Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу майна гаражу без номеру, загальною площею 29,3 кв. м., що знаходиться у комплексі гаражів за адресою: м. Кам'янське, вул. Енергетиків, укладеного 21 листопада 1985 року, між [PERSON] і [PERSON]; визнати за [PERSON] ([NUMBER], виданий Дніпровським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України у Дніпропетровській області 24.03.2000 року, код [NUMBER]) право власності на гараж без номеру, загальною площею 29,3 кв. м., що знаходиться у комплексі гаражів за адресою: м. Кам'янське, вул. Енергетиків. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що нею, [PERSON], 21 листопада 1985 року був придбаний у [PERSON], гараж без номеру, загальною площею 29,3 м. кв., що знаходиться в комплексі гаражів, за адресою: м. Дніпродзержинськ (Кам'янське), вул. Енергетиків. Правочин був фактично вчинений шляхом передачі відповідачу грошей у розмірі 1 500 радянських рублів, взамін чого він передав їй ключі від гаража та технічний паспорт (план-забудову), виданий міським БТІ від 08.08.1984 р. Вказаний договір був засвідчений Районним відділом комунального господарства Дніпровського виконкому, шляхом надання дозволу № 138 від 21.11.1985 р., на підставі якого вона переоформила вказаний гараж на своє імя. Працівниками БТІ було складено відповідний оціночний акт на її імя за формою № 4 від 22.11.1985 р. 05.08.2016 р. вона звернулася до «Кам'янської міської ради з проханням підтвердити належність їй на праві власності гаражу без номеру загальною площею 29,3 м. кв., що знаходиться в комплексі гаражів за адресою м. Дніпродзержинськ (Кам'янське), вул. Енергетиків. Проте, листом №0-9253 від 05.09.2016 р., їй було повідомлено, що право власності на зазначений гараж не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а наявні в неї документи, згідно законодавства, що діє на сьогоднішній день, не можуть бути підставою для такої реєстрації. Вважає, що між сторонами під час укладення договору, було повне взаєморозуміння, всі умови договору покупцем 6ули виконані, продавець не мав претензії до покупця, сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими, доказами, та відбулося повне виконання договору, що засвідчено дозволом № 138 від 21.11.1985 р., районним відділом комунального господарства Дніпровського виконкому, тобто, договір був укладений відповідно до норм радянського законодавства, що діяли на той час. Таким чином, вона фактично опинилась в ситуації, коли вона є законним власником нерухомого майна, але не може їм розпоряджатися, так як право власності не було зареєстровано відповідно до положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Приймаючи до уваги, що нотаріальна форма договору купівлі-продажу гаража (яка є необхідною на сьогоднішній день) не була дотримана, оскільки не була обов'язковою на момент вчинення правочину, та в звязку з тим, що відповідач в подальшому від нотаріального оформлення ухилився, позивач не має можливості розпоряджатися своїм майном, хоча сторони фактично виконали всі умови договору купівлі-продажу гаражу, вважає що суд має визнати дійсним укладений між сторонами договір купівлі-продажу гаражу та визнати за нею право власності на придбану нерухомість. Також зазначила, що будівництво гаражу здійснювалось у період дії норм Цивільного кодексу Української PCP 1963 року та Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 р., якою не встановлювався обов'язок щодо реєстрації гаражів. Позивач [PERSON] в судове зсідання не зявилась, по час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON], в судове засідання зявився, позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Також надав суду письмові пояснення аналогічні обставинам, викладеним у позові. А також зазначив, що будівництво гаражу здійснювалось у період дії норм Цивільного кодексу Української PCP 1963 року та Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 р., якою не встановлювався обов'язок щодо реєстрації гаражів. Проте, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Так, 05 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок умови прийняття в експлуатацію обєктів будівництва, тобто до 5 червня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків і господарських споруд в експлуатацію при оформленні права власності. Отже, гараж без номеру, загальною площею 29,3 кв. м., що знаходиться у комплексі гаражів за адресою: м. Кам'янське, вул. Енергетиків, був збудований належним чином, що підтверджується технічним паспортом (планом) та оціночним актом від 22.11.1985 року, виданим міським БТІ, тож не потребує введення в експлуатацію. Дозвіл на переоформлення гаражу з однієї особи на іншу видавався органами виконавчої влади виключно внаслідок його відчуження з переходом права власності до іншої особи (від [PERSON] до [PERSON]). Вважає, що цього факту достатньо для отримання громадянином, у тому числі спадкоємцем, безперешкодно, поза вирішенням спору, свідоцтв про право власності та реєстрацію його органом БТІ. Таким чином, вважає, що дозвіл № 138 від 21.11.1985 року, виданий Районним відділом комунального господарства Дніпровського виконкому є офіційним підтвердженням укладеного між позивачем і відповідачем усного договору купівлі-продажу гаражу. щодо присвоєння обєкту нерухомого майна адреси рішенням міської ради обовязковим є документ, що посвідчує право власності заявника, тому без отримання належного судового рішення про визнання права власності на зазначений гараж, [PERSON] не має можливості присвоїти йому адресу. Відповідач [PERSON]. в судове засідання не зявився, позов визнав в повному обсязі, про що надав суду заяву, в якій також зазначив, що 21 листопада 1985 році він продав належний йому на праві власності гараж без номеру, що знаходиться в комплексі гаражів за адресою м. Кам'янське, вул. Енергетиків, [PERSON] за 1 500 радянських рублів. Він отримав грошову суму в повному обсязі і передав позивачу ключі від гаражу та план-забудову, вказане було засвідчено Дозволом районного відділу комунального господарства Дніпровського виконкому №138 від 21.11.85р. Проте, за особистих обставин він ухилився від належного оформлення договору купівлі-продажу (а.с.36). Представник відповідача - Територіальної громади м. Кам'янське, в особі Кам'янської міської ради в судове засідання не зявився, через канцелярію суду надав письмове заперечення проти позову, зазначивши, що Кам'янська міська рада позовну заяву не визнає в повному обсязі та заперечує. Звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази правовстановлюючих документів за позивачем, що підтверджували б права власності на нерухоме майно, а саме - капітальний гараж, розташований по вул. Енергетиків, м. Камянське в комплексі гаражів без номеру. Згодою № 138 виданого районним відділом комунального господарства від 21.11.1985 року було надано право тільки переоформити вищезазначений гараж на імя позивача, але не переоформлення права власності. Факт завершення будівництва встановлюється тільки інспекцією в ході проходження встановленої законодавством процедури прийняття обєкта в експлуатацію, а Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється. На теперішній час у відповідача відсутня документація на прийняття об'єкта в експлуатацію. В свою чергу відповідно до п.6 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 зазначається, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Також зазначили, що відповідно п.8 до вищевказаної Постанови право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст.90 ЗК), землекористувачі (ст.95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ст.1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав. Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених ст.26, 32 Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Із наданої відповіді на звернення [PERSON] випливає що позивачу необхідно підготувати пакет документів для оформлення прав власності на спірне майно. Також відповідно до п.п.2 п.20 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 №1141, з метою проведення державної реєстрації виникнення права власності щодо обєкта нерухомого майна державний реєстратор вносить до запису про нерухоме майно певні відомості: в тому числі і адресу обєкта нерухомого майна. Однак, розташування обєкту нерухомого майна не підтверджена відповідним документом, що не відповідає вимогам, Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Просить в задоволенні позову гр. [PERSON] до Кам'янської міської ради щодо визнання права власності на гараж без номеру, загальною площею 29,3 м.кв., що знаходиться в комплексі гаражів за адресою: м. Кам'янське, вул. Енергетиків, відмовити в повному обсязі. Справу розглянути за відсутності свого представника. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], пояснив, що з 1985 року він був приятелем [PERSON], який був чоловіком позивача, із яким бачився декілька разів щотижня. Також пояснив, що він є власником гаражу № 1 по вул. Енергетиків, навпроти буд. 12. Вказав на те, що знає, що у 1985 році чоловік позивача [PERSON] придбав гараж разом із квартирою за обміном, хто був попереднім власником гаражу він не знає. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], пояснив, що він знайомий з чоловіком позивачки [PERSON] з 1996 року, він також має гараж по вул. Енергетиків, № 467, який оформлений у БТІ. Вислухавши представника позивача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази\~ у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що районним відділом комунального господарства Дніпровського виконкому шляхом видання дозволу № 138 від 21.11.1985 р., дозволено переоформлення на імя [PERSON] капітального гаражу без номеру, розташованого в комплексі гаражів по вул. Енергетиків по пос. ГЕС, належного гр. [PERSON], що підтверджується копією дозволу № 138 від 21.11.1985 р. (а.с.20), оригінал якого оглянуто судом в судовому засіданні. Вищевказане рішення не містить номеру гаражу, що є предметом переоформлення. Згідно наданих матеріалів справи, 22.11.1985 року складено оціночний акт на гараж б/н по вул. Енергнетиків, у м. Кам'янське, виданий міським БТІ (а.с.22). Згідно доводів позовної заяви, а також наданих пояснень представником позивача в судовому засіданні, даний гараж без номеру загальною площею 29,3 м. кв., що знаходиться в комплексі гаражів, за адресою м. Дніпродзержинськ (Кам'янське), вул. Енергетиків був придбаний позивачем [PERSON], 21 листопада 1985 року у відповідача [PERSON]. Договір купівлі-продажу гаражу був укладений між сторонами в усній формі, і нотаріально не посвідчувався. Правочин був фактично вчинений шляхом передачі відповідачу грошей у розмірі 1 500 радянських рублів, взамін чого відповідач передав позивачу ключі від гаражу та технічний паспорт (план-забудову), виданий міським БТІ від 08.08.1984 р. (а.с.21). Відповідно до технічного паспорту, виготовленого ФОП [PERSON] 01.08.2016 року, зазначений гараж б/н, розташований по вул. Енергетиків в м. Кам'янське, загальною площею 29,3 м., побудовано у 1980 році, що підтверджується копією технічного паспорту (а.с.16-17). Відповідно до листа Кам'янської міської ради Дніпропетровської обласної від 05.09.2016 року № О-9253, позивачу було відмовлено в реєстрації права власності на спірний гараж, оскільки адреса розташування обєкту нерухомого майна не підтверджена відповідним документом, що не відповідає вимогам Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також розяснено необхідність надання заявником пакету документів та обовязковість введення в експлуатацію гаражу згідно вимог чинного законодавства (а.с. 27). З матеріалів справи вбачається, що при поаркушному перегляді документів архівного фонду «Виконавчий комітет Дніпровської районної ради народних депутатів» за період з 1985-1986 р.р. відомості про будівництво, прийом в експлуатацію гаража в комплексі гаражів по вул.. Енергетиків [PERSON] відсутні, що підтверджується листом Архівного управління Камянської міської ради від 06.04.2017 р. № 153/02-13 (а.с.56). Наведене свідчить про те, що станом на 21 листопада 1985 року, [PERSON], у встановленому законом порядку, не зареєстрував своє право власності на спірний гараж. Право власності на збудований гараж набувається в порядку, який існував на час його будівництва. На час будівництва гаражу діяв ЦК УРСР 1963 року. Статтею 41 ЦК Української РСР (1963 року) визначено, що\~угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обовязків. Угоди можуть бути односторонніми і дво - або багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 ст. 45 ЦК Української РСР (1963 року) недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено\~в законі. За змістом ст. 48 даного Кодексу\~недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону,\~в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. За договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна належить власнику (ст. ст. 224 ч.1, 225 ч.1 ЦК України у редакції 1963 року). Згідно зі ст. 47 ЦК Української РСР 1963 р. нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі (частина 1 статті) і якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала цю угоду, визнати угоду дійсною і в цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (частина 2 статті). За змістом діючих на час укладення спірного договору розяснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28. 04. 1978 № 3 (зі змінами) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» \~з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори купівлі-продажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах) квартири. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Таким чином, відповідно до ст.\~47 ЦК УРСР 1963 р. суд вправі лише за вимогою сторони, яка виконала цю угоду, та доведеності ухилення другої сторони від нотаріального оформлення договору вирішувати питання про визнання такої угоди дійсною і в цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР 1963 року право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Так, в ході судового розгляду не знайшов свого підтвердження факт оформлення [PERSON] права власності на гараж без номеру, загальною площею 29,3 кв. м., що знаходиться у комплексі гаражів за адресою: м. Кам'янське, вул. Енергетиків, що виключає можливість укладення ним будь-яких угод щодо передачі спірного обєкту нерухомості третій особі, враховуючи позивача. Згідно розяснень, наведених у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України в №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга ст.937 ЦК України, частина третя ст.949 ЦК України). З огляду на вищевикладене, суд відхиляє покази свідків [PERSON] та [PERSON] Крім того, суд критично ставиться до пояснень представника позивача щодо переходу права власності на спірний гараж від [PERSON] до позивача [PERSON] на підставі наданого дозволу, оскільки вказаним рішенням було лише надано дозвіл на переоформлення обєкта нерухомості, перехід права власності повинен відбуватися у встановленому законом порядку і підстав. Тобто рішення виконкому не є тотожним правочину, на підставі якого здійснюється перехід права власності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача [PERSON] в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу майна гаражу без номеру, загальною площею 29,3 кв. м., що знаходиться у комплексі гаражів за адресою: м. Кам'янське, вул. Енергетиків, укладеного 21 листопада 1985 року, між [PERSON] і [PERSON]. За відсутності підстав для визнання за вказаним позовом спірного договору купівлі-продажу гаражу дійсним відповідно відсутні підстави для визнання за позивачем і права власності стосовно цього гаражу, які у даному випадку з підстав заявлених у позові є похідними від вирішення спору щодо визнання цього договору дійсним. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки за встановлених судом обставин визнання відповідачем [PERSON] позову суперечить вимогам закону, судом відмовлено відповідачу у прийнятті визнання ним позову та відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі не відшкодовуються.

Outcome: dismissed