Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

Позивачка в жовтні 2014 року звернулася до суду з позовною заявою, яку згодом уточнила, до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без дозволу (згоди) батька В обґрунтування своїх позовних вимог Позивачка зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з Відповідачем, [PERSON], з 15.09.2012р., . Шлюб було розірвано 25.04.2014року на підставі Рішення (заочного) Київського районного суду міста Одеси у справі № 520/2468/14-ц за моїм позовом. Від шлюбу з Відповідачем має сина, [PERSON], [INFO]. (який проживає весь час з нею. Позивачка матеріально утримує та виховує дитину сама, допомоги від Відповідача не отримує. Дитина з моменту свого народження проживає з Позивачкою в хороших умовах, Позивачка характеризуюся як порядна людина і хороша мати. Відповідач, [PERSON], відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення. Водночас, дитина часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі, навіть у зимовий період. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. В судовому засіданні позивачка не з'явилася. Представник [PERSON], діюча за ордером, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не з'явився, хоча про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином у встановленому порядку, поважних причин неявки суду не представив, тим самим позбавив суд можливості вислухати його пояснення та думку по суті. Представник органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації в судове засідання не з'явився, хоча про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Позовні вимоги підтримав. Надав 21.04.2015р. до суду заяву про розгляд справи без своєї участі. Представник Служби у справах дітей в судове засідання не з'явився, хоча про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, проте 21.04.2015р. суду надав заяву про розгляд справи у їх відсутність. Суд, у зв'язку з неявкою відповідача, представників третіх осіб та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача та представників третьої особи, згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у порядку ст.ст. 224-225 ЦПК України, при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з Відповідачем, [PERSON], Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 15.09.2012р., видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1592 від 15.09.2012р. Шлюб було розірвано 25.04.2014року на підставі Рішення (заочного) Київського районного суду міста Одеси у справі № 520/2468/14-ц за моїм позовом. Від шлюбу з Відповідачем має сина, [PERSON], [INFO]. (Свідоцтво про народження серії І-ЖД № 349326 від 29.03.2013р., видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 2823 від 29.03.2013р.) Згідно рішення Київського районного суду м.Одеси від 22.12.2014р.9справа №520/968/14-ц) її позовні вимоги були задоволені судом та стягнуто з [PERSON] аліменти на її користь на утримання неповнолітнього їх сина до його повноліття у розмірі 500 грн. щомісячно.(а.с.52-53). Судом встановлено, що позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон однак, відповідач ігнорує прохання матері своєї дитини, тому це питання в добровільному порядку між ними не врегульовано. Оскільки відповідач, зловживаючи своїми правами, відмовляється від надання згоди на виїзд неповнолітнього сина на відпочинок за межі України, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів [PERSON], тому з метою захисту прав дитини позивачка має право звернутись до суду з позовною заявою про визнання права на тимчасові виїзди за межі території України разом з неповнолітнім сином. Крім того, судом встановлено що вона має намір періодично виїжджати з сином за кордон з метою його оздоровлення та відпочинку і не має можливості кожного разу отримувати дозвіл у відповідача, який відмовляється від надання необхідних дозволів. Також в своїх поясненнях представник позивачки в судовому засіданні вказала, що Позивачка має в Україні постійне місце проживання і роботу (працює старшим викладачем в Одеській національній академії харчових технологій) , та не має наміру виїзду на постійне мешкання разом з дитиною в іншій країні без повідомлення відповідача. Відповідно до норм Конвенції про права дитини, кожна дитина має право на захист зі сторони держави від всіх форм фізичного або психологічного насильства, образи, відсутність піклування або недбайливого ставлення, грубого звернення або експлуатації. Батьки зобовязанні піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також батьки зобовязані поважати дитину. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Обовязок виховувати дитину, ростити дитину найважливіший обовязок матері та батька. Повага до дитини має базуватися на визнанні незаперечної істини: дитина це маленька людина, зі своїм внутрішнім світом, своїми уподобаннями, своїми бажаннями та потребами. Повага до дитини це повага її прав, визначених Конвенцією про права дитини та іншими законодавчими актами. Відповідно до 2 принципу Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитині законом та іншими засобами повинні бути забезпечені спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б йому розвиватися фізично, розумово, морально та духовно. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний духовний і моральний розвиток навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей поважити гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці. Відповідно до статтей 141, 155 Сімейного кодексу України ( далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків, мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини На підставі ст. 8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Як вбачається зі ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 3 Конвенції про права дитини, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності зі ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Згідно з ч. 2 ст. 4 цього ж Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п. 2-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27.01.1995 року №57, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків, здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі й рішення суду. Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затверджено постановою КМ України, від 07.05.2014, № 152 "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», яким згідно п.1. передбачено, що Паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспорт для виїзду за кордон) є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім'я якої він оформлений, за кордоном і дає такій особі право на виїзд з України і в'їзд в Україну. Пунктом 3 зазначено, що Паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років. Враховуючи положення ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за межі України, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визнання за нею права на тимчасові виїзди за межі території України разом з неповнолітнім сином [PERSON], [INFO] строком на один рік. Також суд вважає обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню вимога про стягнення з відповідача судових витрат у розмірі 1743,60 коп. відповідно до норм ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial