Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

у березні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], засновника і видавця газети "Мій край" [PERSON], засновника і видавця газети "[PERSON] в Україні" [PERSON], редакції газети "Гадяцький вісник" про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, вказуючи, що 20 жовтня 2015 року на шпальтах газети «Мій край» була розміщена стаття під назвою «Ботвина, прокурорчик і я велика корупційна сімя» - [PERSON] (голова Гадяцької РДА)» автором котрої є [PERSON], 39 р. В даній статті наведені матеріали, які є неправдивими і шкодять його діловій репутації. Сама лише назва статті «Ботвина, прокурорчик і я велика корупційна сімя» - [PERSON] (голова Гадяцької РДА) є негативною, яка принижує честь і гідність та порочить ділову репутацію, як голови Гадяцької РДА. В даній статті викладена наступна інформація: 1. « От і виходить, що, по перше, ніхто ні кого, в наш час, в нашій країні, ні від кого не захистить, а по друге, що кошти на дороги «закатують не туди». І, якщо в інших районах керівникам можна просто приписати бездіяльність, то Гадяцький особливий. Бо в ньому особливий голова РДА [PERSON]. Особливий тим, що його батько очолює приватну будівельну організацію, яка в тому числі має право займатися і будівництвом доріг. Існує таке собі ТОВ «МІБ» (але це вже, як кажуть, окрема тема)». Вказує, що дана інформація взагалі нічим не підтверджена та має неправдивий характер, оскільки відповідно до витягу із єдиного Державного реєстру фізичних та юридичних осіб засновниками даного підприємства є [PERSON] та [PERSON], а отже ні він, ні батько, ніякого відношення до ТОВ «МІБ» не мають (витяг додається). 2.«О. Матюшенка» - правоохоронні органи не чіпають, його бізнеси та бізнеси його рідних, надають йому правоохоронну «кришу» на місцевому районному рівні. Таким чином бізнес не лише процвітає, а й розширюється. Тендери виграють свої люди. Всі бюджетні організації, в першу чергу медичні та освітні повинні обслуговуватись фірмами голови РДА, або наближеними до нього (відкати ж ніхто не відмовляв). В поняття «обслуговуватись» входить: поставка канцтоварів, господарчих товарів, ремонти, утеплення, встановлення вікон, дверей (новий напрямок), постачання дров (наприклад, 6 кубів по документах, 3 по факту), встановлення твердопаливних котлів, обслуговування компютерів. Крім цього по інформації, яка уточнюється начебто всі деревопереробні підприємства та СТО були поставлені на особливий облік (але це вже, мабуть, була ініціатива прокурора району, [PERSON] на цьому нічого не заробив). Дана репліка немає жодного підтвердження взагалі, так як відповідно до ЗУ «Про районні державні адміністрації» - Голови місцевих державних адміністрацій, їх заступники, керівники управлінь, відділів, інших структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій не можуть бути народними депутатами України або суміщати свою службову діяльність з іншою, в тому числі на громадських засадах, крім викладацької, наукової та творчої діяльності у позаробочий час, входити до складу керівного органу чи наглядової ради підприємства чи іншої організації, що має на меті одержання прибутку, а тому відповідно в нього не може бути ніякого бізнесу і він не являється засновником будь - якої юридичної особи і директором будь - яких «фірм». Таким чином не могло бути ніякого і обшуку у так званих «моїх комерційних приміщеннях» (копії відповідних документів додаються). Він припинив займатися підприємницькою діяльністю, 13 травня 2014 року внесено запис №25600060009001002 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця [PERSON] Відвертою брехнею та наклепом є і те, що автор цієї статі зазначає, що його нібито звинуватили в торгівлі телефонами та телефонними картками з ДНР та ЛНР, згідно відповіді Гадяцького відділу поліції ГУНП від 05.12.2015 року заяв та повідомлень щодо фактів незаконної торгівлі [PERSON] телефонами та телефонними картками в так званих «ЛНР» та «ДНР» не надходило. Кримінальні провадження за даними фактами до ЄРДР не вносилися. «Знищують продукцію за рішенням комісії РДА, без рішення суду, намагаючись довести підприємця до банкрутства.» Дані відомості є неправдивими, оскільки відповідно до висновку протоколу від 14.08.2015 року зазначено, що на підставі наданих Управлінням ветеринарної медицини, вся вказана риба продукція підлягає знищенню. [PERSON], претензій до членів комісії з приводу знищення риби немає, що підтверджується його особистою заявою від 14.08.2015р. Такі відомості, повідомлені в статті, принижують честь, гідність і ділову репутацію, як громадянина та державного службовця, оскільки характер висловлювань в статті створює негативне враження і відношення до нього, вищевказані висловлювання не відповідають дійсності. 12 січня 2016 року в газеті «Мій край» була надрукована ще одна стаття, автором котрої є [PERSON], 39 р., звичайний підприємець, орендар, не помічник жодного депутата «Ліс бандитам, пеньки - громаді. Або, що діти наші побачать: красивий ліс чи голі пеньки?». В зазначеній статті наведені також факти, які є неправдивими та принижують честь гідність та ділову репутацію: 1.«З нехитрої арифметики видно, що з одного р-ну вивозять лісу на рік приблизно на 100 млн. грн.. Частина цих коштів, правда, витрачається на нові насадження. Пропорція така: заробили 50.000, витратили 10.000. Куди пішла решта? Осіло в карманах обласних та київських чиновників? З чим залишилися місцеві громади, жителі сіл та хуторів? Згідно чинного законодавства їм залишають до бюджету 50% попневого збору. Суми ці складають 10, 20, 50 тис. грн.. з окремої площі лісу або повністю знищеної лісосмуги. Використовуючи ці кошти можна лише за цільовим призначенням: лісонасадження, кущі, квіти, сміттєзвалища, сміттєвози, чистка річок, водойм, замовлення проектів і т.д. В разі їх невикористання, кошти перераховуються до загальнодержавного бюджету. Просто кажучи, жителі сіл, селищ та хуторів, їхнім дітям та онукам залишаються одні опеньки.». Дана інформація, викладена [PERSON] є неправдивою та нічим непідтвердженою. З приводу цього позивач зазначає, що вирубка лісів і лісосмуг Гадяцького району тримається ним на контролі, а також керівництвом Гадяцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області. На даний час жодних адміністративних або кримінальних порушень щодо вирубки лісів та використання бюджетних коштів не за цільовим призначенням не встановлено. 2. «Від себе хочу Льоші (це я так його лагідно називаю) нагадати, що посада в нього нелегітимна. Його ніхто не обирав (а на виборах до обласної ради минулої осені він довіри своїх земляків зовсім не отримав, не дивлячись на шалений адмінресурс та підконтрольні ЗМІ). Призначений він по квоті з Києва (а по квотах, як ми знаємо, лише рибу ловлять).» На підтвердження вимог вказує, що Розпорядженням Президента України від 10 лютого 2015 року №159/2015-рп його призначено головою Гадяцької районної державної адміністрації Полтавської області. Відповідно до розпорядження від 10.02.2015 року № 21кс він приступив до виконання повноважень голови Гадяцької РДА Полтавської області. Дані розпорядження є чинними та ніким не скасовані, а отже, твердження [PERSON] про нелегітимність посади є безпідставними та не заслуговують на увагу. 3. «Можливо, ви, майданівець (як ви себе вважаєте), вирішили почати з тих же майданівців, щоб регіонали на них рівнялися? Так тоді почніть з себе, зі свого бізнесу. Відзвітуйте прозоро, чим займаєтесь ви і ваші новоспечені широко профільні бізнес структури? Чи мають вони відношення до чималих бюджетних коштів (крім зарплат, звісно), які виділяються на дороги, освіту, медицину, культуру? Чи закатує в асфальт, неякісно ремонтуючи сільські дороги (за що ви так не любите село, пане [PERSON]?) ваш кум [PERSON]? І що таке взагалі ТОВ «МІБ», яке вже освоїло мільйони бюджетних коштів?». Вказує, що ні він, ні його батько ніякого відношення до ТОВ «МІБ» не мають, його підприємницька діяльність давно припинена, а діяльність як голови Гадяцької РДА Полтавської області є прозорою та не повязана з комерційними структурами та бізнесом. Всі ці висловлювання в друкованих виданнях «Мій край» формують негативне уявлення у громадян і в робочому колективі відносно його особи, що шкодить діловій репутації. Цитати, які наведені вище, принижують честь, гідність і ділову репутацію, як законослухняного громадянина, оскільки характер висловлювань в статтях створює негативне враження і відношення до нього. Вважає, що інформація, надрукована в друкованому видані крім критики та оцінки дій, містить конкретні факти, а також висловлювання і інформацію, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність і ділову репутацію з точки зору загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі та підлягає спростуванню шляхом публікації в друкованих засобах місцевих газет тим же способом, що і недостовірна інформація. В судове засідання [PERSON] не зявився, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, вказав, що [PERSON] призначений на посаду голови Гадяцької РДА Президентом України, тому призначення відбулося у відповідності з законом. Зі змісту оспорюваних статей слідує, що вирубку лісу контролює [PERSON], що не відповідає дійсності. Ніякого бізнесу, як у посадовця в позивача немає, підприємницька діяльність ним припинена, обшуки в його комерційних структурах не проводились. Опублікована інформація висвітлює [PERSON] в негативному світлі, це підірвало його авторитет в колективі та в цілому в районі, тому просив спростувати опубліковану інформацію шляхом надрукування спростування в газетах «Мій край», «Базар Медіа» та «Гадяцький вісник». [PERSON] позов не визнав, суду пояснив, що давно є громадським активістом, його номер телефону розповсюджений серед населення і від жителів Гадяцького району він став отримувати інформацію про масове вирубування лісів та лісопосадок, про незадовільний стан доріг, про те, що батько [PERSON] причетний до будівництва доріг. В своїх статтях він описує загальну ситуацію в районі і всі отримані ним факти висвітлив на розсуд читачів, не висловлюючи категоричних тверджень, а застосовуючи оціночні судження, оскільки ним вживалися прислівники «ніби то», «начеб то». Йому також відомо, що [PERSON] колишній підприємець, йому належить клуб «Атлант» та магазин «Сота», де відбувалися обшуки, можливо на сьогоднішній день вони переоформлені на інших осіб. Перед тим, як висвітлювати інформацію перевіряв її, більшу частину отримував від посадових осіб, зокрема в.о. начальника СБУ, який повідомляв йому про обшук та інших осіб, які були очевидцями. Вважає, що він критикував діяльність [PERSON], як публічної особи і дав власну оцінку його діяльності, віднісши її на розсуд читачів. [PERSON] засновник та видавець газети «Мій край» в судовому засіданні пояснив суду, що звернення [PERSON] з даним позовом до суду є посяганням на гарантовану Конституцією, свободу слова. Його газета не підконтрольна органам влади, виходить по мірі необхідності. В газеті є зноска на те, що за точність викладених фактів відповідальність несе автор і редакція не завжди поділяє позицію авторів. Однак, будучи знайомим з ситуацією в районі щодо стану доріг, вирубуванням лісів та іншого, погодився опублікувати статті аби проінформувати громадськість про діяльність влади. Також вказав, що за змістом у статтях не йшлося про особисті якості [PERSON]В, які були б образливими і посягли на його честь або принижували гідність, а являлись звичайною критикою посадової особи з посиланням на оціночні судження. Представник редакції газети "Гадяцький вісник" [PERSON] в судовому засіданні відніс вирішення спору на розсуд суду, пояснивши, що газета згодна буде опублікувати спростування з метою заповнення сторінок цікавою інформацією. [PERSON] в судове засідання не зявився, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій позов не визнав. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] був зареєстрований як фізична особа підприємець. 13 травня 2014 року проведено державну реєстрацію припинення його підприємницької діяльності. 10 лютого 2015 року розпорядженням Президента України [PERSON] призначено головою Гадяцької районної державної адміністрації. 20 жовтня 2015 року на шпальтах газети «Мій край» була розміщена стаття під назвою «Ботвина, прокурорчик і я велика корупційна сімя» - [PERSON] (голова Гадяцької РДА)» автором якої є [PERSON], 39 р. В даній статті викладена наступна оспорювана інформація: 1. « От і виходить, що, по перше, ніхто ні кого, в наш час, в нашій країні, ні від кого не захистить, а по друге, що кошти на дороги «закатують не туди». І, якщо в інших районах керівникам можна просто приписати бездіяльність, то Гадяцький особливий. Бо в ньому особливий голова РДА [PERSON]. Особливий тим, що його батько очолює приватну будівельну організацію, яка в тому числі має право займатися і будівництвом доріг. Існує таке собі ТОВ «МІБ» (але це вже, як кажуть, окрема тема)». 2. «О. Матюшенка» - правоохоронні органи не чіпають його бізнеси та бізнеси його рідних, надають йому правоохоронну «кришу» на місцевому районному рівні. Таким чином бізнес не лише процвітає, а й розширюється. Тендери виграють свої люди. Всі бюджетні організації, в першу чергу медичні та освітні повинні обслуговуватись фірмами голови РДА, або наближеними до нього (відкати ж ніхто не відмовляв). В поняття «обслуговуватись» входить: поставка канцтоварів, господарчих товарів, ремонти, утеплення, встановлення вікон, дверей (новий напрямок), постачання дров (наприклад, 6 кубів по документах, 3 по факту), встановлення твердопаливних котлів, обслуговування компютерів. Крім цього по інформації, яка уточнюється, начебто всі деревопереробні підприємства та СТО були поставлені на особливий облік (але це вже, мабуть, була ініціатива прокурора району, [PERSON] на цьому нічого не заробив). 3. «Крім цього по [PERSON] слід добавити, що в кінці травня на початку червня, згідно постанови Печерського суду міста Києва в усіх комерційних приміщеннях голови РДА Гадяцького району проводилися обшуки Міністерством Внутрішніх Справ України, вилучалася компютерна техніка та документація. По інформації, начебто, голову РДА звинувачували в торгівлі телефонами та телефонними картками з ДНР, ЛНР. І не все це місцеві правоохоронці повинні були закрити очі. Чому? Тому що, в обмін на «кришу» правоохоронну він надавав їм (прокуророві, начальнику міліції) «кришу» політичну. Це значить те, що голова РДА просто закривав очі на те, як працюють в його районі правоохоронці. Якби лише його не чіпали та не заважали. 4. «Знищують продукцію за рішення комісії РДА, без рішення суду, намагаючись довести підприємця до банкрутства.» Також, 12 січня 2016 року в газеті «Мій край» була надрукована ще одна стаття під назвою: «Ліс бандитам, пеньки - громаді. Або, що діти наші побачать: красивий ліс чи голі пеньки», автором котрої є [PERSON], 39 р., В даній статті викладена наступна інформація, яка оспорюється: 1.«З нехитрої арифметики видно, що з одного р-ну вивозять лісу на рік приблизно на 100 млн. грн.. Частина цих коштів, правда, витрачається на нові насадження. Пропорція така: заробили 50.000, витратили 10.000. Куди пішла решта? Осіло в карманах обласних та київських чиновників? З чим залишилися місцеві громади, жителі сіл та хуторів? Згідно чинного законодавства їм залишають до бюджету 50% попневого збору. Суми ці складають 10, 20, 50 тис. грн.. з окремої площі лісу або повністю знищеної лісосмуги. Використовувати ці кошти можна лише за цільовим призначенням: лісонасадження, кущі, квіти, сміттєзвалища, сміттєвози, чистка річок, водойм, замовлення проектів і т.д. В разі їх невикористання, кошти перераховуються до загальнодержавного бюджету. Просто кажучи, жителям сіл, селищ та хуторів, їхнім дітям та онукам залишаються одні опеньки». 2. «Від себе хочу Льоші (це я так його лагідно називаю) нагадати, що посада в нього нелегітимна. Його ніхто не обирав (а на виборах до обласної ради минулої осені він довіри своїх земляків зовсім не отримав, не дивлячись на шалений адмінресурс та підконтрольні ЗМІ). Призначений він по квоті з Києва (а по квотах, як ми знаємо, лише рибу ловлять).» 3. «Можливо, ви, майданівець (як ви себе вважаєте), вирішили почати з тих же майданівців, щоб регіонали на них рівнялися? Так тоді почніть з себе, зі свого бізнесу. Відзвітуйте прозоро, чим займаєтесь ви і ваші новоспечені широко профільні бізнес - структури. Чи мають вони відношення до чималих бюджетних коштів (крім зарплат, звісно), які виділяються на дороги, освіту, медицину, культуру? Чи закатує в асфальт, неякісно ремонтуючи сільські дороги (за що ви так не любите село, пане [PERSON]?) ваш кум [PERSON]? І що таке взагалі ТОВ «МІБ», яке вже освоїло мільйони бюджетних коштів?». Розглядаючи позовні вимоги як в сукупності, так і кожну окремо, суд приходить до висновку,що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, з таких підстав. У статті під назвою «Ботвина, прокурорчик і я велика корупційна сімя» - [PERSON] (голова Гадяцької РДА)» абзаці:1.« От і виходить, що, по перше, ніхто ні кого, в наш час, в нашій країні, ні від кого не захистить, а по друге, що кошти на дороги «закатують не туди». І, якщо в інших районах керівникам можна просто приписати бездіяльність, то Гадяцький особливий. Бо в ньому особливий голова РДА [PERSON]. Особливий тим, що його батько очолює приватну будівельну організацію, яка в тому числі має право займатися і будівництвом доріг. Існує таке собі ТОВ «МІБ» (але це вже, як кажуть, окрема тема)» безпосередньо йдеться про те, що батько позивача очолює будівельну організацію. Про те, що позивач чи батько очолюють ТОВ «МІБ» не вказано. В позові та в судовому засіданні не обґрунтовано, яким чином дана інформація посягає на честь та гідність позивача і підлягає захисту. На думку суду, дана інформація про незадовільний стан і ремонт доріг є оціночним судженням, висвітленим на розсуд читачів. 2. «О. Матюшенка» - правоохоронні органи не чіпають, його бізнеси та бізнеси його рідних, надають йому правоохоронну «кришу» на місцевому районному рівні. Таким чином бізнес не лише процвітає, а й розширюється. Тендери виграють свої люди. Всі бюджетні організації, в першу чергу медичні та освітні повинні обслуговуватись фірмами голови РДА, або наближеними до нього (відкати ж ніхто не відмовляв). В поняття «обслуговуватись» входить: поставка канцтоварів, господарчих товарів, ремонти, утеплення, встановлення вікон, дверей (новий напрямок), постачання дров (наприклад, 6 кубів по документах, 3 по факту), встановлення твердопаливних котлів, обслуговування компютерів. Крім цього по інформації, яка уточнюється начебто всі деревопереробні підприємства та СТО були поставлені на особливий облік (але це вже, мабуть, була ініціатива прокурора району, [PERSON] на цьому нічого не заробив).» Дана інформація, на думку суду, теж є оціночним судженням щодо публічної особи. Крім того як зясовано в судовому засіданні, [PERSON] було відомо, що [PERSON] являвся приватним підприємцем і на його імя та колишньої дружини було зареєстровано деякі фірми, діяльність яких до цього часу не припинена. 3. «Крім цього по [PERSON] слід добавити, що в кінці травня на початку червня, згідно постанови Печерського суду міста Києва в усіх комерційних приміщеннях голови РДА Гадяцького району проводилися обшуки Міністерством Внутрішніх Справ України, вилучалася компютерна техніка та документація. По інформації, начебто, голову РДА звинувачували в торгівлі телефонами та телефонними картками з ДНР, ЛНР. І на все це місцеві правоохоронці повинні були закрити очі. Чому? Тому що, в обмін на «кришу» правоохоронну він надавав їм (прокуророві, начальнику міліції) «кришу» політичну. Це значить те, що голова РДА просто закривав очі на те, як працюють в його районі правоохоронці. Якби лише його не чіпали та не заважали.». В судовому засіданні представник позивача надав суду ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року про надання дозволу на обшук нежитлового приміщення в м.Гадяч по вул. Гетьманська, 3 та пояснив, що за даною адресою розташований магазин «Сота», який знаходиться в орендованому приміщенні і раніше там здійснював підприємницьку діяльність [PERSON], даний магазин працює до цього часу, його діяльність не зупинялася. Крім того, як слідує з Спеціальних витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, [PERSON] та його колишня дружина [PERSON] були засновниками деяких підприємств, що є загальновідомим фактом на рівні району, тому відповідно у громадськості до цього часу побутує думка про причетність позивача до колишніх бізнесових структур і на думку суду дані вислови є оціночним судженням. 4. «Знищують продукцію за рішенням комісії РДА, без рішення суду, намагаючись довести підприємця до банкрутства». В даному реченні взагалі не згадується прізвище позивача ні в прямому, ні в переносному значенні, тому суд взагалі не вбачає підстав для спростування інформації, оскільки вона не стосується [PERSON] Щодо оспорюваної інформації в статті під назвою: «Ліс бандитам, пеньки - громаді. Або, що діти наші побачать: красивий ліс чи голі пеньки», автором котрої є [PERSON] в абзаці 1.«З нехитрої арифметики видно, що з одного р-ну вивозять лісу на рік приблизно на 100 млн. грн.. Частина цих коштів, правда, витрачається на нові насадження. Пропорція така: заробили 50.000, витратили 10.000. Куди пішла решта? Осіло в карманах обласних та київських чиновників? З чим залишилися місцеві громади, жителі сіл та хуторів? Згідно чинного законодавства їм залишають до бюджету 50% попневого збору. Суми ці складають 10, 20, 50 тис. грн.. з окремої площі лісу або повністю знищеної лісосмуги. Використовувати ці кошти можна лише за цільовим призначенням: лісонасадження, кущі, квіти, сміттєзвалища, сміттєвози, чистка річок, водойм, замовлення проектів і т.д. В разі їх невикористання, кошти перераховуються до загальнодержавного бюджету. Просто кажучи, жителі сіл, селищ та хуторів, їхнім дітям та онукам залишаються одні опеньки» суд встановив, що ні прізвище [PERSON], ні його посада взагалі не згадується. Крім цього, позивач в позові безпосередньо вказує, що він, як голова РДА контролює вирубування лісів та додав з даного приводу звіт про сплату податків за 2015 рік ДП «Гадяцький лісгосп», що дійсно свідчить про його дієвий контроль за вирубуванням лісів і лісосмуг. За наведених обставин суд не вбачає в даних висловах будь яку інформацію, яка б стосувалася позивача, якимось чином компрометувала його, тому для її спростування немає підстав. 2. «Від себе хочу Льоші (це я так його лагідно називаю) нагадати, що посада в нього нелегітимна. Його ніхто не обирав (а на виборах до обласної ради минулої осені він довіри своїх земляків зовсім не отримав, не дивлячись на шалений адмінресурс та підконтрольні ЗМІ). Призначений він по квоті з Києва (а по квотах, як ми знаємо, лише рибу ловлять)». З приводу даної інформації [PERSON] пояснив, що він критикує недосконалість чинного законодавства, так як перша особа району не обиралася людьми, які в ньому проживають і їх думка при призначенні [PERSON] на посаду голови РДА не була врахована. Так як позивач вважає наведену інформацію фактичним твердженням, суд також виходить з наявних у справі доказів відносно того, що [PERSON] був призначений на посаду розпорядженням Президента України, адміністрація якого знаходиться в м. Київ і його посада не є виборною. Також суд виходить з того, що [PERSON] на виборах до обласної ради не набрав достатньої кількості голосів, тому підстав для спростування даної інформації також не вбачає. 3. «Можливо, ви, майданівець (як ви себе вважаєте), вирішили почати з тих же майданівців, щоб регіонали на них рівнялися? Так тоді почніть з себе, зі свого бізнесу. Відзвітуйте прозоро, чим займаєтесь ви і ваші новоспечені широко профільні бізнес структури? Чи мають вони відношення до чималих бюджетних коштів (крім зарплат, звісно), які виділяються на дороги, освіту, медицину, культуру? Чи закатує в асфальт, неякісно ремонтуючи сільські дороги (за що ви так не любите село, пане [PERSON]?) ваш кум [PERSON]? І що таке взагалі ТОВ «МІБ», яке вже освоїло мільйони бюджетних коштів?». В даному абзаці автор статті спрямовує звернення до [PERSON], як посадової особи, аби він прозоро відзвітував про діяльність структур, які використовують бюджетні кошти, що не суперечить конституційним засадам права на звернення та обовязку посадових осіб звітувати про свою діяльність. При розгляді даного спору суд враховує норми чинного законодавства України та міжнародно-правові зобов'язання України в сфері свободи слова, свободи вираження поглядів. Так, стаття 3 Конституції України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю. Разом із цим статтею 34 Конституції України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч.2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. У відповідності до ст. 297 ЦК України,\~\~кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації має право на спростування цієї інформації згідно\~\~ст. 277 ЦК України. Разом з тим, відомості, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію повинні містити інформацію щодо конкретних фактів поведінки певної особи або конкретних обставин її життя; стосуватися певної сфери життя чи діяльності громадянина або організації, а саме інтимної сфери, професійної діяльності; містити загальну оцінку поведінки особи або конкретних обставин такої поведінки. У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» значиться, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Разом з тим, згідно ст. 1 Закону України "Про інформацію" під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. В силу ст. 30 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Додаткові підстави звільнення від відповідальності засобів масової інформації та журналістів також передбачені в законах України : "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", "Про телебачення і радіомовлення", "Про інформаційні агентства" та "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів". Судом встановлено, що [PERSON] обіймає посаду голови Гадяцької районної державної адміністрації і викладені у статті спірні відомості стосувалися саме його діяльності як посадової особи. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена "з явним злим умислом", тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. Рішенням Конституційного Суду України (справа про поширення відомостей) від 10 квітня 2003 року № 8 рп/2003 в абаці 6 п.3 встановлено, що проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. При вирішенні даного позову суд також враховує приписи міжнародних актів, зокрема рекомендації Резолюції 1165(1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканність приватного життя, згідно з якою публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади, користуються державними ресурсами, а також ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті, а також ст. 3,4,6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року з яких вбачається, що, оскільки посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодились виставити себе на публічне політичне обговорення, вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у ЗМІ з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. У звязку з чим межа допустимої критики стосовно політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, оскільки публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їхніх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Зазначене вказує на те, що спірна інформація є оцінкою дій і висловлювання у статті не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони не містять ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише надають можливість читачам проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно власних суб'єктивних переконань, критикуючи діяльність місцевої влади, в тому числі і голови РДА. Крім того, відповідач посилався на відсутність його умислу в заподіянні шкоди особистим немайновим правам [PERSON] Аналіз змісту опублікованих статей говорить про те, що вони направлені не на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача, а на доведення до широкого кола людей оцінки діяльності голови Гадяцької РДА, як посадової особи та позиції [PERSON] стосовно цієї діяльності. Зазначені оціночні судження, думки та переконання не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб'єктивної думки й поглядів відповідача, не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності. Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ "Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод" (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" (1986 р.) суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції. Так в п.41-42 зазначеного рішення вказано, що Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе (див. зазначене вище рішення у справі Хендісайда, серія A, N 24, с. 23, п. 49). Ці принципи мають особливе значення, коли йдеться про пресу. Хоча преса не повинна переступати меж, встановлених, inter alia, для "захисту репутації інших осіб", на ній лежить обов'язок повідомляти інформацію та ідеї на політичні теми так само, як і в інших сферах, які становлять громадський інтерес. І не лише засоби масової інформації мають завдання повідомляти таку інформацію та ідеї, а й громадськість має право отримувати їх (див. mutatis mutandis, рішення у зазначеній вище справі "Санді Таймс"). Крім того, свобода преси дає громадськості одну з найкращих можливостей дізнатися про ідеї та позиції політичних лідерів і сформувати свій погляд на них. У більш загальному плані свобода політичних дискусій лежить в самій основі концепції демократичного суспільства, якою пройнята вся Конвенція. Відповідно, межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про\~\~інформацію" - оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Суд вважає, що факти, викладені в статтях «Ліс бандитам, пеньки громаді» та «Ботвина, прокурорчик і я велика корупційна сімя» носили критичний характер щодо діяльності районних органів влади, правоохоронних органів, голови Гадяцької РДА [PERSON] та інших посадових осіб, які, до речі, не оскаржують зміст опублікованих статей. Висловлювання [PERSON] носили суб'єктивний характер, інформація була передана на розсуд читачів для оцінки діяльності органів місцевої влади і не містили в собі образи чи наклепу по відношенню до позивача, а тому не може розцінюватись як таке, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Якщо особа вважає, що оціночні\~\~судження або думки, принижують її честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатись наданим їй ч. 1,6 ст. 277 ЦК України\~\~правом\~\~\~на відповідь, а також на власне тлумачення поширених відомостей, надавши їм відповідну оцінку, чим [PERSON] не скористався. У пунктах 15, 18, 19 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009 року судам роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Зважаючи на підстави і предмет позову суд встановив, що поширена в оспорюваних статтях інформація була доведена до широкого кола осіб і стосувалася в тому числі і діяльності [PERSON], як голови Гадяцької РДА та як колишнього приватного підприємця, що не заперечувалось представником позивача. Зважаючи на оціночні судження, викладені в статтях та віднесення їх на розсуд широкого кола читачів, не можливо перевірити викладені факти на предмет їх відповідності дійсності та встановити, що наведена інформація є недостовірною. Таким чином, будучи вираженням суб'єктивної думки й поглядів автора статті, оціночні судження не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і не можуть бути спростовані. Представник позивача в судовому засіданні вказав, що поширена в статтях інформація висвітлила в негативному світлі [PERSON], як голову РДА і це підірвало його авторитет як в колективі, так і в цілому в районі. Проте доказів про порушення особистих немайнових прав, зокрема підриву авторитету, не надав. Разом з тим, зі змісту статей вбачається, що поширена інформація не була висловлена в брутальній, принизливій чи непристойній формі. [PERSON] пояснив, що він не мав на меті образити [PERSON], як людину, інформація не стосувалась його особистих якостей, а критикувалась його діяльність, як посадовця. Судом також не встановлено, що [PERSON] мав намір завдати шкоди особистим немайновим правам позивача. Суд вважає, що примушування людини змінити свої внутрішні переконання є втручанням у свободу слова та виявлення поглядів, що гарантовано Конституцією України та ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд також вважає необхідним звернути увагу на спосіб захисту, який обрав [PERSON], вважаючи, що його права були порушені. Так, статті «Ліс бандитам, пеньки громаді» та «Ботвина, прокурорчик і я велика корупційна сімя» були опубліковані в газеті «Мій край», яка не є періодичним виданням. Разом з тим, [PERSON] просить опублікувати спростування вказаної інформації в інших періодичних виданнях району, зокрема в газеті «Гадяцький вісник», одним із співзасновників якої є Гадяцька РДА. Встановлено, що дані друковані засоби не мають жодного відношення до оспорюваних публікацій, а отже позивачем обраний значно ширший спосіб захисту свого права, ніж визначено законом, що суд розцінює як зловживання правом. За наведених обставин суд не вбачає підстав для задоволення заяви, тому в позові [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed