Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

03 вересня 2014 року позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк „ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позовній заяві позивач зазначив, що 23 травня 2006 року між [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк" було укладено кредитний договір № б/н, згідно з яким [PERSON] (позичальник) отримала кредит у розмірі 10000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, відповідачка порушила виконання своїх зобов'язань в частині погашення кредиту та сплати процентів відповідно до Умов надання банківських послуг. Оскільки відповідачка добровільно не погасила суму боргу, то позивач звернувся до суду та просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитом в розмірі 8766 грн. 84 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 29 178 грн. 84 коп., штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн. 00 коп., штраф (процентна складова) в розмірі 1897 грн. 27 коп., що загалом складає 40 342 грн. 96 коп., та судові витрати в розмірі 403 грн. 43 коп. В судовому засіданні 29.01.2015 р. представник позивача ПАТ КБ "ПриватБанк" Короташ А.Р. змінив позовні вимоги, зазначивши, що наказом Веселинівського районного суду Миколаївської області від 18.09.2009 року з відповідача на користь позивача стягнено заборгованість за кредитом в сумі 8766,84 грн., заборгованість по процентам в сумі 1587,28 грн., а також штрафи в сумі 1000,76 гривень. А тому з огляду на це просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором по процентам за користування кредитом в розмірі 27 591 грн. 96 коп. та судовий збір в розмірі 403, 43 грн. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала повністю, суду пояснила, що 18.09.2009 року Веселинівським районним судом Миколаївської області було винесено судовий наказ та було стягнено 11 354,88 грн. заборгованості по кредитному договору, яку вона згодна сплатити, але через Відділ Державної виконавчої служби, оскільки вона працює та отримує мінімальну заробітну плату, та одразу не спроможна виплатити дану заборгованість. При цьому вона додала, що вона не згодна сплачувати заборгованість за процентами в розмірі 27591, 56 грн., оскільки вважає, що позивачем ПАТ КБ "ПриватБанк" був пропущений загальний строк позовної давності три роки, тому просить суд відмовити в задоволенні даного позову. Суд, заслухавши пояснення представника позивача Короташа А.Р., відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 23 травня 2006 року між [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк" було укладено кредитний договір № б/н, згідно з яким [PERSON] (позичальник) отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Вона погодилася, що ця заява разом з Умовами про надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Порядок погашення заборгованості визначено в заяві, а саме: щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості (а.с. 10-15). 20.08.2006 р. позивачем збільшено кердитний ліміт відповідачу до 4000,00 грн., 20.03.2007 збільшено кредитний ліміт до 5500,00 грн., а 13.08.2007 р. - до 10 000,00 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача. В період з 05.06.2006 р. по 30.06.2008 р. позивач належним чином виконувала зобов'язання за кредитним договором, порушень не допускала, однак з 30.06.2008 р. по 31.10.2008 року відповідач порушила договірні зобов'язання та вносила щомісячний платіж не в повному об'ємі, внслідок чого виникла прострочена заборгованість. 15.10.2008 р. позивачем було зменшено кредитний ліміт до 8900,00 грн., а 24.01.2009 р. зменшено кредитний ліміт до 8770,00 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача та розрахунком заборгованості. З 31.10.2008 р. відповідач припинила вносити платежі за кредитним договором, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача та розрахунком заборгованості (а.с.5-8). Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором про надання банківських послуг виникла заборгованість в розмірі 11 354 грн. 88 коп., яка складається з заборгованості по простроченому кредиту в розмірі 3494 грн. 46 коп., заборгованості по відсоткам в розмірі 372 грн. 91 коп., заборгованості по простроченим відсоткам в розмірі 1214 грн. 37 коп., позовних претензій в розмірі 1000 грн. 76 коп., яка була стягнена за судовим наказом Веселинівського районного суду Миколаївської області від 18 вересня 2009 року. Даний наказ набрав законної сили 28.09.2009 р. та був переданий на виконання до відділу Державної виконавчої служби Веселинівського районного управління юстиції, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 20.01.2010 р. Однак, постановою державного виконавця від 08.06.2010 р. виконавчий документ був повернутий стягувачеві без виконання в зв'язку з перешкоджанням стягувача вчиненню виконавчих дій, що підтверджується постановою про повернення виконавчого документу стягувачеві. Після винесення судового наказу відповідач не вносила платежі по кредитному договору, а тому станом на 30.05.2014 р. в неї виникла заборгованість за процентами по кредиту в сумі 27591 грн.56 коп. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач виконав свої договірні зобов'язання, надавши відповідачеві кредит, а відповідач порушила свої договірні зобов'язання, що проявилося у внесенні платежів не в повному об'ємі, а після 31.10.2008 р. у припиненні погашення кредиту, а тому з огляду на це суд вважає, що право позивача на отримання коштів та винагороди за користування кредитними коштами було відповідачем порушено, а тому позов є обгрунтованим. Однак на момент звернення банку до суду, а саме: на 03 вересня 2014 року, з позовом про стягнення заборгованості за вказаним договором, трирічний строк, в межах якогог Банк може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, сплинув. Про застосування позовної давності в судовому засіданні заявила відповідач. Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'являти вимогу про виконання зобов'язання. Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. Суд вважає, що твердження представника позивача про те, що п.п.5.12 Правил користування платіжною карткою, затверджених наказом Банку від 20.07.2005 року № С-120, встановлено позовну давність тривалістю 5 років, внаслідок чого з дня подачі заяви банку про видачу судового наказу і до подання позову не закінчився 5-річний строк позовної давності, а тому позов підлягає задоовленню, є необгрунтованим, оскільки це є порушенням вимог статті 259 ЦК України, нормами якої передбачена необхідність укладення у письмовій формі договору про збільшення позовної давності. Однак, такий договір з відповідачем не було укладено. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Знідно з ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Проте, позивач в судовому засіданні заяв та клопотань щодо поважності причин пропущення строку позовної давності не подавав. Також судом не встановлено такі поважні причини. За таких обставин суд дійшов висновку, що дійсно відповідачка [PERSON] неналежно виконувала свої зобов'язання за договором про надання банківських послуг щодо повернення суми кредиту, однак, враховуючи, що з дня подання банком заяви про видачу судового наказу (15.09.2009 р.) та на момент звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором про видачу кредитного ліміту на кредитну картку (03 вересня 2014 р.) сплинув трирічний строк, в межах якого Банк може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, то в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed