Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №00015 від 18 грудня 2014 року, укладений між ним і ТОВ „Лізингова компанія „Автофінанс", та стягнути з відповідача на його користь сплачені ним кошти в сумі 17890 грн. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 18 грудня 2014 року він звернувся до представництва ТОВ „Лізингова компанія „Автофінанс" з метою придбання на умовах фінансового лізингу сільськогосподарської техніки - трактору ДТЗ 4244Н, культиватора КУ-3-70, двохкорпусного плугу 12-230, двохрядного картоплесадильника ДТЗ КС-2Л, причепу 7СХ-2,5, грунтофрези 16QN-160. Того ж дня позивач сплатив авансовий платіж розміром 10%, який склав 17890 грн., проте через 3 дні ніякої техніки йому надано не було. При вивченні копії договору [PERSON] було встановлено, що замість вказаної техніки предметом договору вказаний транспортний засіб JAC J5. 24 та 25 грудня 2014 року позивач звернувся до відповідача з листами з метою припинення договору фінансового лізингу у зв'язку з наданням представником товариства недостовірної інформації та повернення коштів в сумі 17890 грн., проте станом на 01 квітня 2015 року кошти повернуті не були. За доводами [PERSON], умови укладеного ним договору є несправедливими, в договорі не міститься жодної інформації щодо індивідуальних ознак транспортного засобу, до умов договору внесено інший предмет лізингу, ніж вказано в заяві на його отримання. Також позивач посилався, що відповідач здійснює нечесну підприємницьку діяльність, представником відповідача правильну суть фінансової послуги наведено не було, а договір укладено ним шляхом нав'язування. Необхідність стягнення на його користь коштів в сумі 17890 грн. позивач пов'язував з недійсністю укладеного договору. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 квітня 2015 року позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 17890 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено, стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн. В апеляційній скарзі ТОВ „Лізингова компанія „Автофінанс" просить скасувати зазначене рішення суду в частині задоволених позовних вимог і стягнення судового збору та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Незаконність рішення суду в оскаржуваній частині апелянт обгрунтовує невідповідністю висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог фактичним обставинам справи. ТОВ „Лізингова компанія „Автофінанс" вказує, що положення ст.1212 ЦК України щодо безпідставно набутого майна не поширюються на спірні правовідносини, оскільки спірні кошти набуті товариством на достатній правовій підставі - укладеному між ним та позивачем договорі лізингу. Крім того, апелянт посилається, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позовна заява не містить посилань на безпідставно набуте майно, а лише на недійсність договору лізингу і необхідність повернення сплачених за ним коштів у порядку реституції саме на підставі ст.216 ЦК України. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Оскільки апелянтом рішення суду оскаржується лише в частині стягнення з нього 17890 грн., апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції в зазначеній частині. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сплачений позивачем платіж на користь відповідача у розмірі 17 890 грн. 18 грудня 2014 року був сплачений до підписання договору, при його сплаті позивач не був обізнаний про предмет спірного договору (транспортний засіб JAC J5) та інші умови договору, отже ці кошти отримані відповідачем без належної правової підстави, оскільки не були адміністративним платежем за спірним договором. Такі висновки суду не грунтуються на матеріалах справи та не відповідають вимогам закону. Як вбачається з матеріалів справи, 18 грудня 2014 року між ТОВ „Лізингова компанія „Автофінанс" та [PERSON] було укладено договір №00015 фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб JAC J5. Відповідно до п.1.7 вказаного договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу. Згідно п. 8.2 договору сторони погодили, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 10 816,20 доларів США з урахуванням ПДВ, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 178 900 грн. Додатком №1 до договору фінансового лізингу №00015 від 18 грудня 2014 року визначено графік сплати авансового платежу. Згідно копії квитанції від 18 грудня 2014 року [PERSON] сплатив 17890 грн. на користь ТОВ „Лізингова компанія „Автофінанс", призначення платежу - внесок за договором фінансового лізингу (а.с.22). 25 грудня 2014 року [PERSON] подав відповідачу заяву, в якій просив припинити дію договору фінансового лізингу №00015 від 18 грудня 2014 року та повернути йому сплачені кошти в сумі 17 890 грн. (а.с.24). Згідно відповіді ТОВ „Лізингова компанія „Автофінанс" спірний договір вважається розірваним з 25 грудня 2014 року (а.с.25). Одночасно відповідач відмовився повернути позивачу сплачені ним кошти в сумі 17 890 грн., вказуючи, що вони є адміністративним платежем, який за умовами договору поверненню не підлягає. Відповідно до ст.1 Закону України „Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються Законом України „Про фінансовий лізинг" - ч.1 ст.2 вказаного Закону. Відповідно до глави 52 розділу II ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Підписавши договір фінансового лізингу, [PERSON] погодився з його умовами, отже до моменту розірвання договору сторони зобов'язані виконувати його умови. Спірним договором визначено, що адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу, яким відповідно до умов договору та додатку №2 є транспортний засіб марки JAC, модель J5 вартістю 10 816,20 дол. США. Додатком №1 до спірного договору передбачено, що адміністративний платіж складає 1081,62 дол.США, що в гривневому еквіваленті за встановленим при укладенні договору курсом (16,54) становить 17890 грн. Статтею 1212 ЦК України, на яку посилався суд в оскаржуваному рішенні, встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Оскільки [PERSON] згідно квитанції №229 від 18 грудня 2014 року кошти в сумі 17890 грн. сплачені як адміністративний платіж відповідно до умов договору фінансового лізингу, то висновок суду першої інстанції, що зазначені кошти відповідач набув без достатньої правової підстави, є безпідставним. Згідно п.12 договору фінансового лізингу №00015 від 18 грудня 2014 року лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав танспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Враховуючи, що спірним договором, який не визнано судом недійсним і з умовами якого погоджувався позивач, не передбачено повернення лізингоодержувачу адміністративного платежу у разі розірвання договору, то відсутні правові підстави для його стягнення і в судовому порядку. Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з відмовою в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 17890 грн.

Outcome: dismissed