Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, вимоги якого було неодноразово було уточнено під час розгляду справи, до відповідачів про визнання приватизації недійсною. Відповідно до уточненої позовної заяви від 30.07.2018 року, позивач мотивує свої вимоги тим, що 20.10.1995 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. На час укладення шлюбу [PERSON] була прописана за адресою: [ADDRESS], в якій були прописані також батьки відповідача - батько [PERSON], мати [PERSON] та її сестра [PERSON] ([PERSON].). Він (позивач) був прописаний за адресою: [ADDRESS], в якій також проживали його колишня дружина [PERSON] та сини [PERSON], [PERSON] За згодою подружжя, вони (позивач та відповідач [PERSON].) вирішили проживати за адресою прописки відповідача в квартирі [ADDRESS], а тому в 1995 році після укладення шлюбу він перевіз в квартиру свої особисті речі та інше майно, яке було необхідно для потреб родини. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18.02.1997 року його було визнано таким, що втратив право користування без надання іншого житла та був виписаний з квартири [ADDRESS]. В 1998 році у нього з відповідачем [PERSON] народився син - третя особа [PERSON] та 23.07.1998 року за місцем проживання батьків Відділом РАГСу Ватутінського РУЮ в м.Києві було видано відповідне свідоцтво про народження. Вищенаведені обставини, на переконання позивача, свідчать про факт його постійного проживання у спірній квартирі. Як зазначає позивач, 03.02.1999 року спірну квартиру було приватизовано відповідачами буз його участі, що, на його думку, здійснено з порушенням чинного законодавства. Так, в матеріалах приватизаційної справи відсутня його письмова згода на приватизацію квартири, як особи, за якою зберігалось право на таку приватизацію, а також на те, щоб відповідач [PERSON] був уповноваженим власником та надавав документи на приватизацію до ДКП «Житлоремфонд». Також, в матеріалах приватизаційної справи відсутня інформація про новонародженого на той час [PERSON], а відтак, порядок проведення приватизації було порушено та не дотримано усіх вимог ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки його (позивача) та третьої особи право на приватизацію виникло з правом на житло та правом постійного проживання у спірній квартирі, а не з фактом реєстрації у ній. Доказами постійного проживання в квартирі, як зауважує позивач, є також медична документація з 1995 року, копія паспорту, виданого у 2001 році за місцем його проживання Ватутінським РУГУ МВС України в м.Києві замість викраденого, а також копія рішення Деснянського районного суду м.Києва від 21.11.2004 року у справі № 2-8172. Виходячи з викладених обставин, позивач вважає, що розпорядження (наказ) Органу приватизації ДКП «Житлоремфонд» № 980 від 03.02.1999 року про приватизацію спірної квартири було видано на підставі документів з неправдивою інформацією, тобто має місце порушення вимог ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, а також з порушенням його прав та прав третьої особи, а тому це розпорядження має бути визнано судом недійсним. Також має бути визнано недійсним свідоцтво про право власності, видане Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної Ради від 03.02.1999 року, яке було видано на підставі вищевказаного розпорядження. Також, звертаючись до суду з даною уточненою позовною заявою, позивач вказав на те, що не існує підстав для застосування строку позовної давності, оскільки при його вселенні до квартири в 1995 році відповідач [PERSON] вказав, що він є власником квартири і всі питання щодо житла він буде вирішувати самостійно та категорично заперечує проти втручання в це інших мешканців квартири. Відтак, доступу до документів, які могли б свідчить про порушення його прав під час приватизації, він не мав, а відповідач [PERSON] постійно була проти з'ясування будь-яких питань щодо квартири, мотивуючи це тим, що батько може залишити їх без житла. Але коли у 2015 році відповідач [PERSON] почала процес з розірвання шлюбу, йому (позивачу) стало відомо про те, що вона приховала обставини, пов'язані з приватизацією квартири, а також протиправно провела відчуження своєї частки квартири, подарувавши її батьку, без його (позивача) згоди та згоди Органу опіки та піклування, чим порушила права третьої особи. Відповідачем [PERSON] створені перешкоди в користуванні житлом, а відтак, він (позивач) на даний час позбавлений можливості користуватись квартирою. Позивач стверджує, що тільки після виникнення спору стосовно права користуватись квартирою та відкриття у Деснянському районному суді м.Києва провадження у цивільній справі № 754/12065/15-ц за його позовом до відповідачів про визнання права на проживання та користування квартирою йому стало відомо про приватизацію спірного житла у 1999 році. І тільки після цього ним було з'ясовано про порушення його прав та прав третьої особи при проведення цієї приватизації. Позивач вважає, що в процесі приватизації явно помилився орган приватизації, оскільки не перевірив добросовісне виконання наймачем умов договору найму та дійсну кількість громадян, які проживали у спірній квартирі. Обман мав місце з боку відповідачів щодо надання недостовірних даних органу приватизації, внаслідок чого він та третя особа позбавлені законного права приватизувати спірну квартиру. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить: -визнати недійсним розпорядження (наказ) Органу приватизації № 980 від 03.02.1999 року щодо передачі квартири [ADDRESS], в приватну спільну часткову власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; -визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло, яке видане Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної Ради згідно вищевказаного розпорядження (наказу). Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Мальченко О.В. від 05 серпня 2016 року відкрито провадження даній цивільній справі. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 жовтня 2016 року, справа за єдиним унікальним номером 754/10868/16-ц, номер провадження 2/754/5256/16, передана судді Шевчуку О.П. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 06 жовтня 2016 року справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду. 19.12.2017 року до суду надійшли письмові заперечення відповідачів [PERSON] та [PERSON], в яких вони зазначають про безпідставність вимог позивача та просять відмовити в їх задоволенні. Так, відповідачі вказують на те, що на момент приватизації спірної квартири позивач [PERSON] не проживав у квартирі і не набув у встановленому законом порядку права користування цим житловим приміщенням. Позивач не звертався до них з приводу його вселення у спірне житло, а вони не надавали своєї згоди ані в усній, ані в письмовій формі, як того вимагає ст.65 ЖК України. На час приватизації позивач не був членом родини наймача [PERSON], не мав і не вів з цією родиною спільного господарства. Позивач вселився у спірну квартиру та почав у ній проживати у 2006 році. Жодних угод про користування спірним житловим приміщенням до здійснення приватизації між сторонами не укладалось. Позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що він на час приватизації у встановленому законом порядку вселився до спірної квартири. Відповідачі зазначають про те, що твердження позивача [PERSON] про порушення прав третьої особи [PERSON], який на час приватизації був неповнолітнім, не відповідають дійсності та не підтримуються самим [PERSON], який не заявляє самостійних вимог щодо порушень його прав під час приватизації квартири. Відтак, відповідачі стверджують, що приватизація була здійснена в порядку, передбаченому чинним на той час законодавством. Рішення органу приватизації приймалось на підставі поданих ними достовірних документів та у чіткій відповідності із законом. Також, відповідачі [PERSON], [PERSON] просили застосувати позовну давність до вимог [PERSON], посилаючись на те, що з моменту приватизації квартири і до розірвання шлюбу у 2015 році у нього не було неприязних стосунків з відповідачем [PERSON], а тому з моменту приватизації він повинен був знати про її проведення, однак, протягом 15 років з таким позовом він до суду не звертався. Крім того, у 2006 році позивач вселився до спірної квартири та зареєстрував своє проживання в ній. При цьому, процедура реєстрації місця проживання потребує надання компетентним органам документів, що підтверджують право власності на житло, а також письмової згоди всіх власників житла на реєстрацію особи. За таких обставин позивач не міг не дізнатись про факт приватизації квартири. Також, починаючи з 2006 року позивач неодноразово отримував для різних потреб довідку про реєстрацію свого місця проживання, в якій обов'язково зазначаються відомості про власників житла та форму власності. Таким чином, строк давності звернення позивача до суду вже закінчився, а посилання на ч.4 ст.261 ЦПК України не можуть бути враховані, оскільки позивач [PERSON] на час приватизації був повнолітнім, а інші особи з цього приводу позовних вимог не заявляють. Також, відповідачем [PERSON] 19.12.2017 року подано заперечення на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності, в яких відповідач стверджує про те, що позивач був обізнаний про приватизацію квартири ще у 1999 році. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 січня 2018 року, справа за єдиним унікальним номером 754/10868/16-ц, номер провадження 2/754/17/18, передана судді Скрипці О.І. 18.01.2018 року справу прийнято до провадження судді Скрипки О.І. та призначено до судового розгляду в загальному порядку. 14.02.2018 року до суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про поновлення строку позовної давності, в якій він просить поновити йому строк на звернення до суду з даними вимогами, вказуючи на те, що про порушення його права та права третьої особи при проведенні приватизації він дізнався у другій половині 2015 року під час судових засідань в Деснянському районному суді м.Києва при розгляді іншої справи. 10.04.2018 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву та заяву про застосування строку позовної давності, в якій відповідач заперечує проти позову, вказуючи на те, що з позивачем ані вона, ані її батьки не вели спільного господарства, а з 1995 року позивач разом з відповідачем винаймали житло. Крім того, відповідач зазначає про те, що після реєстрації місця проживання у спірній квартирі у 2006 році позивач неодноразово (мінімум 1 раз на рік) брав довідку про реєстрацію місця проживання (форма № 3) для відділу обліку та розподілу житлової площі Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації, яка обов'язково містила інформацію про форму власності житла. На думку відповідача, зазначене свідчить про те, що позивач знав про факт приватизації квартири до грудня 2015 року, а тому відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, а строк позовної давності пропущеним, про що заявляє відповідну заяву. 23.05.2018 року від третьої особи [PERSON] надійшла заява, в якій він зазначає про те, що він ознайомлений з текстом позову та не підтримує його в повному обсязі. Третя особа вважає, що позовні вимоги незаконні, необґрунтовані, а строк позовної давності пропущений, а тому він просить застосувати до вимог [PERSON] позовну давність та відмовити в їх задоволенні. 24.05.2018 року відповідачем [PERSON] подано заперечення на клопотання позивача про поновлення строків позовної давності, в яких відповідач зазначає про безпідставність даного клопотання, оскільки позивачем не надано належних доказів та не наведено поважності причини такого пропуску, оскільки позивач фактично зазначає, що цей строк ним не пропущено. Крім того, дане клопотання подано з порушенням норм законодавства, оскільки подано не разом з позовною заявою, а після подання відповідачами заяв про застосування строку позовної давності. Аналогічні заперечення подано 24.05.2018 року відповідачем [PERSON] 26.06.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву представника третьої особи [PERSON] У вказаному відзиві представник третьої особи вважає, що позовна заява є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Так, приватизація спірної квартири проведена у відповідності до чинного на той час законодавства на підставі належних документів. Позивачем будь-яких доказів того, що він мав право на приватизацію квартири, не надано. Крім того, представник третьої особи вважає, що є підстави для застосування строку позовної давності. Так, на думку представника третьої особи, виникає сумнів в тому, що з 03.02.1999 року позивачу не було відомо про приватизацію квартири. Він мав об'єктивну можливість знати про, що, як на його думку, порушені його права в зв'язку з приватизацією квартири та у визначені законодавством строки звернутись до суду за захистом своїх прав, чого зроблено не було. Факт того, що позивачу ще з червня 2006 року було відомо про приватизацію квартири підтверджується матеріалами справи квартирного обліку № 20773 [PERSON], в якій міститься копія свідоцтва про право власності на житло від 03.02.1999 року, а також іншими документами, наявними в ній, які містять в собі зазначення про те, що спірна квартира є приватизованою. Так, довідки про склад сім'ї та реєстрацію по формі № 3 позивач надавав особисто до відділу обліку та розподілу житлової площі Подільської районної державної адміністрації у 2006 році та до відділу обліку та розподілу житлової площі Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації всі наступні роки відповідно. Посилаючись на викладене, представник третьої особи вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, а тому просить відмовити в задоволенні вимог [PERSON] 30.07.2018 року позивачем подано уточнену позовну заяву, вимоги та підстави якої викладено вище. 06.08.2018 року до суду надійшли клопотання відповідачів [PERSON], [PERSON] та третьої особи [PERSON], в яких вони зазначають про те, що в даному уточненому позові позивачем не викладено нових обставин, а тому вони просять врахувати їх заперечення, клопотання та заяви, що були подані раніше, проти задоволення вимог заперечують. 07.08.2018 року відповідачем [PERSON] подано пояснення на уточнену позовну заяву, в якій відповідач зазначає про те, що позивачем не доведено факту його постійного проживання у спірній квартирі, а отримання медичної допомоги та паспорту у Ватутінському районі м.Києва, а також копія рішення про захист виборчих прав ні прямо, ні опосередковано не свідчать про факт постійного проживання позивача в квартирі [ADDRESS]. Крім того, на думку відповідача [PERSON], матеріалами справи доводиться, що з 2006 року позивач знав про статус квартири, як приватизованої, оскільки довідки форми № 3 з 2006 року видавались саме [PERSON] Крім того, позивач безпідставно посилається на порушення прав третьої особи [PERSON] при приватизації квартири, не маючи на це відповідних повноважень та всупереч позиції дієздатного та повнолітнього [PERSON] Крім того, відповідач зазначила про невірність застосування позивачем норм матеріального права та вказала, що позивач не був членом сім'ї наймача квартири - відповідача [PERSON] З урахуванням наведеного, відповідач просила відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з вищевикладених підстав і обставин та просив про їх задоволення в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, а також просили про застосування строку позовної давності з обґрунтуванням, викладеним у їх письмових запереченнях та заявах, зазначених вище. Представник третьої особи - Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації позовні вимоги також не визнала і просила відмовити в їх задоволенні. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши суду заяви, в яких проти позову заперечує, просить відмовити в його задоволенні, а також розглянути справу в його відсутність. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність третьої особи [PERSON] Вивчивши матеріали позовної заяви, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.10.1995 року (а.с.7 т.1). Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають сина - третю особу [PERSON] (а.с.5 т.1). Як вбачається з копії матеріалів приватизаційної справи № 980, 19.12.1998 року відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було подано заяву до Органу приватизації Ватутінської районної ради депутатів у м.Києві про оформлення передачі у приватну спільну власність квартири, визначивши уповноваженим власником [PERSON] (а.с.83 т.1). Згідно довідки ДКП «Житлоремфонд» Ватутінського району м.Києва № 117 за грудень 1998 року про склад сім'ї ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення, в квартирі за адресою: [ADDRESS] мешкають і мають право на житло на момент введення в дію ЗУ «Про приватизацію житлового фонду» [PERSON], дружина [PERSON], донька [PERSON] та донька [PERSON], які прописані в квартирі з 23.07.1987 року (а.с.82). Розпорядженням органу приватизації № 980 від 03.02.1999 року за результатами розгляду вказаної заяви вирішено прохання наймача [PERSON] про передачу квартири задовольнити та передати спірну квартиру в приватну власність (а.с.80). На підставі вказаного розпорядження 03.02.1999 року Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної Ради в м.Києві було видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної, спільної власності відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях (а.с.79, 159-160 т.1). Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, просить визнати недійсним розпорядження (наказ) Органу приватизації № 980 від 03.02.1999 року щодо передачі квартири [ADDRESS], в приватну спільну часткову власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло, яке видане Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної Ради згідно вищевказаного розпорядження (наказу). Свої вимоги позивач мотивує тим, що на момент приватизації він постійно проживав у спірній квартирі, був членом сім'ї наймача, а тому відповідачами було повідомлено органу приватизації неправдиву інформацію щодо кола осіб, які мають право на участь у приватизації квартири. Крім того, на думку позивача, було порушено права його неповнолітнього на той час сина, який також мав право на участь у приватизації. Також, позивач зазначив, що згоди на те, що уповноваженим наймачем квартири буде відповідач [PERSON] він не давав. Враховуючи наведене, позивач вважає, що приватизація квартири була проведена з порушенням чинного законодавства. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Так, вирішуючи питання про обґрунтованість та підставність позову, суд керується нормами законодавства, чинними на час винесення оскаржуваних розпорядження та свідоцтва, тобто станом на 03.02.1999 року. У відносинах приватизації положення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є спеціальними, тоді як відповідні положення ЖК УРСР в таких правовідносинах є нормами загальної дії. Так, ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.1992 року (тут і далі по тексту в редакції від 17.12.1997 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду", приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Статтею 3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Згідно ч.11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду", спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом або арбітражним судом відповідно до їх компетенції. На підставі ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до ст. 1, 4, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Така ж вимога зазначена в п. 5 Положення про порядок передачі квартир у власність громадян, яке було дійсним на час приватизації, затвердженого наказом № 56 від 15.09.1992 Державного комітету України по житлово-комунальному господарству (далі за текстом - Положення), передача займаних квартир здійснюється у приватну та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири. Згідно з п. 20 Положення, при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У відповідності до п. 21 Положення, у довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду Як вбачається з матеріалів справи, на момент приватизації спірної квартири позивач у ній прописаний (зареєстрований) не був, має реєстрацію з 09.06.2006 року (а.с.6 т.1). При цьому, позивач в судовому засіданні зазначив, що хоча він і був зареєстрований у квартирі в 2006 році, однак він мешкав в зазначеній квартирі, ще до приватизації відповідачами даної квартири, був вселений у 1995 році як член сім'ї наймача, оскільки перебував на момент вселення та момент приватизації у шлюбі з відповідачем [PERSON] При цьому, позивач посилався на норми статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, КпШС України, ст. 29 ЦК України, відповідно до яких місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності. Однак з даним твердженням позивача суд погодитися не може, оскільки відповідно до пункту 1 статті 2 Закону України від 19.06.1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду» (в чинній на час приватизації спірної квартири редакції Законів № 3981-ХІІ від 22.02.1994 року, №40/97-ВР від 05.02.1997 року) до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно з пунктом 5 статті 5 та пунктом 1 статті 7 Закону України від 19.06.1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. За громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму. Отже, право на приватизацію житла пов'язується не лише із фактом родинних відносин члена сім'ї наймача вказаного жилого приміщення, а і з наявністю встановлених законом правових підстав на зайняття вказаного жилого приміщення чи вселення у нього у встановленому порядку. Так, згідно з частиною 1 статті 58 Житлового кодексу Української PCP, єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер на жиле приміщення. Відповідно до частин першої і другої статті 61 та частини першої статті 65 Житлового кодексу Української PCP, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Судом встановлено, що позивач [PERSON] не був включений до виданого [PERSON] ордеру на вселення у квартиру [ADDRESS]. Також, позивач не надав жодного доказу того, що він був вселений у спірну квартиру в установленому порядку, як того вимагала частина перша статті 65 Житлового кодексу Української PCP, або підтвердження того, що спірна квартира використовувалася ним на умовах укладеного з ним договору найму жилого приміщення. Крім цього, чинними на час приватизації спірної квартири нормативно-правовими актами, а саме Положенням про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.1994 року №700, та Тимчасовою інструкцією про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян України, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 03.02.1992 року № 66-ДСК (скасована наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21.10.2003 року № 1239-ДСК), застосовувався дозвільний порядок вибору особою місця проживання, який встановлював необхідність отримання дозволу паспортної служби органів внутрішніх справ на прописку (виписку) в усіх без винятку населених пунктах України. Тобто, установленого на той час дозвільного порядку вселення у спірну квартиру позивач не дотримався, що виключає можливість вважати його таким, що займав вказане жиле приміщення на законних підставах, які б давали йому право на приватизацію цього житла згідно з вимогами Закону України від 19.06.1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду». Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 9-48/0/4-17 від 12.01.2017 року, в якому міститься посилання на правову позицію Верховного суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-125 цс 12. Так, Верховний Суд України у постанові від 30 січня 2013 року №6-125 цс 12, аналізуючи зміст положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», статей 1, 6, 9, 61 ЖК Української РСР та статті 29 ЦК України, дійшов висновку про те, що місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, у якому особа постійно проживає, має передбачене статтею 64 ЖК Української РСР право користування цим приміщенням, яке зберігається за особою при її тимчасовій відсутності, а відтак особа має право на приватизацію разом з членами сім'ї. Однак, зазначене посилання не може бути прийнято судом, оскільки дана правова позиція викладена на підставі ст.29 ЦК України та ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», які на час проведення приватизації спірної квартири не були прийняті, а тому не можуть застосовуватись до спірних правовідносин. Також, під час розгляду цивільної справи № 6-60цс12 Верховний Суд України сформулював правову позицію від 11.07.2012 року зміст якої полягає в наступному: У осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. З аналізу зазначених правових норм слідує висновок, що закон розмежовує поняття право члена сім'ї на користування житловим приміщенням та право такої особи на приватизацію житлового приміщення, оскільки перше виникає безпосередньо при вселенні, якщо тільки не було угоди про інший порядок користування жилим приміщенням, а друге, безпосередньо пов'язане із фактом постійного проживання в житловому приміщенні. Відтак, право на приватизацію житлового приміщення безпосередньо залежить від того, чи було таке житлове приміщення постійним місцем проживання особи, що узгоджується з положеннями ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». У відповідності з ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Позивачем під час судового розгляду не доведено належними та допустимими доказами факту його постійного проживання у спірній квартирі на момент її приватизації, а також того, що його було визнано членом сім'ї наймача [PERSON] та факту ведення з ним спільного господарства. Так, позивач вважає, що доказами його постійного проживання у спірній квартирі є факт укладення шлюбу з донькою наймача квартири [PERSON] - [PERSON], рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 22.01.1997 року про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, копія заяви від 20.11.2004 року та копія рішення Деснянського районного суду м.Києва від 21.11.2004 року про включення до списку виборців, медична документація про отримання медичної допомоги із зазначенням адреси проживання у спірній квартирі та обслуговування у поліклініці Ватутінського району м.Києва від 19.03.1999 року, жовтень 1999 року, а також отримання ним паспорту замість викраденого у Ватутінському РУ ГУ МВС України в м.Києві 12.07.2001 року (а.с.8, 34, 35, 96, 97, 99-102 т.1). Крім того, на думку позивача, таким доказом є і факт отримання свідоцтва про народження [PERSON] в Ватутінському відділі РАЦСУ за місцем проживання батьків дитини. Однак, зазначені докази, як кожен окремо, так і в їх сукупності, жодним чином не підтверджують факт постійного проживання позивача у спірній квартирі на момент приватизації житла у 1999 році та факту ведення спільного господарства з наймачем квартири [PERSON] на той час, визнання позивача членом родини наймача та визнання за позивачем права проживання та користування спірним житлом, що є обов'язковими умовами для отримання права на приватизацію житла. Інших належних та допустимих доказів позивачем суду не надано, а відтак, позовні вимоги в цій частині є недоведеними і такими, що задоволенню не підлгяають. Що ж стосується обґрунтування вимог позову тим, що під час приватизації було порушено права неповнолітнього на той час [PERSON], то зазначені твердження позивача також не дають підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 1 ст.20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. На час розгляду справи [PERSON] є повнолітнім та дієздатним. Будучи залученим до розгляду справи в якості третьої особи, [PERSON] з жодними позовними вимогами до суду не звертався, навпаки, категорично заперечує проти задоволення позову, будь-яких повноважень позивачу на захист своїх інтересів не надавав. Відтак, посилання позивача на порушення прав третьої особи та скасування оскаржуваних правочинів з цих підстав на увагу суду не заслуговують, оскільки такі посилання третьою особою спростовуються та заперечуються. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, а тому відмовляє в їх задоволенні. Крім того, відмовляючи в задоволенні позову за недоведеністю вимог, суд вважає необхідним зауважити на наступне. Згідно з статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до статей 71, 75 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Також, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічна Правова позиція викладена також і у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16. Однак також, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Крім цього, за ст.ст. 260, 261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом. Також згідно ст. 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Окрім наведеного, слід вказати, що одним із елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності. Відповідно до 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Про вказане, зокрема, йдеться у ряді правових позицій Верховного Суду України, що висловлені за наслідками розгляду цивільних справ, в порядку ст. 355 ч.1 .п.1 та є обов'язковими до застосування, зокрема, у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року та ін. Судом установлено, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, посилався на те, що в силу приховування відповідачами факту приватизації квартири та відсутності можливості ознайомитися з документами про приватизацію спірної квартири, які знаходились у них, він не володів інформацією, що спірна квартира була приватизована без його участі. Позивач зазначив, що про порушення свого права він дізнався у другій половині 2015 року та просив поновити пропущений строк звернення до суду. Суд критично ставиться до даних тверджень позивача та не вбачає підстав для поновлення строку позовної давності, з огляду на наступне. Слід зауважити, що позивач, довірливо ставлячись до своєї дружини, не з'ясовував питання щодо статусу квартири, в яку зареєструвався вже після приватизації у 2006 році та не навів достатніх поважних причин, які б позбавляли його можливості встановити та ознайомитись із правовстановлюючими документами на спірну квартиру. Крім того, проведення реєстрації в житловому приміщенні потребує надання правовстановлюючих документів до органів реєстрації. Відтак, позивач при реєстрації у квартирі мав реальну можливість дізнатись про форму власності спірного житла. Також, як вбачається з матеріалів справи, в зв'язку з реєстрацією у спірній квартирі та переведення облікової справи про перебування позивача [PERSON] у черзі на отримання житла з відділу обліку та розподілу житлової площі Подільської районної державної адміністрації у 2006 році до відділу обліку та розподілу житлової площі Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації, позивач мав не пізніше 1 грудня кожного року надавати у відділ довідку про склад сім'ї за формою №3, яка містить в собі зазначення форми власності квартири - приватизована. Так, представником третьої особи - Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації надано копію матеріалів по справі квартирного обліку № 20773 [PERSON] З зазначених матеріалів вбачається, що у 2006, 2007, 2010, 2011, 2012, 2015, 2016 роках на ім'я позивача видавались довідки про склад сім'ї за формою № 3, в яких зазначено про те, що форма власності житла - приватизована, наймачем є [PERSON] (а.с.27-31, 33-34 т.2). Зазначене свідчить про те, що позивач, отримуючи такі довідки з 2006 року на своє ім'я мав об'єктивну можливість дізнатись про факт приватизації квартири. Твердження ж позивача про те, що відсутні докази того, що ці довідки отримував саме він і що саме ним ці документи подавались до квартирного відділу, а тому він не міг дізнатись про приватизацію квартири до 2015 року, суд до уваги не приймає, оскільки самим позивачем зазначена обставина спростована. Так, у своєму клопотанні про поновлення строку позовної давності позивач вказує на те, що: «Після того, як позивач був зареєстрований у 2006 році за адресою: [ADDRESS], та отримавши від відповідачів довідку за формою № 3 про склад сім'ї, позивач надав її Подільському відділу обліку та розподілу житлової площі для переведення у Деснянський район» (а.с.205 т.1). Відтак, позивач сам підтвердив факт отримання ним довідки за формою № 3 ще у 2006 році, а тому суд вважає встановленим факт його обізнаності про приватизацію квартири у 2006 році. Крім того, довідка за формою № 3 у 2006 році видана саме на ім'я позивача, а не відповідачів, через 5 днів після його реєстрації у спірній квартирі - 14.06.2006 року (а.с.27). Посилання ж на те, що зі свідоцтвом про приватизацію квартири він ознайомився лише у 2015 році, підстав для поновлення строку позовної давності не дають, оскільки з 2006 року позивач мав можливість для звернення до суду за захистом своїх прав з відповідним позовом та заявою про витребування доказів, зокрема оспорюваного свідоцтва. Однак, з даним позовом позивач звернувся лише у вересні 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що виключає можливість задоволення позову. При таких обставинах, зважаючи на все вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу як окремо, так і в їх сукупності, враховуючи заяви про застосування строку позовної давності, суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] про визнання приватизації недійсною задоволенню не підлягають. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то, відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі ст.ст. ст.ст. 4, 5, 12, 13, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст.64,65 ЖК України, ст.ст.12, 15, 16, 20, 260, 261, 267 ЦК України, суд, -

Outcome: dismissed