Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

Заявленими вимогами позивач просить суд ухвалити рішення про стягнення з відповідача заробітну платну за весь затримки розрахунку при звільненні. Вимоги мотивує тим, що працював у відповідача певний час та був звільнений. На час звільнення з ним не був проведений повний розрахунок. Відповідач добровільно відмовляється провести виплату такої заборгованості. Крім цього, позивач просив поновити йому строк для звернення до суду із даними вимогами, як такий, який було пропущено з поважних причин. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і підстав для зміни такого порядку сторонами не наведено і судом не встановлено. Відповідач не заперечував факт затримки розрахунку при звільненні позивача, однак заперечував задоволення позову з тих причин, що заборгованість із заробітної плати на підприємстві виникла за час та за вини позивача. У випадку задоволення вимог, відповідач просив її зменшити з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційцності. Крім цього, відповідач просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до даних вимог. Проаналізував надані сторонами матеріали, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини. Позивач є громадянином України, має зареєстроване місце проживання на території Житомирського району Житомирської області та отримував код платника податків. 27 січня 2017 року між ДП "УКРОБОРОНПРОМ" та позивачем укладено контракт № 5к/17 за яким останнього прийнято на роботу на посаду директора ДП "Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова" на строк з 31 січня 2017 року по 30 січня 2020 року. Зокрема контракт містить підстави для звільнення позивача, за якими, керівник підприємства може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний, серед іншого, у разі невиконання Підприємством зобов`язань перед бюджетом щодо сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів, відшкодування витрат на виплату і доставку пільгових пенсій, наукових пенсій перед Пенсійним фондом, а також невиконання Підприємством зобов`язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати (а.с.13-24). 11 жовтня 2019 року наказом № 134-К ДП "УКРОБОРОНПРОМ" припинено згадуваний контракт з того ж числа відповідно до його абзацу п`ятого пункту 5.3 та позивача звільнено з роботи на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України (а.с.25). Рішенням районного суду від 18 грудня 2020 року, яке залишено без змін постановою суду апеляційної інстанції від 26 травня 2021 року, у задоволенні вимог позивача щодо скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено. Судами встановлено, що звільнення позивача з посади та з роботи у відповідача здійснено у відповідності до діючого законодавства, оскільки за час керівництва підприємством позивачем наявні порушення умов трудового законодавства щодо виплати заробітної плати. Дані обставини керівництва позивача передбачені підставами для його звільнення (а.с.25 - 37). Позивач у період часу з квітня по вересень 2019 року отримав заробітної плати з урахуванням податків та аліментів в розмірі 737 975,04 гривень (а.с.38). Станом на 11 жовтня 2019 року на ДП "Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова" існувала прострочена заборгованість із виплати заробітної плати. В день звільнення позивача він перебував у відрядженні в м. Києві. Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116 КЗпП України). В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ст. 233 КЗпП України). Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Суд вважає наявним та визнаним сторонами, а отже таким, що не підлягає доказуванню факт затримки розрахунку при звільненні позивача з роботи у відповідача. Так, звільнення позивача здійснено 11 жовтня 2019 року, тоді як заборгованість із заробітної плати була йому виплачена лише 5 грудня того ж року. Так само, суд вважає доведеним та ніким не спростованим фактом наявності на підприємстві очолюваним позивачем заборгованості із заробітної плати та не вчасна її виплата. Дані порушення були встановлені в судовому порядку у спорі між тими самим сторонами, а отже також доказуванню у даній справі не підлягають. Саме останні порушенні стали підставами для його звільнення, що відповідало, як умовам контракту так і законодавству України. Разом з тим, ні висновки попереднього судового спору, ні надані відповідачем у даній справі докази не освітлюєть час початку виникнення такої заборгованості та персональної вини позивача у таких діях. Тому суд вважає безпідставними доводи підприємства у тій частині, що заборгованість виникла саме у зв`язку із не професійною діяльністю позивача та такими, які не ґрунтуються на будь-яких доказах і вважаються судом голослівними. Звідси дані доводи суд не може покласти в основу судового рішення, як такі, які засновані на припущеннях. Суд погоджується з доводами позивача у тій частині, що надані самим відповідачем докази свідчать про існування заборгованості на підприємстві і після 11 жовтня 2019 року, що, суд вважає, є підтвердженням відсутності індивідуальної вини позивача у її виникненні. Так само, суд вважає правильною позицію позивача, та, відповідно, хибними доводи відповідача, щодо того, що в день звільнення працівника останній не працював, а отже здійснення виплат має здійснювати на наступний день після пред`явлення ним вимоги про це. Судом встановлено та не спростовувалось сторонами, що в день звільнення позивач перебував у відрядженні, а отже працював і за таких обставин застосування правового механізму у даних правовідносинах передбаченого реченням другим ч. 1 ст. 116 КЗпП України є безпідставним. Розмір заборгованості обрахований позивачем не спростовувався відповідачем і становить 197 424,60 гривень. Щодо строку позовної давності для звернення до суду із даними вимогами. Відповідач просить застосувати до позивача наслідки пропуску строку для звернення до суду із даними вимогами. При цьому, позивач посилається на положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України разом із офіційним тлумаченням положення такої норми закону, що відображено в рішенні Конституційного Суду України викладеному у справі № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року. Суд вважає такі доводи відповідача безпідставними, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України з офіційним тлумачення положенням такої частини статті відображеним у рішенні Конституційного Суду України у справі № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року свідчать про те, що законодавством не обмежується строк звернення до суду із даними вимогами. Тому до позивача не може бути застосовано наслідки пропуску строку позовної давності із даними вимогами. Згадувана відповідачем правова позиція у рішенні ВС від 30 вересня 2020 року у справі № 120/1407/19-а, не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки такі справи містять різні фактичні обставини справи. Разом з тим, навіть якщо в разі визначення ВС правової позиції щодо того, що тримісячний строк для звернення до суду із даними вимогами є присічним, то у позивача він не сплив у зв`язку із завершенням судового спору 26 травня 2021 року з приводу, серед іншого, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу розмір якої впливає на визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а із даними вимогами він звернувся до суду 9 серпня 2021 року тобто менш ніж за три місяці. Строк виплати затриманої заробітної плати 5 грудня 2019 року не можна прив`язувати до початку перебігу такого строку за наявності не вирішеного згадуваного судового спору. За таких обставин суд не вважає строк пропущеним, що позбавляє потреби вирішувати питання про його поновлення, як і застосовувати наслідки пропуску такого. Вимоги про застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності, що згадувались відповідачем. Наведені та встановлені фактичні обставини справи, на переконання суду, не дають підстав для зменшення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Так, судом зазначалось, що винних та індивідуальних дій позивача у виникненні такої заборгованості по заробітній платі підприємства перед його працівниками судом не встановлено. Затримки остаточного розрахунку з позивачем виникла не штучно та за час нового керівництва. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved