Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Прокурор у січні 2013 року звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства в м. Севастополі до Севастопольської міської державної адміністрації, [PERSON], про визнання недійсним розпорядження Севастопольської міської державної адміністрації № 1005-р від 02.04.2010 "Про затвердження проекту землеустрою та надання у власність [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] для індивідуального дачного будівництва з елементами берегоукріплення згідно з проектом комплексу "Нибиру", визнання недійсним виданого [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0841 га, розташовану у [ADDRESS]. серія ЯИ №069351, виданий Головним управлінням Держкомзему у м. Севастополі 07.05.2010 року та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011088600603. Згідно ухвали суду від 06 березня 2013 року по даній цивільній справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] Заочним рішенням Нахімовського районного суду м. Севастополя від 02 квітня 2013 року у задоволенні позову прокурора м. Севастополя в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства в м. Севастополі до Севастопольської міської державної адміністрації, [PERSON], третя особа - [PERSON], про визнання розпорядження недійсним та скасування державного акту відмовлено. Рішенням колегії судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Севастополя від 04 липня 2013 року апеляційна скарга прокурора м. Севастополя частково задоволена, ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову Першого заступника прокурора м. Севастополя в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства в м. Севастополі до Севастопольської міської державної адміністрації, [PERSON], третя особа - [PERSON], про визнання розпорядження недійсним та скасування державного акту. 04 грудня 2013 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановила ухвалу, якою касаційну скаргу прокурора м. Севастополя задовольнила частково, рішення Нахімовського районного суду м. Севастополя від 02 квітня 2013 року та рішення Апеляційного суду м. Севастополя від 04 липня 2013 року скасовано, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. В судовому засіданні прокурор Шульга А.М. доповнив підставі позову, крім підстав порушення органом влади вимог ст. 59, 60, 118, 186-1 Земельного Кодексу України при видачі оспорюваного розпорядження Севастопольською міською державною адміністрацією, ст. 88 Водного Кодексу України, також зазначив, що п. 12 Перехідних положень ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність та земель, зазначених в абзаці другому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади, тому Севастопольська міська державна адміністрація в особі голови не мала належних повноважень для видачі розпорядження про передання земельної ділянки у власність, у зв'язку з чим земельна ділянка вибула із власності територіальної громади незаконно. Також зазначав, що згідно з ч.4 ст. 59 земельного Кодексу України, земельні ділянки прибережних захисних смуг можуть надаватися громадянам виключно на умовах оренди. Відповідач та 3-тя особа у судове засідання не з'явились, про явку до судового засідання були сповіщені належним чином, згідно вимог діючого цивільного процесуального законодавства, про що свідчать розписки про отримання судової кореспонденції. Відповідно до ст. 169 ч.4 ЦПК України, визнаючи наявні матеріали про права і взаємостосунки сторін достатніми, враховуючі думку прокурора, суд знаходить можливим розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.04.2010 року за № 1005-р Севастопольською міською державною адміністрацією було видано розпорядження «Про затвердження проекту землеустрою» та надання у власність [PERSON] земельної ділянки за адресою [ADDRESS] для індивідуального дачного будівництва з елементами берегоукріплення згідно з проектом «Нибиру». Відповідно до вказаного розпорядження [PERSON] було передано у власність земельну ділянку площею 0,0841 га, розташовану за адресою [ADDRESS] (арк.спр. 11-12). Пунктом 4 зазначеного розпорядження ГУ Держкомзему України в м. Севастополі було зобов'язано забезпечити оформлення та державну реєстрацію державного акту на право приватної власності на зазначену земельну ділянку. На підставі даного розпорядження відповідачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №0069351, площею 0,0841 га, розташовану за адресою [ADDRESS]. Державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю № 011088600603, з зазначенням підстави видачі розпорядження Севастопольської міської державної адміністрації № 1005-р від 02.04.2010 року (арк.спр.14). Листом управління містобудування і архітектури СМДА від 02.03.2012 року на адресу старшого помічника прокурора м. Севастополя Лакомова М.В. підтверджується, що Генеральним планом міста Севастополя передбачено формування зони загального користування у захисній смузі відповідно до ст. 88,90 Водного Кодексу України та ст. 58,62 Земельного Кодексу України. На незасвоєних територіях в 100-метрвій захисний смузі моря забороняється будівництво непрофільних об'єктів. В районах такої, що склалася історичної забудови, що вийшла в зону захисної смуги моря, в умовах наявності існуючих елементів різного призначення, що возведені відповідно до містобудівної документації, що діяла в попередній період до вступу в законну силу Водного Кодексу, Земельного Кодексу України і Генерального плану м. Севастополя на період до 2025 року, можливо виконання реконструкції існуючих об'єктів при необхідності. В цьому випадку будівлі та споруди (крім гідротехнічних споруд, об'єктів водного транспорту, рекреаційно-оздоровчого призначення, скверів, пляжів та інш.) підлягають реконструкції при умовах встановлення 50-метрової захисної смуги моря. У наданих запереченнях на касаційну скаргу прокурора, відповідачем [PERSON] не спростовано того факту, що надана їй земельна ділянка перебуває в межах 100-метровій захисній смузі моря. Статтею 118 Земельного кодексу України, передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради (далі - Уповноважена установа) за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Уповноважена установа розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія). Уповноважена установа у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Згідно із статтею 1 Закону України "Про планування і забудову територій" від 20.04.2000 № 1699-III (діючого на момент видачі спірного державного акту), принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту визначаються у генеральному плані населеного пункту. Рішенням Севастопольської міської Ради "Про затвердження Генерального плану міста Севастополя до 2025 року" від 13.12.2005 № 4114 затверджено розроблений "НДПІ містобудівництва" та "КримНДОпроект" Генеральний план міста Севастополя до 2025 року на планувальну територію, загальною площею 86,4 тис. га. Наявність Генерального плану міста Севастополя не оспорюється особами, які приймають участь у справі, тому цей факт не потребує доказування. Постановою Вищого адміністративного Суду України від 19.12.2012 року № К-18734/10 викладено правову позицію, що землі державної та комунальної власності на території адміністративно - територіальної одиниці м. Севастополь на даний час згідно Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» - не розмежовано. Таким чином Севастопольська міська державна адміністрація не має законних повноважень розпоряджатися земельними ділянками в м. Севастополі, в тому числі шляхом прийняття розпоряджень голови адміністрації (про затвердження матеріалів вибору місця розташування земельної ділянки, надання згоди на розроблення проекту відведення земельної ділянки та ін.). Відповідно до статей 18, 19 Земельного Кодексу України землі України поділяються на категорії за основним цільовим призначенням та поділяються на землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Статтею 58 Земельного кодексу України встановлено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами, а для створення сприятливого режиму водних об'єктів уздовж морів, встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою. Згідно зі статтею 60 Земельного кодексу України, вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації. Статтею 88 Водного кодексу України передбачено, що з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менш двох кілометрів від урізу види. Відповідно до статті 90 Водного кодексу України прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов'язковим централізованим водопостачанням і каналізацією. Згідно зі статтею 83 ЗК України землі водного фонду, до яких належать і прибережні захисні смуги, не можуть передаватися у приватну власність. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про землеустрій» погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом та іншими законами України. Згідно зі ст. 123 Земельного кодексу України проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом з земельних ресурсів, природоохоронними санітарно-епідеміологічними органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об'єктам, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і в межах своїх повноважень приймають рішення про надання земельної ділянки. Відповідно до частини дев'ятої статті 118 ЗК України проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погоджений вказаними контролюючими службами і затверджений уповноваженим органом відносно відповідача не розроблявся. Відповідно до п.7 ст.151 Земельного кодексу України (відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування згідно із своїми повноваженнями розглядає заяву (клопотання) і в тижневий строк з дня її реєстрації направляє її копії на розгляд територіальних органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органів містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронних і санітарно-епідеміологічних органів, а також до відповідних територіальних органів виконавчої влади з питань лісового або водного господарства (у разі вилучення (викупу), надання, зміни цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення чи водного фонду). У разі вилучення органами виконавчої влади земельних ділянок державної власності у межах населеного пункту матеріали заяви (клопотання) подаються для розгляду до відповідного органу місцевого самоврядування. Зазначені органи протягом трьох тижнів з дня одержання заяви (клопотання) надають відповідній сільській, селищній, міській, районній, обласній раді чи Кабінету Міністрів України, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевій державній адміністрації висновок про можливість відведення земельної ділянки для цілей, зазначених у заяві (клопотанні), граничні розміри земельної ділянки та її площу, склад угідь земель, вимоги щодо відведення земельної ділянки. Вимоги щодо відведення земельної ділянки надаються цими органами у межах їх повноважень, визначених законом. Склад та зміст вимог щодо відведення земельної ділянки, які надаються уповноваженими органами, визначаються Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.10, 11 ст. 151 Земельного кодексу України після отримання висновків органів, зазначених у частині сьомій цієї статті, про можливість відведення земельної ділянки для цілей, зазначених у заяві (клопотанні), та рішення Верховної Ради України (у разі необхідності) відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування, згідно із своїми повноваженнями, у двотижневий строк розглядає матеріали вибору земельної ділянки і приймає рішення про затвердження зазначених матеріалів та надає дозвіл і вимоги на розроблення проекту відведення земельної ділянки або мотивоване рішення про відмову. Рішення про надання відповідачу у власність земельної ділянки прийнято без розробленого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погодженого контролюючими службами і затвердженого уповноваженим органом. Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Згідно із п. 12 Перехідних положень ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність та земель, зазначених в абзаці другому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. За змістом ст. ст. 173, 174 ЗК України межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Рішення про встановлення і зміну меж районів і міст приймається Верховною Радою України за поданням Верховної ради Автономної Республіки Крим, обласних, Київської чи Севастопольської міських рад. Рішення про встановлення і зміну меж районів у містах приймається міською радою за поданням відповідних районних у місті рад. Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 13.11.1975 року №361 "Про встановлення нових районів у деяких містах Української РСР" в м.Севастополі створено Гагарінський район. Рішенням виконавчого комітету Севастопольської міської ради депутатів трудящих від 08.02.1977 року № 3/93 "Про межі районів м. Севастополя" затверджено межі Балаклавського, Гагарінського та Нахімовського районів. Згідно технічної документації по землеустрою по встановленню меж земельної ділянки відповідача, рішення Севастопольської міської ради № 4114 віл 13.12.2005 року „Про затвердження Генерального плану міста Севастополя до 2025 року" земельна ділянка знаходиться в межах міста Севастополя. Таким чином, оскільки земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту - міста Севастополя, повноваження щодо розпорядження цими землями до розмежування земель державної та комунальної власності здійснюються Севастопольською міською Радою в силу п. 12 Перехідних положень Земельного Кодексу України. З урахуванням наведеного та положень ст. 155 ЗК України, державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий органом, який не мав на це законних повноважень, визнається недійсним. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі „Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 р., „Новосельський проти України" від 11 березня 2003 року, „Федоренко проти України" від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника (постанова ВС України у справі № 6-92 цс13). Таким чином, суд приходить до висновку, що набуття права власності на земельну ділянку [PERSON] на підставі державного акту серії ЯИ №0069351, площею 0,0841 га, розташовану за адресою [ADDRESS] не відповідає приписам ст. 116,118,151 Земельного Кодексу України, ст. 88 Водного Кодексу України, ст. 59 Земельного Кодексу України, правові підстави для набуття відповідачем права власності на земельну ділянку відсутні, у зв'язку з чим, суд вважає обґрунтованими вимоги прокурору про те, що захист права на земельну ділянку, відповідно до п.7 частини другої статті 16 Цивільного Кодексу України можливий шляхом припинення правовідношення власності відповідача шляхом визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З огляду на вищенаведене,

Outcome: approved