Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Надра" звернулось до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення боргу за договором кредиту № 140/2007-МКК від 15.11.2007 року, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] в розмірі 50 770,67 доларів США на предмет іпотеки: магазин та господарську будівлю за адресою [ADDRESS] Кременецького району Тернопільської області, передану [PERSON] за договором іпотеки 15.11.2007 року, посилаючись на те, що [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав - не здійснив своєчасного погашення заборгованості за договором кредиту. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ "Надра" в якому посилаючись на те, що умови кредитного договору суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», просив визнати кредитний та іпотечний договори недійсними. Представник позивача-відповідача Прийдун П.В. в судове засідання не з»явився, подав заяву про уточнення позовних вимог, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач-позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, його представник [PERSON] повторно не з»явився в судове засідання, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, представник відповідача-позивача [PERSON] повторно надіслав заяву про відкладення розгляду справи, однак повідомлена ним причина неявки є неповажною, тому в порядку ч. 1 ст. 224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» підлягає до задоволення, а зустрічний позов [PERSON] до задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до договору кредитної лінії № 140/2007-МКК від 15.11.2007 року, укладеним ВАТ КБ «Надра» та [PERSON], останній отримав у позивача кредит у розмірі 45 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.11.2014 року. Згідно умов зазначеного договору погашення відповідної частини кредиту повинно здійснюватися позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені кредитним договором та шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на рахунок № [NUMBER]. Нараховані в порядку, передбаченому кредитним договором проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту. Крім того, 15.11.2007 року була укладена Додаткова угода №1 до Договору кредитної лінії № 140/2007-МКК від 15.11.2007 року про надання позичальнику траншу у розмірі 45 000,00 доларів США за умови повернення до 14.11.2014 року у розмірі 14,4 % відсотків річних по терміновому кредиту і 28,8 відсотків по простроченому кредиту. 01.08.2008 року була укладена Додаткова угода №2 до Договору кредитної лінії № 140/2007-МКК від 15.11.2007 року про надання позичальнику траншу у розмірі 2 500,00 доларів США за умови повернення до 20.08.2010 року у розмірі 15,5 % відсотків річних по терміновому кредиту і 31 відсотків по простроченому кредиту. Виконання Позичальником зобов'язань за Договором забезпечується іпотекою нерухомого майна, визначеного в іпотечному договорі від 15.11.2007 року відповідно до якого [PERSON] було передано ВАТ КБ «Надра» в іпотеку нерухоме майно - магазин та господарську будівлю, що в [ADDRESS] Кременецького району Тернопільської області. Договір посвідчено приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу в реєстрі за № 5616, з накладанням заборони відчуження обтяженого іпотекою майна в реєстрі за № 5617. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 205 515 грн. 00 коп.. У порушення норм закону та умов договору [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав - не здійснив своєчасного погашення заборгованості за договором кредиту. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч.2 ст. 1054 та ч.2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення Боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором [PERSON] станом на 22.09.2014 року має заборгованість - 51282.85 дол. США, що еквівалентно 691790 грн. 70 коп., яка складається з наступного: - 34975.69 дол. США, що еквівалентно 471811 грн. 88 коп. - заборгованість за кредитом; - 8367.55 дол. США, що еквівалентно 112875 грн. 81 коп. - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом; - 5879.57 грн., що еквівалентно 79313 грн. 69 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; - 2060 дол. США, що еквівалентно 27789 грн. 32 коп. - штраф за порушення умов кредитного договору (а.с. 77-78). Згідно п.7.1 Іпотечного договору від 15.11.2007 року іпотекодержатель має право вимагати задоволення вимог за рахунок предмету іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов"язання в цілому або в тій чи іншій його частині. Відповідно до положень ст.589 ЦК України, ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ст. 38 цього Закону, яка передбачає право Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. З встановлених судом обставин справи вбачається, що у позивача є всі підстави для звернення стягнення боргу за договором кредиту. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Укладений кредитний договір є двостороннім правочином і укладений він на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. 1-6 ст. 203 ЦК України. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Встановлено, що кредитний договір № 140/2007/МКК від 15.11.2007 р. був підписаний обома сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договорів не висловлювали. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначав, що при укладенні спірного кредитного договору банк встановив умови погашення кредиту у іноземній валюті за допомогою фінансових операцій, котрих не було в переліку дозволених банку операцій з готівковою іноземною валютою відповідно до наявної в момент укладення договору Генеральної ліцензії, банк не мав права видавати валютний кредит та укладати кредитний договір, оскільки на момент його укладання у банку не було індивідуальної ліцензії, яка б дозволяла використовувати відповідачу іноземну валюту, як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за кредитним договорам, а згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом на території України є грошова одиниця гривня, у кредитному договорі відсутні умови щодо видачі кредиту та недійсний пункт щодо погашення кредиту за кредитним договором, а тому кредитний договір неможливо виконувати, перед підписанням кредитного договору банк не повідомив позичальника про обсяг дієздатності кредитодавця, як того вимагає п. п.1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У зв»язку з недійсністю кредитного договору недійсним є також договір іпотеки, який є похідним від кредитного договору і укладений з метою його забезпечення. Суд не погоджується з вказаними доводами, оскільки усі умови кредитного договору викладені в його змісті, підписані і свідчать про згоду [PERSON] на укладення кредитного договору № 140/2007-МКК від 15.11.2007 року на таких умовах. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 цього ж Кодексу, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до банківської ліцензії № 21 від 23.08.2002 року та дозволу № 21-1 від 23.08.2002 року на проведення банківських операцій Відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра» мав право на проведення господарської діяльності з надання банківських послуг по кредитуванню фізичних та юридичних осіб на території України. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. До операцій, які потребують отримання індивідуальної ліцензії згідно підпункту «в», «г» п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» зокрема відносяться операції з: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Відповідно до п.1.5 «Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України» використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Тобто, враховуючи наведене у п.1.5 згаданого Положення для одержання від відповідача кредиту в іноземній валюті та проведення платежів з повернення отриманого кредиту в іноземній валюті позивачу не потрібно було одержувати індивідуальну ліцензію. Відповідно до листа Національного банку України від 7.12.2009 року № 13-210/7871-22612 для здійснення операцій з валютними цінностями, в т.ч. операції з надання кредитів в іноземній валюті, банкам достатньо мати письмовий дозвіл (генеральну ліцензію) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». За таких обставин, суд приходить до висновку, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому підстав для визнання його недійсним не вбачається. Чинні законодавчі акти передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони встановлення грошових зобов'язань в іноземній валюті. Встановлено, що на момент укладення договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Відповідно до ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», що діяв на момент укладання кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Судом не встановлено порушення банком ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», щодо ненадання інформації про умови кредитування, оскільки [PERSON] було відомо про умови кредитування, про що свідчить його особистий підпис на кожній сторінці кредитного договору. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищенаведеного, суд вважає, що при цих обставинах та виходячи з того, що відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним, не вбачається правових підстав для визнання недійсним договору іпотеки. [PERSON] подана заява про застосування наслідків спливу позовної давності, яка до задоволення не підлягає, оскільки ПАТ КБ банк «Надра» позов пред»явлено в межах строків позовної давності.

Outcome: approved