Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси надійшла заява представника [PERSON] адвоката Савенко Л.А. про встановлення юридичних фактів, заінтересована особа: Головне управління ДМС в Одеській області, В обгрунтування заявлених вимог та пояснюючи підстави звернення до суду заявниця [PERSON] (після удочеріння [PERSON] ) зазначає, що народилася [INFO] у місті Одеса. З 1 вересня 1981 року по 25 травня 1991 року [PERSON] закінчила повний курс середньої загальноосвітньої школи №90 ім. О.С.Пушкіна з викладанням ряду предметів німецькою мовою м.Одеси. На момент проголошення Незалежності України 24 серпня 1991 року, [PERSON] ( [PERSON] ) була зареєстрована та мешкала на постійному місці проживання за адресою: [ADDRESS] . Але під час переїзду до іншої країни на постійне проживання документи, що могли б підтверджувати факт постійного проживання за відповідною адресою в період з 25 серпня 1974 року по 30 серпня 1991 року були втрачені. У зв`язку з викладеним, представник [PERSON] звернулась до суду з даною заявою, в якій просила встановити факт постійного проживання за адресою: [ADDRESS] в період з 25 серпня 1974 року по 30 серпня 1991 року, встановити факт тотожності особи [PERSON] та [PERSON] , встановити факт постійного проживання [PERSON] на території України. Ухвалою суду від 21 жовтня 2020 року заяву було залишено без руху та надано заявниці строк для усунення недоліків. На виконання даної ухвали суду, представником заявниці було подано до суду уточнену заяву від 03 грудня 2020 року. Представник заінтересованої особи скористався відповідним процесуальним правом та подав до суду відзив на заяву [PERSON] . Згідно з позицією ГУ ДМС України в Одеській області заявницею було порушено процедуру врегулювання спору у досудовому порядку, просив заяву залишити без розгляду оскільки на його думку спір повинен розглядатися в порядку позовного провадження. Представник заявника адвокат Бобрешова С.А. у судовому засіданні, участі не брала, надала до суду заяву в якій вказала, що вимоги, викладені у заяві про встановлення юридичного факту, підтримує в повному обсязі та просить розглядати справу без її участі. Представник заінтересованої особи у судовому засіданні участі не приймав, про дату, час та місце розгляду справи, обов`язкову явку сторін у судове засідання, призначене на 19.04.2021 року був сповіщений у встановленому законом порядку, про що також свідчить трекер з сайту Укрпошти, який був наданий представником заявника. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] у місті Одеса, про що свідчить свідоцтво про народження [NUMBER] , запис за № 2310 від 04 вересня 1974 року, місце реєстрації: Київський відділ РАЦС. Заявниця [PERSON] 17 жовтня 1990 року отримала паспорт громадянина [NUMBER] , виданий Відділом внутрішніх справ Маліновського району. Відповідно до атестату про середню освіту [NUMBER] , виданого 15 червня 1991 року та додатку до атестату про середню освіту [PERSON] з 1 вересня 1981 року по 25 травня 1991 року закінчила повний курс середньої загальноосвітньої школи №90 ім. О.С.Пушкіна з викладанням ряду предметів німецькою мовою м. Одеси. Також, судом досліджено рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16 лютого 2001 року у справі №2-972 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в якому встановлено, що з 1990 року заявниця зареєстрована та проживала за вищевказаною адресою. Згідно з відміткою у закордонному паспорті серія [NUMBER] , виданому 31 січня 1991 року, [PERSON] ( [PERSON] ) виїхала у Німеччину у 1993 році та по теперішний час не мала змоги отримати паспорт громадянина України та здати паспорт СРСР зразка 1974 року. [PERSON] ( [PERSON] ) не мала змоги звернутися до органів Міграційної служби з метою відновлення документів, оскільки з 1993 року постійно проживає на території Федеративної Республіки Німеччина та на теперішній час її постійне місце проживання є Федеративна Республіка Німеччина, особисте подання вищезазначених документів до Державної Міграційної служби є неможливим. Крім того, у зв`язку із карантинними обмеженнями, спричиненими коронавірусним захворюванням COVID-19, до теперішнього часу на території федеративних земель ФРН встановлено особливий режим пересування, що і не дає можливості [PERSON] ( [PERSON] ) особисто подати заяву на відновлення паспорту громадянина України. Зміна прізвища заявниці « [PERSON] » на « [PERSON] » підтверджується рішенням XVI 15/93 від 26 квітня 1993 року Дільничного суду міста Хайльбронна (Німеччина). Аналізуючи відзив Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, суд дійшов висновку, що представник заінтересованої особи по суті не заперечує проти встановлення факту проживання [PERSON] на території України станом на 24.08.1991 року, що і є предметом наданої заяви, проте зазначає на порушення процедури врегулювання спору у досудовому порядку та наявності спору про право. Посилання у відзиві на недотримання заявницею порядку досудового врегулювання спору (звернення з відповідною заявою до органів ДМС України) не заслуговують на увагу, оскільки пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року за №15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Тобто, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду. Надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 13.01.2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії"). Оскільки від встановлення юридичного факту залежить виникнення особистих прав заявника, законом не визначено іншого порядку встановлення юридичного факту постійного проживання [PERSON] ( [PERSON] ) [INFO] на території України з 25 серпня 1974 року по 1993 рік у тому числі станом на 24 серпня 1991 року, таким чином право заявника захищено судом шляхом задоволення заяви. У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 1, пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з частини 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Листом Верховного суду України від 01 січня 2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку частини 2 статті 256 ЦПК України, суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 256 ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду згідно з Постановою від 30 квітня 2020 року у справі №133/2348/17в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Встановлення факту постійного проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року має правове значення, в іншому порядку заявник не може довести вказаного факту, який знайшов підтвердження наявними в матеріалах справи доказами. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини 1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина 2 статті 3 Закону України "Про громадянство України"). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року №1636-XII "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України" і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України "Про громадянство України" особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Отже, на підставі статті 8 Закону України "Про громадянство України" встановлюється набуття громадянства України. Відповідно до підпункту "а" пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року №215/2001, встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону "Про громадянство України", що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт "в" пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду). Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі №22/20494/18 (провадження №61-6498св20). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Беллет проти Франції» ЄПСЛ вказав, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»). Суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Судом встановлено, що встановити іншим, крім судового, шляхом цей факт неможливо. Встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року породжує для заявника юридичні наслідки. Судом також враховано висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2019 року у справі №511/2223/16-ц (провадження №61-25458св18), від 15 січня 2020 року у справі №362/6564/17 (провадження №61-5011св19), від 12 лютого 2020 року у справі №198/552/18 (провадження №61-2419св19), від 24 лютого 2021 року справа №522/20494/18 (провадження №61-6498св20), від 05 листопада 2020 року в справі №521/21665/18 (провадження №61-23379св19), від 05 квітня 2021 року справа №523/14707/19 (провадження №61-16116св20). Оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що вказані доводи, викладені у заяві про встановлення юридичного факту, підтверджують факт проживання [PERSON] ( [PERSON] ) на території України на момент проголошення незалежності України, а тому вбачається наявність достатніх підстав вважати про доведеність факту проживання на території України за адресою: [ADDRESS] в період з 25 серпня 1974 року станом на 24 серпня 1991 року громадянкою [PERSON] . Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про можливість встановлення факту тотожності особи [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення по справі в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved