Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська" (далі ДП "ВК "Краснолиманська") про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням та його наслідками, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в м. Красноармійську. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що шкідливі та небезпечні умови праці на підприємстві призвели до виникнення у нього професійних захворювань хронічний бронхіт 2 ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, ЛН 1-2 ст., радікулопатія в стадії загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, стійким больвим компонентом та легким парезом лівої ступні. Згідно висновку МСЕК від 30 вересня 2015 року йому було вперше було встановлено 65% професійної працездатності за сукупністю у зв'язку з професійними захворюваннями безстроково, встановлено 3 групу інвалідності безстроково. Оскільки втрата працездатності спричинила йому фізичні та моральні страждання, призвела до порушення нормальних соціальних зв'язків, необхідності додавання додаткових зусиль для організації життя, необхідності постійно лікуватися, йому заподіяна моральну шкоду, яку позивач просить відшкодувати йому за рахунок відповідача шляхом стягнення одноразової грошової компенсації в розмірі 50000 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій підтримав позовні вимоги, просив справу розглянути за його відсутності. Представник позивача [PERSON], який діє без обмеження повноважень на підставі довіреності, посвідченої 4 грудня 2015 року державним нотаріусом П'ятої донецьої державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за № 1-1055, надав заяву, в якій підтримав позовні вимоги, просив справу розглянути за його відсутності. Відповідач про час та місце судового розгляду оповіщений у встановленому порядку, його представник [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 06.11.2015р. № 01/11-1326 без обмеження повноважень, в судове засідання не з'явилась, надала заяву, в якій позовні вимоги про не визнала, надала письмові заперечення проти позову, просила справу розглянути за її відсутності. В письмових запереченнях проти позову відповідач посилається на те, що однією із підстав настання відповідальності за спричинену моральну шкоду є наявність протиправних дій з боку відповідача та його вини в цьому. Позивач на не надав доказів, у чому саме полягає противність поведінки відповідач, що призвела до виникнення професійного захворювання у позивача. Згідно п.19 акту форми П-4 від 22.05.2015р. за час роботи позивача у відповідача випадків порушення технологічних регламентів виробничого процесу, порушень техніки безпеки, гігієни праці з боку адміністрації підприємства, відсутності або несправності підіймальних і тягових пристроїв, що могли б сприяти виникненню профзахворювання, не встановлено. Даний випадок професійного захворювання взятий до обліку ДП "ВК "Краснолиманська" на підставі пунктів 63, 98 Порядку проведення розслідування і ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою КМУ від 30.11.2011р. № 1232, як останнє підприємство вугільної промисловості, з яким [PERSON] перебував у трудових відносинах. З огляду на тривалий виробничий стаж працівника в шкідливих умовах праці, кількоразову зміну дільниць і робочих місць, частину зміну керівників дільниць, встановити осі, винних в порушенні норм і правил охорони праці, що стали причиною даного захворювання, неможливо. Укладаючи трудовий договір з позивачем відповідно до вимог ст.29 КЗпП України йому було під розпис роз'яснені його права та обов'язки, про умови праці, наявні на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних та шкідливих виробничих факторів та можливість їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. При цьому позивач свідомо прийняв запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров'я та його наслідки. Таким чином, на думку відповідача, докази протиправних дій відповідача, що спричинили втрату позивачем працездатності, та могли б бути підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, заподіяної професійним захворюванням. Згідно п.п. "д" п.1.1 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженого наказом МОЗ України № 212 від 22.11.1995р., на МСЕК покладено обов'язки щодо встановлення факту спричинення моральної шкоди. Однак відповідного висновку МСЕК або інших медичних органів про заподіяння позивачу моральної шкоди, її глибини та негативних наслідків, які мали б бути підставою для відшкодування моральної шкоди позивачем суду не надано. В позовній заяві не зазначено, в чому саме полягає порушення законних прав позивача з боку відповідача. Згідно ч.1 ст.9 Закону України "Про охорону праці" відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Підприємство не несе матеріальних затрат у разі наявності професійного захворювання або трудового каліцтва працівника ні перед ким, тому що ці правовідносини регулюються нормами соціального забезпечення, зокрема, главою 67 ЦК України, Закону України "Про страхування", Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". В порушення вимог ч.3 ст.23 ЦК України, пунктів 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. № 4, позивач обґрунтував заподіяну йому моральну шкоду виключно словами, що містяться в позові, не надавши належних та допустимих доказів, які б підтверджували заподіяння йому моральної шкоди та відповідно її розмір компенсації, яка становить саме 50000 грн. відповідно. На підставі наведеного відповідач просить в задоволені позову відмовити повністю. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, про час та місце судового розгляду оповіщений у встановленому порядку, її представник в судове засідання не з'явився, не повідомив про причини неявки, неявка якого відповідно до вимог ч.3 ст.36 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. Позивач працював в ДП ВК "Краснолиманська" в якості гірничого робочого поверхні 1 розряду, учня гірничого робочого по ремонту гірничих виробіток 2 розряду підземного з повним робочим днем в шахті, гірничого робочого по ремонту гірничих виробіток підземного 4 розряду з повним підземним робочим днем в шахті, гірничого робочого по ремонту гірничих виробіток підземного 4 розряду з повним підземним робочим днем в шахті з 1 жовтня 1987 року по 11 грудня 2013 року, звільнений з роботи у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника виконуємій роботі внаслідок стану здоров'я згідно п.2 ст.40 КЗпП України. Згідно медичного висновку Центральної лікарсько-експертної комісії ДУ "Інститут медицини праці Національної академії наук України" від 15 квітня 2015 року № 13/280 позивачу вперше встановлено професійні захворювання хронічний бронхіт 2 ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, ЛН 1-2 ст.; хронічна попереко-крижова радікулопатія в стадії загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, стійким больовим компонентом та легким парезом лівої ступні. Як зазначене в акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 22 травня 2015 року, затвердженого головним державним санітарним лікарем міста Красноармійська, Димитрова, Красноармійського району 22 травня 2015 року, професійні захворювання у позивача виникли у зв'язку з подовжувальним періодом роботи в шкідливих умовах обумовленим впливом шкідливого фактора - пил переважно фіброгенної дії, робота з підняттям та переміщенням ваги. За висновком МСЕК від 30 вересня 2015 року від позивачу вперше встановлено втрату професійної працездатності за професійними захворюваннями в розмірі 65% за сукупністю з 25 вересня 2015 року безстроково, Ш група інвалідності безстроково, визначена потреба у медикаментозному, санаторно-курортному лікуванні за професійним захворюванням - хронічна попереко-крижова радікулопатія. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Правовідносини сторін регулюються статтею 273-1 КЗпП України, за якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Згідно з роз'ясненнями, даними в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, відповідно до ст.273-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 указаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. Судом установлено, що позивач працював у ДП ВК "Краснолиманська", яке створене для підземного видобутку вугілля, і умови праці під землею є небезпечними та шкідливими. Втрата професійної працездатності позивача настала внаслідок професійних захворювань, отже роботодавець не забезпечив створення нешкідливих не небезпечних умов праці. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Факт спричинення моральної шкоди позивачу, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав і зазнає у зв'язку з ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, неможливість його відновлення, порушенні нормальних життєвих зв'язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням умов праці, у судовому засіданні доведений дослідженими письмовими доказами по справі: копіями трудової книжки, інформаційної довідки про умови праці при підозрі у працівника професійного захворювання, акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, витягами з медичної карти стаціонарного хворого, амбулаторної карти хворого, медичного висновку про встановлення професійних захворювань, довідок МСЕК, індивідуальної програми реабілітації інваліда. Відповідно до Закону України „Про внесення змін до Закону України „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку н виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності від 23 лютого 2007 року № 717, що набрав чинності 20 березня 2007 року, частина 3 статті 37 Закону України „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату професійної працездатності, яка передбачала обовязок Фонду відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, виключена, у звязку з чим ствердження відповідача про те, що обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійних захворювань та їх наслідками, покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, не заслуговує на увагу. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27 січня 2004 року за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. Позивачу висновком МСЕК встановлена стійка втрата професійної працездатності, отже ствердження відповідача про необхідність встановлення факту заподіяння позивачу моральної шкоди висновком МСЕК є безпідставним. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров'я, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках, потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, вік позивача. З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду в 19000 грн. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати, що складаються з судового збору, так як позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від їх сплати. Відповідно до ст.23 ЦК України, ст. ст.153, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial