Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

У грудні 2019 року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 20 жовтня 2014 року у розмірі 16 480 грн. 17 коп. та судових витрат у розмірі 1921 грн. В обґрунтуванні позову посилається на те, що 20 жовтня 2014 року між позивачем та [PERSON] укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до якої позивач надав відповідачу кредит у розмірі 5460 грн. 30 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання за угодою виконав у повному обсязі, надавши [PERSON] кредит у визначеному розмірі. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Станом на 21 листопада 2019 року виникла заборгованість в сумі 16 480 грн. 17 коп., яка складається з 4220 грн. 39 коп. заборгованість за кредитом, 3582 грн. 65 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 8243 грн. 71 коп. заборгованість за пенею, 433 грн. 42 коп. - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. Ухвалою від 15 січня 2020 року вирішено відкрити провадження у справі та розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження, за участю сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву, терміном 15 днів з дня вручення даної ухвали суду. 14 лютого 2020 року представник відповідача, у відповідності до ст.178 ЦПК України подала до суду відзив на позов, в якому не визнає вимоги банку та просить застосувати позовну давністю, відмовити в задоволенні позову повністю. Свою вимогу обґрунтовує тим, що остання операція з погашення заборгованості відповідачем здійснена 01 листопада 2015 року в розмірі 183,59 грн. Відповідно до п.2.2. Генеральної угоди строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 32 дні після настання строку сплати чергової частини - 25 листопада 2015 року в розмірі 273 грн. 23 коп., тобто строк сплив 27 грудня 2015 року. Оскільки, строк виконання основного зобов`язання за вказаним договором було змінено на 27 грудня 2015 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду з даним позовом лише в грудні 2019 року, тобто з порушенням строку позовної давності. Крім того, відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки ( як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік, яка на час звернення з позовом до суду також минула. Крім цього, у відзиві просила витребувати від банку додаткові докази. Ухвалою суду від 18 лютого 2020 року витребувано від позивача докази, а саме виписку по рахунку закріпленого за [PERSON] , на підставі договору б/н від 20 жовтня 2014 року, за період з 20 жовтня 2014 року по 21 листопада 2019 року, із зазначенням номеру кредитної картки та терміном її дії. 16 квітня 2020 року представник позивача, в порядку ст.179 ЦПК України, подав до суду відповідь на відзив, в якому просить задовольнити вимоги банку, обґрунтовуючи тим, що відповідач підписанням Генеральної угоди приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг. Угода разом з Умовами та Тарифами є кредитним договором. Вказаний кредитний договір відповідач не виконував, що призвело до виникнення заборгованості, яку банк просить стягнути повністю. Крім того зазначає, що Генеральна угода діє до повного виконання зобов`язань за даним договором. Строк перевипущеної картки, яку отримала відповідач, встановлений до останнього дня червня 2018 року, а тому позивач звернувся до суду з позовом 08 грудня 2019 року до спливу строку позовної давності. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду повідомлений належним чином. Разом з позовом до суду представником позивача подано клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явилася. Представник відповідача [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій зазначила, що підтримує викладену у відзиві на позовну заяву позицію. Розгляд справи просить провести без її участі та відповідача. Дослідивши всі надані сторонами докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 22 квітня 2008 року складеної від імені [PERSON] , [INFO] , вбачається, що остання виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку «Універсальна» з кредитним лімітом 800 грн., та отримала картку з номером [NUMBER] (кредитний договір №SAMDN51000021248624). (а.с.10) 20 жовтня 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт. Відповідно до якої, з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору №SAMDN51000021248624 від 22.04.2008 року, [PERSON] надано банком терміновий кредит в сумі 5460 грн. 30 коп., на строк 24 місяці, з 20 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2016 року. Банком при підписанні договору реструктуризацію було зменшено розмір заборгованості, а саме процентів на 124,06 грн., комісії на 51,94 грн. та штраф на 335,78 грн. Загальна сума заборгованості після підписання вказаного договору складала 5890,30 грн., з урахування першого внеску у розмірі 430 грн. Відповідно до п.2.1 даної угоди, [PERSON] зобов`язалася вносити щомісячно, починаючи з 01 по 25 число кожного місяця, платіж в сумі 273 грн. 23 коп. (а.с.11) Відповідно до розрахунку заборгованості за договором б/н від 20 жовтня 2014 року, станом на 21 листопада 2019 року у [PERSON] перед банком виникла заборгованість в сумі 16480 грн. 17 коп., яка складається з 4220 грн. 39 коп. - заборгованість за кредитом, 3582 грн. 65 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 8243 грн. 71 коп. - заборгованість за пенею, 433 грн. 42 коп. - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. (а.с.8-9) Згідно наданого суду Витягу з Умов і правил надання банківських послуг, підпису [PERSON] , який би підтверджував ознайомлення з ними, останній не містить. (а.с.12-35) Згідно довідки АТ КБ "Приватбанк" від 30.03.2020 року №30.1.0.0/2-20191211/172, [PERSON] згідно Генеральної угоди від 20 жовтня 2014 року отримала картку № [NUMBER] , зі строком дії картки до останнього дня червня 2018 року. (а.с.121) З виписки по картці № [NUMBER] видно, що [PERSON] 20 жовтня 2014 року отримала кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на суму 5460 грн. 30 коп. 25 листопада 2014 року було поповнено картку на суму 280 грн., 25 грудня 2014 року на суму 280 грн., 24 лютого 2015 року на суму 298 грн., 02 березня 2015 року на суму 398 грн., 03 квітня 2015 року на суму 498 грн., 23 квітня 2015 року на суму 98 грн., 08 липня 2015 року на суму 103,63 грн., 05 жовтня 2015 року на суму 198 грн., 23 жовтня на суму 218 грн. та 01 листопада 2015 року на суму 183,59 грн. (автоматичне погашення простроченої заборгованості з картки). (а.с.122-123, 133-134) Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Як передбачено частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі статтею 1049 Цивільного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Так, судом встановлено, що [PERSON] згідно Генеральної угоди від 20 жовтня 2014 року отримала картку № [NUMBER] , зі строком дії картки до останнього дня червня 2018 року, що підтверджується довідкою Приватбанку від 30.03.2020 року №30.1.0.0/2-20191211/172. Користуючись кредитними коштами [PERSON] періодично сплачувала заборгованість за наданим кредитом, остання операція з погашення заборгованості за Генеральною угодою [PERSON] здійснена 01 листопада 2015 року в розмірі 183 грн. 59 коп. Отже, доводи представника відповідача про початок перебігу позовної давності з 27 грудня 2015 року, оскільки відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 32 дні після настання строку сплати чергової частини - 25 листопада 2015 року в розмірі 273 грн. 23 коп., є помилковим. Картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки, а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16, та Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 61-727св18 та від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18. Як зазначалося вище, строк дії виданої [PERSON] картки, згідно Генеральної угоди від 20 жовтня 2014 року, встановлений до останнього дня червня 2018 року. Крім того, як зазначено у п.1.1.3 Генеральної угоди від 20 жовтня 2014 року, датою погашення заборгованості за договором встановлено 31 жовтня 2016 року. З огляду на викладене та з урахуванням наведених обставин і факту пред`явлення банком позову 11 грудня 2019 року, тобто в межах позовної давності (після закінчення строку дії картки - червень 2018 року), посилання представника відповідача про пропуск банком позовної давності суперечить положенням статті 256, частин першої та п`ятої статті 261, частини четвертої статті 267 ЦК України. Враховуючи наведене та те, що зобов`язання за кредитним договором виконано не було, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованості за кредитом (тіло кредиту) у розмірі 4220 грн. 39 коп. Відповідно до п. 2.1 Генеральної угоди від 20 жовтня 2014 року позичальник зобов`язувався повернути суму кредиту та відсотки у розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, що за рік складає 18 % (1,5 % х 12 міс.). Як вбачається із розрахунку заборгованості, сума відсотків розрахована виходячи з 18 %, що не суперечить п. 2.1 укладеної між сторонами угоди, а тому суд погоджується з таким розрахунком, який стороною відповідача не спростований. Таким чином, заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 3582 грн. 62 коп. також підлягає стягненню з відповідача. До вимоги про стягнення штрафу у розмірі 433 грн. 42 коп., який позивач просить стягнути відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди, строк позовної давності, встановлений в один рік, сплив 27 грудня 2016 року. АТ КБ "ПриватБанк", пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) та заборгованості по процентам за користування кредитом, стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором б/н від 20 жовтня 2014 року, посилався на Витяг з "Тарифів Банку" та на Витяг з "Умов та правил надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою". При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги та Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені), та саме у зазначеному в доданих банком до позовної заяви документах розмірах і порядку нарахування. Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року вказала, що "Анкета-заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами банку" не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору, оскільки вважає, що до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом (11 грудня 2019 року), тобто, дійсно, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві та у генеральній угоді домовленості сторін про нарахування пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Генеральній угоді, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Окрім цього, посилання позивача на те, що неустойка (пеня) нараховувалася відповідачеві згідно Наказу СП-2014-6951966 від 30 вересня 2014 року, яким внесено зміни до умов договору, а саме що з 01 жовтня 2014 року у разі виникнення прострочених зобов`язань за договором реструктуризації Банком нараховується пеня, розмір якої складає 4 % від суми заборгованості за кредитом, суд вважає необґрунтованими, оскільки посилання на ці умови також прямо не передбачені у Генеральній угоді, яка була підписана нею 20 жовтня 2014 року, тобто після затвердження вищезазначеного Наказу. За таких обставин вимога в частині стягнення заборгованості по пені у розмірі 8243 грн. 71 коп. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Враховуючи викладені обставини, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 7803 грн. 04 коп., що складає заборгованість за тілом кредиту - 4220 грн. 39 коп. та заборгованість по відсотками за користування кредитом - 3582 грн. 65 коп. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати підлягають частковому задоволенню, відповідно до задоволеної частини позову лише в сумі 909 грн. 56 коп.

Outcome: partial