Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

28.11.2017 року [PERSON] в особі представника за довіреністю [PERSON] звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Енергодарської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: КП «Енергодарське БТІ» Енергодарської міської ради, про визнання права на приватизацію. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є наймачем житлового приміщення, що розташоване за адресою: Запорізька область, м. Енергодар вул. Центральна, буд. 2, корп.2, кім. 68. В вищеназваній кімнаті позивач зареєстрований та постійно мешкає з 22.04.2005 року. У вказану кімнату, яка була тоді за №68а, він оселився на підставі ордеру на житлове приміщення в гуртожитку № 677, виданого на підставі рішення адміністрації та цехкому ЦТАІ ВП ЗАЕС від 21.03.2005р. До вселення в вищеназвану квартиру він був зареєстрований та фактично мешкав за наступними адресами: 1. З 1992 року та до 18.02.2000 року за адресою: [ADDRESS] Крим. 2. З 17.03.2000 року по 03.03.2005 року був зареєстрований за адресою: [INFO]. 3. З 22.04.2005 року по 29.08.2017 року був зареєстрований за адресою: [INFO], кім. 68а. 4. 29.08.2017 року по теперішній час був зареєстрований за адресою: [INFO], кім. 68. 28.08.2017 року позивач отримав ордер на жиле приміщення № 93 на підставі рішення № 212 виконавчого комітету Енергодарської міської від 17.08.2017 року на приватизацію житла: а саме - кімнати № 68 в будинку № 2, корпус № 2 по вулиці Центральній в місті Енергодар Запорізької області у звязку з передачею гуртожитку у комунальну власність та переномерацією кімнат. У вересні 2017 року він з заявою звернувся до органу приватизації щодо приватизації вище вказаної кімнати, але йому було відмовлено в реалізації права на приватизацію, оскільки він не надав доказів, що підтверджують невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду за попередніми місцями проживання, а саме у період з дитинства по 18.02.2000 року. При цьому, він проживав з народження та до 18.02.2000 року за адресою: [ADDRESS] Крим. Дана квартира була приватизована його батьками 05 січня 2001 року, тобто, в той час, коли він уже мешкав в м. Енергодар. На жаль, політична ситуація, яка виникла на теперішній час в Україні, не надає можливості [PERSON] отримати відповідні довідки про невикористання ним житлових чеків з 1992 року по 18.02.2000 рік, але це є підставою для відновлення порушеного права і забезпечення визначених ст. 47 Конституції України прав у судовому порядку. Позивач вважає, що іншого виходу, ніж звернення до суду для вирішення свого права на приватизацію житла у гуртожитку, у нього не має. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не зявилися, надали заяви про підтримання позовних вимог та розгляд справи за їх відсутністю (а.с.24, 62). Представник відповідача - Виконавчий комітет Енергодарської міської ради Запорізької області повторно в судове засідання на зявився. Будь-які заяви та клопотання від нього не надходили. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору КП «Енергодарське БТІ» Енергодарської міської ради в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи без їх участі (а.с.31). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав: Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлені наступні обставини: [PERSON] народився 21 травня 1977 року в м. Севастополь Крим, що доводиться аркушами паспорту (а.с.6-7). Відповідно до ордеру на житлове приміщення №39 серія 56, виданого виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Севастополь 31 жовтня 1988 року, [PERSON] на склад сімї 4 чоловіка: [PERSON] дружина, [PERSON] син та [PERSON] син, тобто, позивач по справі, отримали квартиру [ADDRESS] (а.с.65). Згідно довідки від 29 січня 2018 року, виданої Державним унітарним підприємством «Єдиний інформаційно-розрахунковий центр» м. Севастополь [PERSON] був вперше зареєстрований за адресою вищезазначеної квартири 11.11.1988 року (а.с.63), в наступному - при отриманні паспорту по досягненню 16 років - з 11.06.1993 року та до 18.02.2000 року, що також доводиться аркушами паспорту (а.с.6-7). Крім того, до матеріалів справи представником позивача за довіреністю [PERSON] додана Виписка з домової книги квартиронаймача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.64), яка також підтверджує фактичне проживання позивача в цей час в цій квартирі. При цьому, суд вважає за необхідність взяти до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125) зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду в такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог норм ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи. Приватизація квартири [ADDRESS], в якій був зареєстрований позивач [PERSON] до 2000 року, відбулась без його участі, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, видане Управлінням майном міста Севастопольської міської адміністрації від 05.01.2001 року (а.с.13). Таким чином, дана обставина свідчить про невикористання позивачем приватизаційних паперів за час проживання в м. Севастополь. З 17.03.2000 року по 03.03.2005 року [PERSON] був зареєстрований та мешкав за адресою: [ADDRESS], з 22.04.2005 року по 29.08.2017 року був зареєстрований за адресою: [INFO], кім. 68а, з 29.08.2017 року по теперішній час позивач зареєстрований за адресою: [INFO], кім. 68, що доводиться довідкою №11383 від 27.09.2017 року, виданою Сектором реєстрації Енергодарської міської ради (а.с.11). В цій же довідці зазначено на те, що [PERSON] прибув у м. Енергодар з м. Севастополь в 2000 році. 21.03.2005 року ВП Запорізька АЕС ДП НАЕК «Енергоатом» було видано ордер №677 [PERSON] на право зайняття жилої кімнати розміром 12 кв.м. в квартирі №68а будинку №2 корпус 2 по вул. Центральній в м. Енергодар (а.с.9). Рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради №53 від 29.02.2016 року «Про затвердження акта прийому-передачі гуртожитку «Славутич 1,2,3» було затверджено акт прийому передачі гуртожитку «Славутич1,2,3» за адресою: м. Енергодар, вул. Центральна,2 (а.с.42). Рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради № 407 від 20.12.2016 року «Про реєстрацію нумерації житлових приміщень у гуртожитку «Славутич 1,2,3» на вул. Центральній, буд.2» кімната 68а в будинку№2 корпус 2 перейменована в житлове приміщення 68а (а.с.43-46). Рішенням Енергодарської міської ради №193 від 24.07.2017 року «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності гуртожитку «Славутич 1,2,3» від ВП Запорізька АЕС ДП НАЕК «Енергоатом» було надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Енергодара від ВП Запорізька АЕС ДП НАЕК «Енергоатом» гуртожитку «Славутич 1,2,3» за адресою: м. Енергодар, вулю Центральна,2 в комплексі з іншим індивідуально визначеним майном та товарно-матеріальними цінностями цього гуртожитку згідно з додатком до цього рішення (а.с.48-50). Рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради №212 від 17.08.2017 року «Про житлові питання» було вирішено видати ордери на жиле приміщення у гуртожитку на вул. Центральній,2 , в тому числі на житлове приміщення кімнату №68, корпус 2, житлова площа 12,9 кв.м., [PERSON], склад сімї 1 особа (а.с.47). Довідкою №11384 від 27.09.2017 року доводиться те, що [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [INFO], кім. 68 (а.с.11, зворотній бік). Відповідно до листа КП «Енергодарське БТІ» Енергодарської міської ради №597/01-25 від 05.12.2017 року «Про приватизацію житлового приміщення у гуртожитку» [PERSON] розяснено право на звернення до суду через неможливість прийняття заяви на приватизацію у звязку з відсутністю довідки з місця проживання в АР Крим (а.с.36). Закон України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" визначає, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. Відповідно до вимог ст.2 Закону до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно до ст. 3 Закону приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир з розрахунку санітарної норми 21 кв. м загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 кв. м на сім'ю. Стаття 8 Закону регламентує, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч.11 ст. 8 Закону визначено, що спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. У відповідності до вказаних положень Закону №2482 громадяни вправі приватизувати займані ними житлові приміщення, в тому числі житлові приміщення у гуртожитках, в будинках державного житлового фонду. До будинків державного житлового фонду належить також житловий фонд місцевих Рад. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам, зокрема житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Приватизація здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Вказані вище положення Закону №500 встановлюють право громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них можуть реалізувати конституційне право на житло, зокрема шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом). Житлова кімната у гуртожитку окреме житлове приміщення у гуртожитку, призначене та придатне для постійного проживання у ньому; житлові приміщення у гуртожитку приміщення гуртожитку (житлові кімнати, житлові блоки (секції), призначені та придатні для постійного проживання у них. Громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Позивач [PERSON] є громадянином України, більше п'яти років проживає у зазначеному гуртожитку, іншого житла у власності або постійному користуванні не має, що доводиться Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.12) та вищезазначеними довідками. Позивач також не використав своє право на безоплатну приватизацію раніше займаного ним житла в м. Енергодар, що доводиться довідкою КП «Енергодарське БТІ» Енергодарської міської ради №01-19/45 від 21.03.2018 року (а.с.68). Згідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на приватизацію в гуртожитку позивача є порушеним з незалежних від нього причин. З метою відновлення порушеного права і забезпечення визначених ст.47 Конституції України та Законами України "Про приватизацію державного житлового фонду" та "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" гарантій реалізації права позивача на приватизацію житлового приміщення в гуртожитку, що є комунальною власністю та зареєстрованого в установленому порядку для проживання цих осіб, слід визнати право позивача на приватизацію цього приміщення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved