Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 17.06.2011 року між ПАТ КБ "Приватбанк та [PERSON], останній отримав кредит в розмірі 20000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Вказує, що відповідач свої зобов'язання щодо погашення кредитної заборгованості не виконав і станом на 14.07.2014 року загальна сума його боргу становить 28402,36 грн.. У зв'язку з цим, просить суд стягнути з відповідача на користь публічного акціонерного товариства КБ "ПриватБанк" вказану заборгованість та судові витрати, пов'язані з розглядом справи. В судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази в справі, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК Україниу разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК Україниякщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею ст. 60 ЦПК Українипередбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Як з'ясовано в судовому засіданні із копії заяви [PERSON] про надання кредиту (а.с. 9), Умов і правил надання банківських послуг (надалі - Правила, а.с. 11-34), 17.06.2011 року [PERSON] підписано анкету-заяву, за умовами якої відповідачу надано можливість отримувати кошти в сумі 20000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Дана заява містить пункт про те, що заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою і тарифами складає договір надання банківських послуг. Проте, як з'ясовано в судовому засіданні з пояснень представників сторін, Умови та правила надання банківських послуг, відповідачем не підписані(а.с.11-34). Згідно ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною(сторонами). У зв'язку з цим, враховуючи висловлену правову позицію у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року у справі №6-16цс15, яка у відповідності до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування судами загальної юрисдикції, оскільки відповідач не підписував Умови та правила надання банківських послуг, а лише заяву про приєднання до них і враховуючи, що позивачем не представлено належних і допустимих доказів, які б вказували, що саме ці Умови розумів відповідач підписуючи заяву позичальника, то в даному випадку їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. При цьому, відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів відповідача при вирішенні такого спору. Крім цього, суд зважає на доводи позивача та його представника, що кошти в сумі 18022,82 грн. [PERSON] не отримував, а вони були зняті невідомою особою 18.07.2013 року через банкомат в м. Донецьку за допомогою послуги "Приват 24" і саме з вказаної дати і суми нараховувалась заборгованість, в той час як його номер телефону був заблокований. Наведене стверджується зверненням відповідача до ПрАТ "МТС Україна"(а.с. ), Луцького РВ УМВС України у Волинській області стосовно шахрайських дій, внаслідок чого його заява прийнята та зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань(а.с. ), а також безпосереднє і особисте подання відповідачем у день зняття коштів до відділення банку в м. Луцьку заяви про це та блокування карткового рахунку, що фізично позбавляло його можливості зняти ці кошти в м. Донецьку. Таким чином, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed