Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про зобовязання узгодити межі землекористування. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником земельної ділянки, що у с. Прилуцьке площею 0,19 га на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ВЛ № 001302, перед видачею якого відповідач погоджувала межі земельної ділянки, однак на даний час позивач звернувся до ТзОВ «ГЦНТП-ПЛЮС» для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), вказана документація була виготовлена, однак відповідач відмовляється підписати акт погодження межі із суміжними землекористувачами (землевласниками), акт прийомки передачі межових знаків на зберігання, що позбавляє позивача отримати кадастровий номер земельної ділянки, а отже і повноцінно володіти нею. У звязку з цим просить згідно уточнених позовних вимог усунути перешкоди в реалізації його права на землю шляхом визнання права на отримання технічної документації на земельну ділянку площею 0,19 га, що у с. Прилуцьку, належну [PERSON], на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ВЛ № 001302 без згоди та підпису суміжного землекористувача [PERSON] в акті погодження меж з суміжними землекористувачами (землевласниками) та акті прийомки передачі межових знаків на зберігання земельної ділянки. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, згідно поданої заяви просив проводити розгляд справи у його відсутності та задоволити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, щодо винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] та представник третьої особи Прилуцької сільської ради в судове засідання не зявились, про час та місце розгляд у справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду невідомі, заяв про розгляд справи у їх відсутності до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача в порядку ст. 224 ЦПК України. Дослідивши представлені письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ВЛ № 001302, виданого 14.01.1998 року Прилуцькою сільською Радою народних депутатів, є власником земельної ділянки площею 0,19 га на території Прилуцької сільської ради для індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с. 3). Суміжним землекористувачем є [PERSON]. 08.07.2016 року позивач [PERSON] звернувся із заявою до ТзОВ "ГЦНТП-ПЛЮС" про виготовлення йому технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки за вказаною адресою в натурі (а.с. 5). Статтею 57 Закону України "Про землеустрій" визначено, що до переліку необхідних матеріалів, які повинна містити технічна документація зі складання документів, котрі посвідчують право на земельну ділянку, входить кадастрова зйомка земельної ділянки. Згідно із п. б ч. 2 ст. 198 Земельного кодексу України кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. У відповідності до підпункту 9 пункту 2.8. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року №376 (надалі Інструкція), технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який долучається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками (додаток 2), який підписується суміжними землекористувачами (землеволодільцями), та є підтвердженням відсутності спору щодо встановлення меж земельної ділянки, а також того, що власники чи землекористувачі сусідніх земельних ділянок сприяють встановленню спільних твердих меж між земельними ділянками. Відповідно до п. 4.1 Інструкції, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Пунктом 4.2 Інструкції передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Згідно із п. 4.3, п. 4.4 Інструкції відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст. 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Судом встановлено, що на виконання умов договору, укладеного між [PERSON] та ТзОВ "ГЦНТП-ПЛЮС" про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), 22.07.2016 року було складено акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання та акт погодження меж з суміжними землекористувачами (землевласниками) щодо спірної земельної ділянки, з якого вбачається, що підписи суміжних землевласників (користувачів) [PERSON] в акті відсутні (а.с. 8-9). Відповідно до ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства. Вирішення питання стосовно земельних спорів у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства покладено відповідно до ст. 158 ЗК України на органи місцевого самоврядування. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них. Відповідно до положень ч. 1 ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника суміжної земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Згідно з ч. 2 ст. 107 ЗК України у разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. З матеріалів справи вбачається, що після відмови суміжного землекористувача у погодженні меж земельної ділянки позивач звернувся до Прилуцької сільської ради Ківерцівського району Волинської області з приводу вирішення питання про погодження меж своєї земельної ділянки. Проте комісією було відмовлено йому в погодженні меж земельної ділянки, що підтверджується відповіддю Прилуцької сільської ради Ківерцівського району Волинської області від 30.08.2016 року № 06-12/490. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] як суміжний землекористувач із земельною ділянкою позивача, відмовилася від погодження меж земельної ділянки з невідомих причин, що не підтверджує того, що ці межі визначені невірно чи з порушенням встановленого законом порядку і безпосередньо порушують норми ЗК України, якими визначено обов'язок останніх співпрацювати при визначенні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них. Відповідно до ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок,що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування спір вирішується судом. Як встановлено ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Одним із способів здійснення захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки цією статтею передбачено шляхом визнання прав. Таким чином, відмови відповідача погодити позивачу межі його земельної ділянки із своїми, суміжними, які визначені актом прийомки-передачі межових знаків, є безпідставними, і через неможливість виявлення дійсних меж встановлення земельних ділянок повинно здійснюватися за фактичним використанням земельної ділянки, яке існує між сторонами спору. Відповідач своєю відмовою погодити межі земельної ділянки, здійснює перешкоди позивачу в користуванні вказаної земельної ділянки без позбавлення останнього права володіння земельною ділянкою та в реалізації права на присвоєння кадастрового номера земельній ділянці, що перебуває у його власності, оскільки для цього обовязковим є виготовлення технічної документації на земельну ділянку, елементом якої є погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі. Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути солідарно судові витрати, повязані зі сплатою судового збору та витратами на правову допомогу.

Outcome: approved