Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

24.06.2021 року позивач звернувся до суду із даною позовною заявою, вказуючи, що 20.08.1983 року він уклав шлюб з [PERSON] . Шлюб було зареєстровано в Азербайджанській РСР. Спільних дітей вони не мають. Протягом останніх 20 років подружжя спільно не проживає, сімейно - шлюбні відносини між ними припинено. Примирення і збереження шлюбу вважає неможливим. Позивач, посилаючись на вищевикладені обставини та на ст. ст. 105, 109, 110 -112 СК України, ст. ст. 28, 175 ЦПК України, просить суд розірвати шлюб зареєстрований 20.08.1983 року ВРАЦ Кіровського району міста Баку Азербайджанської РСР, актовий запис № 609. 29.06.2021 року судом відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на 27.07.2021 року, про що позивач та відповідач належним чином повідомлені. Відповідно наведеному вони знають про відкриття провадження у справі та про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач у відповідності до ч. 10 ст. 187 ЦПК України повідомлена про відкриття провадження у справі на офіційному веб-порталі судової влади України. Було роз`яснено її право подати протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання копії ухвали про відкриття провадження письмову заяву із запереченнями проти розгляду справи у порядку спрощеного провадження та про подання відзиву на позовну заяву. Зазначеним правом відповідач не скористалася. Відзиву на позовну заяву не надіслала, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін також не надала. Позивач також не надав заперечень щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. З огляду на вказане суд, на підставі ч.5 ст.279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу здійснювався судом за відсутності учасників справи. Суд, ознайомившись із позовною заявою, взявши до уваги позицію позивача викладену у позовній заяві, згоду відповідача на розірвання шлюбу приєднану до матеріалів справи, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що 20.08.1983 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 20.08.1983 року зроблено відповідний актовий запис № 609. Місце реєстрації: ВРАЦ Кіровського району міста Баку Азербайджанської РСР. Після реєстрації шлюбу [PERSON] стала носити прізвище « [PERSON] » ( а.с.5 -7). Позивач [PERSON] є громадянином України, що стверджено даними копії паспорта серії [NUMBER] , місце проживання позивача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-10). Відповідач [PERSON] є громадянкою республіки Вірменія, що підтверджується даними копії паспорта [NUMBER] , місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: місце реєстрації: [ADDRESS] ( а.с. 15). Свою згоду на розірвання шлюбу надала до суду, де зазначила, що майна набутого під час шлюбу не має, матеріальних претензій чи боргів не має. Дітей сторони від шлюбу не мають. Після розірвання шлюбу просить суд залишити їй прізвище « [PERSON] » ( а.с.16-19). Із змісту позовної заяви та згоди на розірвання шлюбу, суд встановив, що через відсутність порозуміння, сторони припинили сімейно-шлюбні стосунки, спільне господарство не ведуть. Шлюбні відносини припинили, подружжя проживає окремо в різних країнах. Про бажання примиритися сторони суд не повідомили. Задовольняючи позовні вимоги, суд виходить із наступних міркувань. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про міжнародне приватне право" право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Відповідно ст. 58 Закону України "Про міжнародне приватне право" шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умовами додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Згідно ст.63 Закону України "Про міжнародне приватне право" припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків. Згідно ст. 13 Закону України "Про міжнародне приватне право" документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Документом, яким встановлено безпосередні процедури легалізації шлюбу, укладеного за кордоном, є Наказ Міністерства юстиції України "Про затвердження Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні" № 52/5від 18.10.2000 року із змінами та доповненнями. Тобто, для визнання шлюбу державою Україна, укладеного в іншій країні, з усіма правовими наслідками, шлюб необхідно легалізувати. За загальним правилом, легалізація це процедура приведення документів у ту форму, яка відповідає законодавству іноземної держави і визнається державними органами цієї держави. Процедура легалізації в Україні таких документів, як: свідоцтво про укладення шлюбу або розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, скоєних за кордоном, відбувається на підставі Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої Наказом Міністерства закордонних справ України № 113 від 04.06.2002 року. Гаазька Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, згода на обов`язковість якої надана Законом України від 10 січня 2002 року "Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів", набула чинності між Україною і державами-учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання, з 22 грудня 2003 року. Згідно ст. 60 Закону України "Про міжнародне приватне право" правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним. Відповідно до п. 11 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом" передбачено, що правові наслідки шлюбу з іноземним елементом визначаються статтею 60 Закону України "Про міжнародне приватне право". Наявні у справі докази об`єктивно свідчать про те, що, позивач є громадянином України та проживає в Україні, відповідач є громадянкою Республіки Вірменія та проживає в Республіці Вірменія. Документи, що видані уповноваженими органами Республіки Вірменія, є дійсними в Україні. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.ст. 104, 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Оцінюючи докази, суд приходить до висновку, що сім`я розпалась остаточно та примирення між сторонами є неможливим. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення. Виходячи з принципу добровільності шлюбу та заборони примушування до шлюбу, суд не вбачає можливості зберегти шлюб між сторонам та вважає за необхідне шлюб між сторонами розірвати. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Питання розподілу судових витрат вирішується відповідно ст. 141 ЦПК України, а відтак з відповідача на користь позивача слід стягнути 908,00 гривень сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved