість за кредитним договором складає 41094,52 дол.США, з яких 30801,99 дол. США заборгованість за кредитом; 8735,76 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1556,77 дол. США заборгованість з комісії за користування кредитом. В той же час пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором станом на час ухвалення рішення за курсом Національного банку України складе 86880,98 грн. Також позивачем в порушення умов договору неправильно розраховано штраф. Так за пунктом 6.4 договору при порушенні позичальників строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 250 грн. та 5% від суми позову. Виходячи з викладеного, складовою заборгованості, в рахунок якої звертається стягнення буде штраф в сумі 250 грн. (фіксована частина) та 50944,38 грн. (процентна складова), яка розрахована з наступного розрахунку: 30801,99 дол.США (заборгованість за кредитом) + 8735,76 дол. США (заборгованість по процентам за користування кредитом) * 5% = 1976,89 дол. США, або за курсом НБУ 50944,38 грн. При цьому апеляційний суд відхиляє заперечення відповідача щодо неправильно розрахованого розміру заборгованості за таких підстав. Заперечуючи проти позову, [PERSON] (т.1 арк.спр.31-33, 163-165) посилався на те, що він отримав кредит 30000 доларів США, а не 38250 доларів США, як вказував позивач. Але згідно п.8.1 кредитного договору (т.1 арк..спр.73) банк надав позичальнику кредитні кошти саме у розмірі 38250 доларів США. Даний пункт договору ніким не оспорений, тобто є дісним. 7 червня 2014 року набув чинності Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 16 липня 2015 року №629-YІІІ, згідно з підпунктом 1 пункту 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника, за умови, що у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. З матеріалів справи виходить, що нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці, використовується [PERSON], як місце постійного проживання позичальника (т.1 арк..спр.265), у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно (т.2 арк.спр.135), загальна площа квартири складає 54,92 кв.м., тобто не перевищує 140 кв. м. Отже, в даному випадку наявні всі підстави для застосування вищевказаного закону та неможливості примусового стягнення нерухомого житлового майна. За змістом статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або відбулися. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Проте поняття "мораторій" у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Виходячи з викладеного рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії цього Закону. Щодо позовних вимог про виселення. Звертаючись з вимогами про виселення (т.1 арк.спр.2-3), позивач просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають в будинку. В подальшому позовні вимоги не змінювались. Зі змісту Цивільного процесуального кодексу України виходить, що під час розгляду справи суд вирішує права та обовязки лише осіб, які беруть участь у справі. Отже, позовні вимоги про виселення розглядаються по суті лише відносно відповідача [PERSON], який приймав участь у справі в якості відповідача. Згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Під час розгляду справи встановлено, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому відсутні передбачені законом підстави для виселення відповідача із цієї квартири без надання йому іншого постійного житла, як просив позивач в позовній заяві (т.1 арк.спр.2-3). Саме до цього зводиться правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді 2 вересня 2015 року справи N 6-1049цс15. Отже в задоволенні позовних вимог про виселення належить відмовити. Відповідно до частини 5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 1708,50 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. (арк..спр.1). Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 1828,50 грн.

Outcome: partial