Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

07 серпня 2019 року представник позивача [PERSON] - адвокат Свередюк Ю.А. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини сторін [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька та надання доволу на виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Свої вимоги обгрунтовує тим, що позивач з відповідачем перебували в шлюбі, який розірваний рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 28 листопада 2006 року, що набрало законної сили. В шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . Неповнолітня дитина сторін має право на постійне проживання у Республіці Італія, йому було видано документ, що він безперешкодно має право в`їжджати на територію Італії . Вказує, що [PERSON] звернулася до відповідача із проханням надати дозвіл на виїзд за кордон їхнього сина до досягнення ним шістнадцятирічного віку, так як попередній дозвіл втратив свою силу. Однак відповідач дозволу не надав, та не повідомив причини відмови. Просить надати дозвіл на тимчасовий багаторазовий виїзд за межі України до Республіки Італія громадянину України [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] , без згоди та супровуду батька [PERSON] терміном до 01 червня 2019 року та дозвіл на виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон [PERSON] , [INFO] та стягнути з відповідача понесені судові витрати по справі. 24.04.2019 представник позивача змінила позовні вимоги, просить надати дозвіл на тимчасовий багаторазовий виїзд за межі України до Республіки Італія громадянину України [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] , без згоди та супровуду батька [PERSON] терміном до 01 червня 2020 року та дозвіл на виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] змінені позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити з підстав наведених у позові. Не зваперечила тієї обставини, що неповнолтіній син сторін та позивач на даний час перебувають в Республуці Італія, в Україні, тобто за адресою реєстраціїї постійного місця проживання відсутні і зазначила, що [PERSON] має намір звернутися до консульської установи в Італії для виготовлення неопновлітньому синові [PERSON] паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Оскільки відповідач не надає такої згоди добровільно, на письмове звернення представника позивача, датоване 28.03.2019, не відреагував, тому просить постановити рішення, яким задоволити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, та пояснила, що відповідачем у справі жодним чином ніколи не чинилися перешкоди щодо виїзду дитини за кордон. За першою вимогою матері, з якою проживає син сторін, усі необхідні документи та дозволи, якщо цього потребували інтереси дитини, відповідачем надавались. Зокрема, в грудні 2009 року відповідачем подано відповідну заяву про згоду на виїзд дитини за кордон, заву про дозвіл на отримання проїзного документу дитини. Однак позивач, скориставшись наданим дозволом, порушуючи інтереси дитини, виїхала на постійне місце проживання в Італію, непоновлітнього сина сторін до країни постійного проживання, тобто на територію України, не повернула та по даний час не повідомляє відповідачу про місце знаходження іхнього сина, чим унеможливлює виконання відповідачем батьківських обов`язків. Поряд з тим зазначає, що діючи виключно в інтересах дитини, відповідач 21.12.2018 особисто надав дозвіл на виїзд дитини за кордон, який позивач може отримати у відповідача у будь-який час. Вказує, що позивач переховує сина, перешкоджає зустрічам з дитиною, тому відповідач не вбачає підстав надавати оригінал нотарівально посівідченого документа представнику позивача. Відповідач бажає передати заяву- згоду безпосередньо дитині або особисто позивачу. Наголосила, що на даний час спір відсутній, оскільки [PERSON] надав дозвіл на виїзд дитини за кордон. Крім того наголосила, що син сторін перебуває за кордоном і тривалий час проживає разом з матір`ю у Республіці Італія. Крім того вказує, що дозвіл другого з батьків на виготовлення паспорта для виїзду дитину за кордон, чиним законодавством не передбачений. З огляду на викладені у відзиві мотиви, просить в задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.9). Шлюб між сторонами розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено відповідний актовий запис 17 січня 2007 року (а.с.6,8). Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 17.01.2008 року (а.с.10) присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 350 грн. щомісячнодо досягнення дитиною повноліття. Відповідно до рішення виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області від 15.02.2007 №92 [PERSON] визначено зустрічі із малолітнім сином у такі дні: четвер з 17.00 до 20.00; суботу та неділю з 16.00 до 20.00 год. (а.с. 64). Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, ст.ст. 3, 18 вищезгаданої Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За статтею 1 СК України, одним із завдань цього Кодексу є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Відповідно до ст. 141 СК України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Так, п.3 ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України". У відповідності до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Пунктом 4 вищевказаних правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Крім того, за змістом п.4 Правил перетинання державного кордону, виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду). Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто, зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. 22 грудня2009 року відповідачем подано заяву про дозвіл на отримання проїзного документу дитини та відповідну заяву про згоду на тимчасовий виїзд дитини [PERSON] , [INFO] , за кордон до Італії, з метою оздоровлення та відпочинку в період з 22.12.2009 по 22.12.2010 (а.с. 61, 66). Як встановлено в судовому засіданні позивач, скористивашись наданим дозволом виїхала на постійне місце проживання в Італію разом з неповнолітнім сином [PERSON] , дитину на територію України не повернула, а навпаки, як вказує у позові представник позивача, неповнолітній [PERSON] , [INFO] народення, має право на постійне проживання в Республіці Італія, та йому видано документ про безперешкоджне право в?їзду на територію Італії . Даний факт підтверджується також копією посвідченням особи [PERSON] (а.с.13). Такими діями, як не повернення дитини до держави її постійного проживання, позивач без узгодження з відповідачем змінила місце проживання дитини, що спричинило зміну режиму спілкування дитини з батьком. Діючим законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У контексті наведеного, за судовим дозволом такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Чинним законодавством України передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини (дітей) за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, із зазначенням конкретного місця перебування дитини (дітей) у такий часовий проміжок, а не ймовірні, не визначені у датах виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній, конкретно визначеній державі. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов`язків батьків відносно виховання дитини. Аналогічна правова позиція висловлена Вищим Спеціалізованим судом України у своїх рішення №6-33303ск15 від 16.03.2016, №235/139/16-ц від 12 квітня 2017 року (дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном) 21.12.2018 [PERSON] надав нотаріально посвідчену заяву про згоду на оформлення віз, отримання біометричних даних та тимчасовий виїзд дитини [PERSON] , [INFO] , за кордон до Італії, в тому числі до інших країн Шенгенської зони та Європейського Союзу з метою відпочинку в період з 21.12.2018 по 21.12.2019 у супроводі матері [PERSON] , яка забезпечить його повернення до України по закінченні зазначеного періоду. 28.03.2019, тобто після звернення позивача за вирішенням спору до суду, її представник [PERSON] , надіслала поштовим зв`язком на адресу: [ADDRESS] , письмове звернення адресоване відповідачу про надання нотаріально посвідченого дозволу на виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон синові сторін. При цьому зазначила, що надсилає лист на офіційну адресу реєстрації місця проживання відповідача в Україні, що не відповідає фактичним обставинам, оскільки згідно з відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області (а.с.23), [PERSON] з 13.04.2010 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача, з огляду на відсутність відповіді [PERSON] на таке звернення, вважає, що на сьогодні між сторонами існує спір, який не вирішений у добровільному порядку і посилаючись на положення п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 152 від 07.05.2014, стосовно необхідності подання у закордонній дипломатичній установі письмової заяви згоди другого із батьків на оформлення, видачу особі, яка не досягла 16-ти річного віку, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, просить постановити рішення суду і задоволити позовні вимоги, в тому числі надати дозвіл на виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, однак позивачем чи її представником не надано, а судом не здобуто жодних належних та допустимих доказів, щодо відмови відповідача надати дозвіл на виїзд за кордон дитини, оформленні необхідних документів чи створенні перешкод неповнолітньому синові у виїзді за межі України, оскільки представником позивача надано докази, що вона 28 березня 2019 року (позов до суду подано 07.08.2018) надсилала відповідачу лист із проханням надати такий дозвіл, оригінал якого передати представнику позивача. Позивачем не доведено факту відмови відповідача у наданні дозволу на виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон неповнолітньому [PERSON] , який необхідний для пред`явлення до дипломатичної установи, а тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] , яка разом з неповнолітнім сином сторін [PERSON] , перебуває в Республіці Італія. Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази кожен окермо та в їх сукупності, зокрема беручи до уваги, той факт, що відповідач 21 грудня 2018 року надав свою згоду на відкритя віз, отримання біометричних даних та тимчасовий виїзд малолітнього сина сторін [PERSON] , [INFO] року за кордон до Італії, в тому числі до інших країн Шенгенської зони та Європейського Союзу з метою відпочинку в період з 21.12.2018 по 21.12.2019 у супроводі матері [PERSON] , а, як встановлено судом з пояснень представника позивача, [PERSON] разом з неповнолітнім сином сторін [PERSON] на даний час перебуває на території Республіки Італія, тому надання дозволу на виїзд неповнолітної дитини з України до вказаної країни є недоцільним, суд прийшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки спір між сторонами відсутній, а права позивача та дитини відповідачем ніяким чином не порушені, тому судовому захисту не підлягають.

Outcome: dismissed