Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

У вересні 2016 року до Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області звернувся ПАТ КБ «Приватбанк» із позовом до [PERSON], Публічного акціонерного товариства «Перший Українській Міжнародний Банк» про звільнення майна з під арешту, накладеного 21.04.2011р. підрозділом примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області, на нерухоме майно, належне на праві власності [PERSON], а саме: житловий будинок, загальною 63,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Також просили заборонити органам Державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов'язані з обмеженням ПАТ «КБ «Приватбанк» прав іпотекодержателя щодо житлового будинку,загальною площею 63,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначили, що 19.09.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №МRIPGK04000026 згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 222 393,70 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] був укладений договір іпотеки від 19.09.2006 року, предметом яких є житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві власності. 21.04.2011 р. реєстратором Підрозділом примусового виконання рішень відділу ДВС ГУЮ у Донецькій області було накладено арешт на вищевказане майно, що є предметом іпотеки. Договір іпотеки був укладений 19.09.2006 року, а постанова про арешт майна боржника винесена 21.04.2011 року, тобто пізніше ніж було укладено договір іпотеки. На думку позивача накладення арешту на спірне майно порушує їх права як іпотекодержателя, і не відповідає вимогам законодавства. Ураховуючи викладене, позивач просив задовольнити позов та звільнити з під арешту вказане нерухоме майно. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин, хоча була повідомлена належним чином. Представник відповідача ПАТ «ПУМБ» в судове засідання не з'явився, надіслав заперечення на позов, в яких заперечував проти позовних вимог, посилаючись на відсутність в державному реєстрі іпотек відомостей про державну реєстрацію договору іпотеки від 2006 року. На підставі зазначеного просив відмовити у позові та розгляд справи проводити без участі представника ПАТ «ПУМБ». Представник третьої особи Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з'явився, надіслав пояснення, в яких зазначив, що в їх провадженні перебував виконавчий лист №2-390, виданий Іллічівським районним судом м. Маріуполя, про стягнення солідарно з [PERSON], ТОВ «Гріг», [PERSON] на користь ПАТ «Донгорбанк» суми заборгованості за кредитним договором №18 від 29.04.2008 року. Під час виконання даного виконавчого документу за постановою державного виконавця від 21.04.2011 року було накладено арешт на все майно. На теперішній час зазначене виконавче провадження завершено з підстав п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (повернення виконавчого документу стягувану оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними). Виконавче провадження на теперішній час не перебуває в провадженні виконавчої служби. На підстав зазначеного просив розглянути справу на розсуд суду. Дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, даючи оцінку запереченням третьої особи та доводам позивача, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк», виходячи із наступного. 19 вересня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] укладено кредитний договір МRIPGK04000026, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 19.09.2006 року по 15.09.2016 року включно, у вигляді неповновлюваної кредитної лінії у розмірі 202 000,00 грн., а також у розмірі 20 393,70 грн. У якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 19 вересня 2066 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого є жилий будинок А-1 з усіма надвірними побудовами та спорудами в цілому за адресою: [ADDRESS], загальною площею 63,7 кв.м. і зазначене обтяження зареєстровано в Державному реєстрі іпотек за N 23116107, що підтверджується відповідним витягом №69791188 від 05 жовтня 2016 року. 21.04.2011 року за постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області було накладено арешт на все нерухоме майно боржника, в тому числі на житловий будинок з адресою: [ADDRESS], про що внесений відповідний запис до державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 21.04.2011 року за №11105294. Зазначений арешт на нерухоме майно було накладено за виконавчим провадженням №25864512 в ході примусового виконання виконавчого листа №2-390, виданого Іллічівським районним судом м.Маріуполя Донецької області про стягнення солідарно з [PERSON], ТОВ «Гріг», [PERSON] на користь ПАТ «Донгорбанк» суми заборгованості за кредитним договором №18 від 29.04.2008 року. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 06 травня 2010р. по справі № 2-272/2010 позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - задоволено частково. Вирішено у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МRІРGK04000026 від 19.09.06 р. у розмірі 199 336,92 грн., що складається з заборгованості за кредитом в сумі 175 142,24 грн., заборгованості за відсоткам за користування кредитом в сумі 19658,70 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 2 727 грн., пені в сумі 1808,98 грн. звернути стягнення на будинок [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ЗАТ КБ „ПриватБанк" з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Стягнуто судові витрати по справі у сумі 1920 грн. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 20 липня 2010 року вказане рішення суду першої інстанції змінено лише в частині стягнення судових витрат. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати в розмірі 1920 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Наведеним рішеннями судів встановлені обставини, за яких на користь позивача було звернено стягнення на спірний об'єкт іпотеки та передано цей об'єкт позивачу в управління. Тому на вказаний об'єкт нерухомості розповсюджується право володіння Позивача. Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.08.1976 № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ч. 1. ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями статті 16 Закону України "Про заставу" передбачено, що право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Право застави (іпотеки) у ПАТ КБ «Приватбанк» виникло з 19.09.2006 року, разом з тим арешт на спірне майно був накладений пізніше - 21.04.2011 року. За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" (чинний на момент звернення до суду) заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Згідно з частиною першою статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" (чинний на момент звернення до суду) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України "Про виконавче провадження"). Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку" (частина восьма статті 54 Закону України "Про виконавче провадження"). При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку", за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України "Про іпотеку"). За змістом частини шостої статті 3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України "Про іпотеку" пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Аналогічні висновки містяться в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року та від 19 червня 2013 року, ухвалі колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 11 вересня 2013 року та постанові колегії суддів Вищого господарського суду України від 1 квітня 2013 року. Подібна правова позиція висловлена Верховним судом України в Постанові від 09.04.2014р. по справі №6-13цс14, яка в силу ч.2 статті 214, ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосуванні при розгляді подібних справ всіма судами України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Проте з матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем були не дотримані наведені вимоги закону і проводилося звернення стягнення (накладення арешту) на предмет іпотеки в порядку примусового виконання за виконавчим документом для задоволення вимог стягувача, який не є іпотекодержателем, та у порушення передбаченого частиною восьмою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" (чинний на момент звернення до суду) і частиною шостою статті 3 Закону України "Про іпотеку" пріоритету права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Також при накладені арешту на предмет іпотеки не враховано приписи ст. 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" від 18.11.2003 N 1255-IV, якою визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріусу в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Статтею 23 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" визначено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом (ч. 1). Обтяжувач набуває права вимагати виконання забезпеченої обтяженням вимоги незалежно від настання строку виконання в разі настання однієї з таких обставин, зокрема: 1) якщо інша ніж обтяжувач особа набула права стягнення на предмет обтяження (пункт 1 частини 3 ст. 23). Таким чином, аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що заставодержатель, чиє право або вимога стосовно предмета застави зареєстровані у встановленому порядку має, по-перше, пріоритет над вимогами інших стягувачів, які не є заставодержателями, по-друге, в силу закону набуває права реалізувати своє переважне право (вимогу) у разі, якщо інша ніж обтяжувач особа, яка не є заставодержателем, набула права стягнення на предмет обтяження. Згідно з частиною 1 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" (чинний на момент звернення до суду) звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. При цьому частиною 3 цієї статті визначено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. За умовами пункту 1.1. кредитного договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язався надати [PERSON] кредитні кошти в розмірі 202 000,00 грн., а також у розмірі 20 393,70 грн. Саме ці грошові зобов'язання та їх своєчасне виконання, разом із сплатою відсотків, пені, винагород та інших, передбачених договором платежів, забезпечені за договором іпотеки (п.2 договору іпотеки). При цьому пунктом 11 договору іпотеки визначено, що вартість предмета іпотеки складає 205 874,00 грн. Таким чином, вартість предмета застави не перевищує розміру кредитних зобов'язань боржника перед заставодержателем, що також є обставиною, яка в силу ч. 3 ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження» унеможливлює звернення стягнення на заставлене майно. Крім того, частиною 4 статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на момент звернення до суду) передбачено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Натомість державний виконавець наведеної вимоги закону не виконав та не повідомив заставодержателя - позивача та необхідну йому інформацію. Отже, заставодержатель має переважне право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на заставлене майно, тому накладення арешту на предмет обтяження є перепоною для реалізації банком предмета іпотеки, що є порушенням майнових прав і інтересів банку. Обставин, які передбачені ч. 3 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на момент звернення до суду), судом не встановлено та матеріалами справи не підтверджено. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позичальником [PERSON] кредитні зобов'язання належним чином не виконуються та існує борг на час розгляду справи в розмірі 199 336,92 грн., що також встановлено рішенням суду. За таких обставин справи позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» в частині необхідності звільнення з під арешту майна, яке знаходиться в іпотеці, є законним та підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про заборону органам Державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов'язані з обмеженням прав ПАТ «КБ «Приватбанк» щодо іпотечного житлового будинку, то суд вважає їх необґрунтованими і незаконними та відмовляє в їх задоволені. В даному випадку суд не має достатніх підстав для захисту ще непорушених прав позивача на майбутнє та встановлення широкої заборони органам ДВС вчиняти будь-які дії відносно майна боржника в умовах постійного розвитку та можливих змін правовідносин, що буде суперечити реалізації законним завданням та повноваженням органів ДВС, та порушувати права інших кредиторів (стягувачів). Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, а ним при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 1378,00 грн., то у порядку передбаченому ст. 88 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 689,00 грн. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: partial