Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

01.10.2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 23.865 грн. 27 коп., а також витрати по сплаті судового збору. При цьому позивач вказує на те, що відповідно до Кредитного договору № б/н від 15.11.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 22,80 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Крім того, відповідач своїм підписом підтвердив згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає собою Договір кредиту, укладений між ним та Банком. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії та інших витрат. Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, Договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Як вказує позивач, ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, надав кредитні кошти у розмірі, встановленому Договором. В свою чергу [PERSON] не виконує свої зобов'язання за кредитним договором, не сплачує кредит та відсотки, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка станом на 31.08.2013 року становить 23.865 грн. 27 коп., а саме: заборгованість за кредитом в сумі 7.759 грн. 78 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 8.633 грн. 41 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом в розмірі 5.859 грн. 45 коп., а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, в розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 1.112 грн. 63 коп. (процентна складова). Посилаючись на викладені обставини, положення ст.ст. 526,527,530,599,1054 ЦК України, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить задовольнити його позовні вимоги. В подальшому представник позивача Скіба С.В. в судове засідання не з'явився. В своїй заяві від 25.03.2014 року просить розглядати справу у його відсутність та підтримує позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 115, 116). Відповідач [PERSON] проти позову заперечує. При цьому, в своїх запереченнях від 09.12.2013 року відповідач вказує на те, що в порушення вимог ст.ст. 1046, 1047, 1054 ЦК України та ч. 2 ст. 59 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, позивачем не надано жодного належного доказу отримання ним спірних коштів, а тому дана обставина у встановленому законом порядку не доведена, як і сам факт укладання договору № б/н від 15.11.2007 року. У цьому випадку, належним доказом отримання грошових коштів може бути виключно розписка, фінансово-бухгалтерська документація про видачу кредиту або інший документ, який посвідчує факт передання грошової суми, а не розрахунок заборгованості здійснений самим позивачем. Також, [PERSON] вважає, що зазначений правочин, укладений між ним та ПАТ КБ 05.04.2006 року у формі підписання заяви на видачу кредитної картки, а також викладений в Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою, Тарифах банку та Пам'ятці клієнта, є недійсним правочином на підставі закону, тобто є нікчемним правочином. При цьому [PERSON] вказує на те, що заборона нечесної підприємницької практики, ознаки такої підприємницької практики та правові наслідки її використання під час вчинення правочинів між юридичними та фізичними особами (споживачами) закріплені у ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначеною статтею Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечесна підприємницька практика забороняється (абз. 1 ч. 1). Цією ж нормою законодавства визначені ознаки, при наявності однієї з яких підприємницька практика є нечесною. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (абз. 2 ч. 1 ст. 19 зазначеного Закону). Недобросовісною конкуренцією є будь-які дії у конкуренції, що суперечать торговим та іншим чесним звичаям у господарській діяльності. Недобросовісною конкуренцією є дії у конкуренції, зокрема визначені главами 2-4 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» (ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції»). Відповідно до ст. 15-1 Глави 3 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб'єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб'єкта господарювання. Інформацією, що вводить в оману, є, зокрема, відомості, які: містять неповні, неточні або неправдиві дані про походження товару, виробника, продавця, спосіб виготовлення, джерела та спосіб придбання, реалізації, кількість, споживчі властивості, якість, комплектність, придатність до застосування, стандарти, характеристики, особливості реалізації товарів, робіт, послуг, ціну і знижки на них, а також про істотні умови договору; містять неповні, неточні або неправдиві дані про фінансовий стан чи господарську діяльність суб'єкта господарювання; приписують повноваження та права, яких не мають, або відносини, в яких не перебувають; містять посилання на обсяги виробництва, придбання, продажу чи поставки товарів, виконання робіт, надання послуг, яких фактично не було на день поширення інформації. Також, підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Частиною 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняються як такі, що вводять в оману: недостовірне повідомлення з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення (п. 4). Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: вживання образливих або загрозливих висловів; використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача (п.п. 2, 3 ч. 4 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Як зазначає відповідач, під час видачі йому платіжної картки для отримання заробітної плати, працівником ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» було повідомлено, що обов'язковою умовою оформлення та видачі платіжної картки для отримання (виплати) заробітної плати є отримання кредитної картки (вона входить в один пакет надання послуг з видачі платіжної картки для отримання заробітної плати), в іншому випадку йому не видадуть РIN-коду до платіжної картки для отримання заробітної плати. При цьому повідомили, що він має для цього підписати наданий працівником банку бланк заяви, і встановлять мінімальний кредитний ліміт на платіжну картку у розмірі 250 грн. та запевнили, що це жодним чином ні до чого не зобов'язує. Таким чином, фінансова послуга з видачі кредитної картки була нав'язана йому ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» з використанням нечесної підприємницької практики останнім, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів шляхом повідомлення того, що оформлення кредитної картки входить в комплекс послуг з оформлення та видачі платіжної картки для отримання заробітної плати та є обов'язковою, та агресивності, яка полягала в тому, що працівник банку добре розумів, що йому (відповідачу) потрібна платіжна картка для отримання заробітної плати і він буде змушений погодитися отримати кредитну картку (підписати фактично кредитного договору не будучу ознайомленим з усіма його умовами), щоб мати заробітну плату. Також, [PERSON] зазначає, що відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, правочин, укладений між ним та ПАТ КБ "ПриватБанк'' 15.11.2007 року у формі підписання заяви на видачу кредитної картки, є нікчемним. При цьому відповідач вказує на те, що згідно зі ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Як вказує відповідач, фінансова послуга по оформленню кредиту була нав'язана в супереч його волі, і підписання Заяви на отримання кредитної картки його внутрішній волі не відповідало. Крім того, [PERSON] вказує на те, що під час підписання зазначеної заяви про видачу кредитної картки жодних інших документів, які є додатком чи доповненням, зокрема, Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Пам'ятка клієнта, які нібито є додатковими умовами кредитного договору, до зазначеної заяви для ознайомлення та підписання йому не надавалося. ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» до своєї позовної заяви, в якості доказів своїх позовних вимог, додано копії Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою. Однак дані документи ним не підписувалися, і як наслідок з викладеними в них умовами кредитного договору він не погоджувався та взагалі не був обізнаний. Тому, відповідач вважає, що додані ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» до своєї позовної заяви Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, Тарифи банку та Пам'ятка клієнта, у відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, не є належними доказами у справі щодо обґрунтування доводів того, що кредитний договір складається із заяви і зазначених Умов, Правил, Тарифів та Пам'ятки (як один єдиний договір). Враховуючи той факт, що він не підписував та не погоджувався з умовами кредитного договору, які викладено в Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою, Тарифах банку та Пам'ятці клієнта, й викладених в них договірних зобов'язань на себе не брав, то в даній частині, як і в цілому, правочин, укладений 15.11.2007 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» у формі підписання заяви на видачу кредитної картки, є нікчемним. Так як з умовами, у тому числі і відповідними обов'язками кредитного договору, які викладені в Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою, Тарифах банку та Пам'ятці клієнта, він не погоджувався, тому і підстав для їх виконання у нього не виникло. На думку [PERSON], факт не ознайомлення його з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку та Пам'яткою клієнта свідчать про умисел позивача щодо не ознайомлення його з істинними умовами оформлення кредитної картки (кредитного договору) та настанням відповідних негативних для нього правових наслідків за користування нею. Посилаючись на викладені обставини, [PERSON] просить суд при вирішенні спору застосувати реституцію відповідно до вимог ст. 216 ЦК України, з урахуванням положень ст. 267 ЦК України щодо ПАТ КБ "ПриватБанк". Крім того, [PERSON] зазначає, що позивачем не було надано жодних належних доказів отримання ним кредиту у розмірі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту. Натомість, не мотивуючи жодним чином та не підтверджуючи жодним належним доказом, позивач зазначає, що заборгованість позичальника за кредитом становить 7.759 грн. 78 коп., і саме виходячи із даної суми тіла кредиту позивачем було нараховано заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 8.633 грн. 41 коп.; заборгованість по комісії за користування кредитом - 5.859 грн. 40 коп., а також штрафи: 500 грн. - фіксована частина штрафу та 1.112 грн. 63 коп. - процентна складова. Як вказує відповідач, при розрахунку заборгованості позивачем не надано жодних доказів та не доведено на підставі допустимих доказів момент виникнення заборгованості за кредитом, строк дії кредитного договору № б/н від 15.11.2007 року і період нарахування процентів, штрафів, інших платежів за кредитним договором. Посилаючись на зазначені обставини, [PERSON] вважає, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню факт того, що Позивач незаконно змінив розмір кредитного ліміту на платіжну картку (тіло кредиту), незаконно нарахував заборгованість по процентам за користування - кредитом у розмірі - 8.633 грн. 41 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом 5.859 грн. 45 коп., штраф (фіксована частина) -500 грн., а також штраф (процентна складова) - 1.112 грн. 63 коп. виходячи з тіла кредиту в розмірі - 7.759 грн. 78 коп. Крім того, відповідач заперечує проти вимог позивача в частині стягнення з нього штрафу у розмірі 500 грн. та 1.112 грн. 63 коп., вказуючи на те, що він не підписував Умови падання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Пам'ятка клієнта та його не було ознайомлено з зазначеними документами, договір № б/н від 15.11.2007 року є нікчемним правочином, а тому положення п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. До того ж, штраф і пеня є різновидом неустойки, тобто одним і тим самим видом юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. Як вказує відповідач, в період з 31.12.2008 року по 31.01.2013 року позивач нараховував пеню зі ставкою 1 (один), а штраф взагалі подвійний, як фіксований, так і процентний. Посилаючись на викладені обставини, [PERSON] просить відмовити в задоволенні вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі (а.с.70-78). Крім того, відповідач [PERSON] 12.11.2013 року звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просить встановити, що кредитний договір № б/н від 15.11.2007 року, який оформлений у вигляді заяви від 15.11.2007 року, укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON], складається лише із заяви від 15.11.2007 року на видачу кредитної картки. Також, позивач за зустрічним позовом просить визнати незаконними дії ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» щодо застосування нечесної підприємницької практики при вчиненні правочину, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] від 15.11.2007 року у формі підписання заяви на видачу кредитної картки. [PERSON] також просить встановити, що умови правочину, укладеного між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» 15.11.2007 року у формі підписання заяви на видачу кредитної картки, в частині договірних зобов'язань, викладених в Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою, Тарифах банку та Пам'ятці клієнта, є недійсними на підставі закону (нікчемними). Крім того, [PERSON] просить встановити, що правочин, укладений між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] 15.11.2007 року у формі підписання заяви на видачу кредитної картки, є недійсним на підставі закону (нікчемним), та просить застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину у відповідності до вимог ст. 216 ЦК України (а.с. 42-48). В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог [PERSON] посилається на обставини, викладені ним у запереченнях на первісний позов ПАТ КБ «ПриватБанк». В подальшому, 25.03.2014 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про застосування до вимог позивача позовної давності, посилаючись на те, що кредитним договір від 15.11.2007 року було укладено строком на 12 місяців, тобто, до 15.11.2008 року. Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, договір підлягає єдиноразовій пролонгації ще на 12 місяців, тобто до 15.11.2009 року. Таким чином, на думку відповідача, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, строк позовної давності по даному договору сплинув 16.11.2012 року, а із даним позовом позивач звернувся лише 01.10.2013 року (а.с. 117-118). 31.01.2014 року представник позивача Скіба С.В. надав до суду заперечення на зустрічну позову заяву, просить відмовити в задоволенні зустрічного позову, посилаючись на те, що кредитний договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено із додержанням вимог чинного законодавства України (а.с. 105-107). В подальшому Скіба С.В. в судове засідання не з'явився. В своїй заяві від 25.03.2014 року просить розглядати справу у його відсутність та підтримує позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 115, 116). Заслухавши пояснення відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд встановив, що за кредитним договором № б/н від 15.11.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 22,80 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 11-12). Крім того, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою становить собою Договір про надання кредиту, про що свідчить підпис [PERSON] на даній заяві (а.с. 12). Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, Договір діє потягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Згідно п. 6.5 Умов надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Відповідно до п. 8.6 Умов надання кредиту, при порушенні Клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених даним договором, більш ніж на 120 днів, Клієнт зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. Як вказує позивач, на час звернення позивача до суду відповідач [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, у зв'язку з чим, у нього виникла заборгованість, яка станом на 31.08.2013 року складає 23.865 грн. 27 коп., і яку позивач просить стягнути з відповідача. Відповідач [PERSON] проти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечує. При цьому звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просить встановити, що кредитний договір № б/н від 15.11.2007 року, який оформлений у вигляді заяви від 15.11.2007 року, укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON], складається лише із заяви від 15.11.2007 року на видачу кредитної картки. Також, позивач за зустрічним позовом просить визнати незаконними дії ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» щодо застосування нечесної підприємницької практики при вчиненні правочину, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] від 15.11.2007 року у формі підписання заяви на видачу кредитної картки. [PERSON] також просить встановити, що умови правочину, укладеного між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» 15.11.2007 року у формі підписання заяви на видачу кредитної картки, в частині договірних зобов'язань, викладених у Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою, Тарифах банку та Пам'ятці клієнта є недійсними на підставі закону (нікчемними); встановити, що правочин, укладений між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] 15.11.2007 року у формі підписання заяви на видачу кредитної картки, є недійсним на підставі закону (нікчемним), та просить застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину у відповідності до вимог ст. 216 ЦК України. Суд вважає вказані вимоги позивача за зустрічним позовом необґрунтованими, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Також, згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підставою для визнання правочину недійсним може бути нечесна підприємницька практика. Згідно пункту 14 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесною підприємницькою практикою банка є підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, зокрема, «Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо послуги. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним… Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Враховуючи доводи [PERSON], наведені у зустрічному позові щодо укладення ним договору та умови Кредитного договору, укладеного між сторонами, суд прийшов до висновку, що при укладенні спірного кредитного договору № б/н від 15.11.2007 року [PERSON] був обізнаний про всі його умови та погодився з ними. Крім того, підписання кредитного договору [PERSON] є доказом отримання позичальником всієї необхідної інформації, передбаченої Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування. Інших доказів того, що на час укладання Кредитного договору існували будь-які обставини, які б примусили його прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах, позивач суду не надав. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що при укладенні Кредитного договору №б/н від 15.11.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» не було здійснено жодних дій, які згідно Закону України «Про захист прав споживачів» можуть кваліфікуватися як «нечесна підприємницька діяльність». При цьому суд вважає, що Банком було дотримано всі вимоги ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Як встановлено судом, [PERSON] при укладенні спірного кредитного договору № б/н від 15.11.2007 року був обізнаний про всі його умови та погодився з ними, в тому числі і з умовами повернення Кредиту, зазначеними в Кредитному договорі. Таким чином, позивач на час підписання оспорюваного ним кредитного договору визнавав його умови розумними та справедливими. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що Кредитний договір № б/н від 15.11.2007 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», укладався сторонами на підставі заяви-анкети [PERSON] При цьому згідно умов вказаного кредитного договору позивач був всесторонньо обізнаний про всі істотні умови даного договору. На момент укладання оспорюваного договору позивач був дієздатним, діяв добровільно, усвідомлюючи значення своїх дій та їх правові наслідки. При таких обставинах, суд вважає, що вищевказаний Кредитний договір укладений сторонами з додержанням вимог, які необхідні для чинності правочину та передбачені ст. 203 ЦК України. Посилання [PERSON] на суперечність умов кредитного договору положенням ст. ст. 638, 654, 1055 ЦК України, суд оцінює критично та не приймає до уваги, оскільки вважає, що договір укладено з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства України. Враховуючи викладені обставини, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним (нікчемним) Кредитного договору № б/н від 15.11.2007 року. Суд також не приймає до уваги заяву [PERSON] про застосування строку позовної давності, передбаченого ч. 3 ст. 267 ЦК України, виходячи з наступного. Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, Договір діє потягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. При цьому, зазначений пункт договору не містить умову про єдиноразову лонгацію, на яку посилається позичальник в своєму клопотанні від 25.03.2014 року. Як встановлено судом, протягом 12 місяців з моменту підписання кредитного договору № б/н від 15.11.2007 року жодна із сторін договору не проінформувала іншу сторону про припинення дії Договору, тому він автоматично лонгується на такий же термін, до повного виконання грошових зобов'язань сторонами договору. В той же час суд вважає необґрунтованими і вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, з наступних підстав. Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином не виконав свої зобов'язання відповідно до умов Кредитного договору № б/н від 15.11.2007 року, який він уклав з позивачем, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість. Однак, належних доказів та підтвердження наявної у позичальника [PERSON] заборгованості за кредитом, позивач суду не надав. При цьому суд критично оцінює наданий позивачем при подачі позову до суду розрахунок заборгованості [PERSON], оскільки зазначений розрахунок суперечить умовам кредитного договору № б/н від 15.11.2007 року. Зокрема, розрахунок не містить інформацію щодо встановлення позичальнику кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 250 грн., з подальшим збільшенням ліміту кредитування. Також, суд не приймає до уваги і наданий представником Банку повторний розрахунок заборгованості за кредитом, оскільки даний розрахунок стосується заборгованості за Кредитним договором № SAMDNS0000017300695 від 20.11.2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], а не кредитного договору № б/н від 15.11.2007 року, на який посилається позивач в своєму позові (а.с. 86-93), Інших доказів на підтвердження позовних вимог позивач суду не надав. При таких обставинах суд не вбачає підстав для задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 15.11.2007 року в розмірі 23.865 грн. 27 коп. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed