Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з ФОП [PERSON] на його користь безпідставно отримані кошти в розмірі 17000,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що у серпні 2020 року він вирішив звернутися до компанії, що здійснює продаж, доставку та установку вхідних ті міжкімнатних дверей. Його вибір зупинився на компанії « Asko », адреса вказана на сайті: [ADDRESS] , однак за вказаною адресою вказаної юридичної особи не існує, а господарська діяльність провадиться через відповідача ФОП [PERSON] . Особа від компанії «Asko» прибула за адресою: [ADDRESS] та провела всі заміри. Була досягнута попередня домовленість про придбання, доставку та встановленні «під ключ» двох міжкімнатних дверей. Загальна вартість замовлення складала 17000 грн. 03.09.2020 року він здійснив платежі на загальну суму 17000 грн. на користь [PERSON] 03.09.2020 року прибули представника компанії «Asko» та привезли двері. На його питання чи планують вони встановлювати двері та на прохання надати договори, специфікації, гарантійні зобов`язання тощо, зазначені люди відповіли негативно та зазначили, що займаються лише доставкою дверей. Він помітив їм, що відмовляється приймати двері, оскільки не є спеціалістом з встановлення дверей. Як визначили самі представника компанії «Asko» двері не мали петель та ручок. Без наявності договору він відмовився від прийняття дверей та їх встановлення. Він намагався зв`язатися з представниками компанії, щоб вони надали відповідні договори та специфікації, але всі його вимоги залишались без задоволення. Це створила значні складності, оскільки через те, що двері не були встановлені ремонт в квартирі фактично зупинився, що додатково призвело до збитків. 30.10.2020 року до квартири з`явився майстер по встановленню дверей від компанії «Asko» разом з ручками та петлями. Ця людина знову не принесла жодного офіційного документу. Окрім того, після обстеження він сказав, що станом на сьогодні не вистачає елементів для встановлення міжкімнатних дверей, як він зрозумів елементів короба, тощо. Він зазначив, що всі елементи знаходяться саме й в тій кількості як і прибули від «Asko», проте він зазначив, що комплекту недостатньо та через те, що відповідні пройоми для дверей вузькі та їх треба вирізати. Ремонти в квартирі фактично був завершений та довелось би різати нову плитку та шпалери. Він повідомив, що в даній ситуації маються ознаки шахрайства, майстер не став чекати поліції та до їх прибуття забрав одну ж міжкімнатних дверей, ручки та вірогідно петлі, частково елементи коробу, добірників тощо та пішов. Залишив після себе незрозумілу кількість елементів. Після цього він викликав поліції та написав заяву за ознаками шахрайських дій. Під час складенні заяви до поліції був присутні [PERSON] який підтвердив, що він отримав грошові кошти в сумі 17000 грн. та що жодного договору між ним, компанією «Asko» та [PERSON] укладено не було. На цей час триває досудове розслідування, виконуються слідчі дії. 10.11.2020 року він звернувся з претензіє до компанії «Asko»та [PERSON] , однак його вимоги були проігноровані. На теперішній час ФОП [PERSON] не надав йому жодного документу, жодного договору, специфікації, гарантійного зобов`язання тощо, а також оскільки роботи зі встановлення двох міжкімнатних дверей та вхідних дверей не виконані до сих пір, він вважає, що грошові кошти в сумі 17000 грн., які він перерахував на рахунки [PERSON] є такими, що безпідставно отримані і підлягають поверненню. Крім того діями відповідача йому була спричинена моральна шкода, як полягає у сильних душевних муках та стражданнях. Він пережив значний стрес через невизначеність щодо робіт зі встановлення двох міжкімнатних дверей та вхідних дверей, які не виконані до сих пір. Він не може закінчити ремонт у квартирі. Він втратив нормальний сон та став нервовим. Незаконними діями відповідача принижено його людську гідність. Він змушений витрачати значний час на відновлення своїх порушених прав. Розмір спричиненої моральної шкоди він оцінює у 5000 грн. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.01.2021 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. 24.02.2021 відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що до ФОП [PERSON] позивач з проханням на встановлення дверей не звертався не звертався. Зверталася до нього [PERSON] , яка замовляла двері за адресою: [ADDRESS] . Позивач же у своєму позові зазначає « [ADDRESS]», якої у м. Харкові не існує. Доказом звернення до нього [PERSON] є аудіо записи з месенджера, через який вона надсилала повідомлення, саме на її номер ( [NUMBER] ) було надіслано бланк замовлення на двері з вказівкою їх розмірів та в якому відсутня вказівка про їх встановлення та оплату нею таких послуг. Доставку дверей було здійснено 03.09.2020 року, але замки до цих двере6й та ручки вона не замовляла, доказом чого є її голосове повідомлення, де вона повідомляє, що вона не може визначитись з ними. Також [PERSON] повідомляла, що за двері розрахується позивач та диктувала номер його телефону. Також у повідомленні від 08.09.2020т оку [PERSON] повідомила, що вона вигнала робітників, які при монтажі пошкодили двері та вона вигнала цих робітників. 19.09.2020 року [PERSON] знову хотіла замовити двері, замість пошкоджених. Коли в жовтні 220 року [PERSON] за адресою: [ADDRESS] були поставлені двері та фурнітура вже нею сплачені, то позивач відмовився їх прийняти та визвав поліцію. Позивачем не надано суду жодних підтверджень існування між ним та ФОП [PERSON] договірних відносин. Моральна шкода є також необґрунтованою, оскільки позивач не надав доказів належності йому квартири за адресою: [ADDRESS] , або укладеного договору найми ним вказаної квартири. Просив у задоволенні позову відмовити. 05.03.2021 року позивачем подано відповідь на відзив в якій зазначено, що на думку позивача, відповідач фактично визнає позовні вимоги щодо стягнення безпідставно отриманих коштів. Відповідач не заперечує факт отримання грошових коштів в сумі 17000 грн. на підтвердження своїх заперечень відповідача додав до відзиву документ «замовленні клієнта № 5509 від 31.08.2020 р.», вважає, що вказаний документ не може бути використаний в якості доказу, оскільки він у поганій якості. В тексті даного документу фрази щодо приймання позивачем певного товару, його огляду, перевірки комплектації, кількості, якості, гарантійних зобов`язань, супровідних документів, тощо- встановити не вдалося. Диск та роздруківка голосових повідомлень також є неналежними доказами. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.04.2021 року закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтвердив в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до наступного. Позивачем недані суду квитанції АТ КБ «Приват банк» від 03.09.2020 про перерахування особистих коштів у сумі 2000,00 грн. на рахунок № [NUMBER] , від 03.09.2020 про перерахування особистих коштів у розмірі 5000,00 грн. на рахунок № [NUMBER] , отримувач [PERSON] , від 03.09.2020 про перерахування особистих коштів у сумі 5000,00 грн. на рахунок № [NUMBER] , від 03.09.2020 про перерахування особистих коштів у розмірі 5000,00 грн. на рахунок № [NUMBER] , отримувач [PERSON] . А всього на суму 17000 грн. Також позивачем надані суду претензії на адресу компанії «Asko» та [PERSON] від 17.11.2020 року в яких [PERSON] просив у строк 7 днів з дня отримання претензії надати всі документи у відповідності до тих відносин, у яких перебуває компанія «Asko» та/або [PERSON] та/або інша особа, яка провадить господарську діяльність використовуючи веб-ресурс https://asko.ua з [PERSON] щодо придбання, доставки та встановлення дверей. Зокрема, але не виключно, договір, специфікації, гарантії зобов`язання тощо. Відомостей щодо отримання зазначених претензій адресатами матеріали справи не містять. 28.12.2020 року на адресу ФОП [PERSON] позивачем була надіслана досудова претензія - вимога, в якій він просив у строк, що не перевищує 7 днів з моменту отримання даного вимоги повернути йому 17000,00 грн. та зазначив номер своєї банківської картки. Відомостей щодо отримання зазначеної претензій адресатом матеріали справи не містять. Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори) (статті 202 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 2 статті 208 Цивільного кодексу України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України). Згідно частини 1 статті 628 Цивільного України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до п. 2 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням найманого працівника. Пунктом 8 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір, укладений на відстані, визначається як договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку. Відповідно до ч. 3 ст.13 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право розірвати укладений а відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. В силу ч. 2 ст. 678 ЦК України у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитись від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виконавця: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар. Відповідно до п. 14 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що вимоги споживача, передбачені цією статтею, не підлягають задоволенню, якщо продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені ч.1 цієї статті) доведуть, що недоліки товару виникли внаслідок порушення споживачем правил користування товаром або його зберігання. Згідно ст.673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Відповідно до ч.1 ст.679 ЦК України продавець відповідає за недоліки товару, якщо покупець доведе, що вони виникли до передання товару покупцеві або з причини, які існували до цього моменту. Отже, умовою відповідальності продавця за недоліки товару є виникнення цих недоліків до моменту передання товару покупцеві. Залежність настання відповідальності продавця від моменту виникнення недоліків пояснюється тим, що за загальним правилом, встановленим ч.1 ст.668 ЦК України, до моменту передання товару ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару несе продавець. При виявленні недоліків товару після переходу до покупця ризик його випадкового знищення або випадкового пошкодження несе останній і саме на нього покладається обов`язок доведення того, що недоліки виникли до передання йому товару. Оцінюючи отримані в ході судового розгляду докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити повністю. Так позивачем на підтвердження позовних вимог суду не надано доказів, що між ним та ФОП [PERSON] існували будь-які договірні зобов`язання. Перерахування особистих коштів, без зазначення призначення платежу на картки банки не можу свідчити про укладення договору. Відповідачем суду надані роздруківки замовлень двох міжкімнатних дверей та однієї вхідної двері. Замовлення № 20/2023 від 09.10.2020 року містить ім`я замовника - [PERSON] . Інші замовлення інформації про замовника не містять. В замовленнях зазначена лише вартість дверей, однак неможливо встановити замовника та за якої адресою замовлені двері повинні бути доставлені. Відсутні інформація щодо встановлення дверей. Також відповідачем надана роздруківка з месенджера, в якій ведеться мова про придбання дверей з користувачем « [PERSON] ». Крім того суд зазначає, що вимоги про отримання договору на доставку та придбання дверей позивач став вимагати майже через два місця після здійснення платежу за двері. В даному випадку суд прийшов до висновку, що між ФОП [PERSON] та [PERSON] не були укладені договірні відносини, а тому посилання позивача на ЗУ «Про захист прав споживача» є безпідставним. Оскільки [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець, то у разі укладення договору перерахування коштів за договором повинно відбуватись на його рахунок як ФОП, а не на рахунок фізичної особи. При перерахуванні коштів повинно бути зазначено призначення платежу. З наданих позивачем квитанцій неможливо встановити в рахунок яких послуг були перераховані кошти. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:1) повернення виконаного за недійсним правочином;2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно з положеннями ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Разом з тим, відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти, та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування , якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Тобто, цивільне законодавство передбачає виняток із загального правила щодо повернення безпідставно набутого майна. Такий виняток встановлений для відносин, у зв`язку з якими утворюється джерело постійного існування особи. Механізм повернення одноразової грошової допомоги передбачає стягнення таких коштів лише у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась внаслідок рахункової помилки або ж з вини особи, яка отримала зазначені кошти, а саме через її зловживання. При цьому, обов`язок доведення недобросовісності набувача або наявність рахункової помилки покладається на потерпілого, який вимагає повернення сплачених грошових сум. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач діяв недобросовісно. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін. За таких обставин позовні вимоги заявлені [PERSON] не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed