Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування завданої матеріальної шкоди за пошкодження його квартири відповідачем та визнання недійсною довіреності, виданої відповідачем на ім'я [PERSON], на підставі якої представник приймала участь і в даній справі. Ухвалою суду від 19.01.2015 року вимоги позивача було роз'єднано, у провадженні суду залишились вимоги про визнання недійсною довіреності, яку посвідчила приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в оспорюваній довіреності зазначено місце реєстрації та проживання відповідача - [ADDRESS], однак відповідач на час оформлення довіреності у квартирі не проживав та втратив право користування нею згідно з Рішенням суду від 30.11.2012 року. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, вважав за можливе розглядати справу за відсутності інших учасників. Відповідач, його представник та третя особа у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, з клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертались, у попередніх засіданнях заперечували проти таких вимог позивача, довіреність вважали законною, третя особа своєї думки щодо заявлених вимог не висловила. За таких обставин, підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.169 ЦПК України, відсутні. Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача, його представника та третьої особи, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як передбачено ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950р., ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року, передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до положень ст.ст.11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вбачається з матеріалів справи, 19.06.2013 року відповідач у справі [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником з питань захисту його інтересів та ведення його справ у будь-яких установах, організаціях, про що була посвідчена довіреність строком на три роки приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.27, 28). У зазначеній довіреності вказано місце реєстрації та проживання відповідача - [ADDRESS]. Разом з тим, Рішеннями Суворовського районного суду міста Одеси від 23.03.2012 року та від 30.11.2012 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено, [PERSON] із зазначеної квартири виселено та знято з реєстраційного обліку, що стороною відповідача не заперечувалось. Таким чином, на момент посвідчення довіреності відповідач втратив право користування вказаною квартирою, залишаючись при цьому зареєстрованим у ній у відповідності до паспортних даних. Щодо визнання недійсною нотаріально посвідченої довіреності із зазначених позивачем підстав невідповідності паспортних даних фактичним обставинам втрати права користування квартирою, виселення та зняття з реєстраційного обліку за рішенням суду, суд виходить з наступного. Представництво є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає, зокрема, на підставі договору (ст.237 ЦК України). Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (ст.244 ЦК України). Довіреність є документом, що підтверджує особу і повноваження представника на право вчиняти правочин з третіми особами від імені та в інтересах довірителя. Довіреність - односторонній правочин, в якому висловлено волю однієї особи (довірителя). Згода представника на видачу довіреності не потрібна, однак він має право відмовитись від виконання дій, на які його уповноважує доручення. Отже, відповідно до ст.ст. 237, 244, 245 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. За своїм юридичним змістом договір доручення є договором про представництво, оскільки повірений зобов'язується діяти від імені довірителя. Відповідно до наказу Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" - тексти договорів, заповітів, довіреностей, свідоцтв, актів …., заяв, на яких нотаріусом засвідчується справжність підпису, за винятком заяв у електронній формі заяв та примірників документів, що залишаються у справах нотаріуса, а також дублікатів нотаріальних документів, викладаються на спеціальних бланках нотаріальних документів з лицьового та зворотного боку цих бланків. У разі якщо документ викладено на спеціальному бланку нотаріальних документів, на примірнику документа, що залишається у справах нотаріуса, нотаріус після посвідчувального напису у правому нижньому куті аркуша зазначає серію та номери використаних на нотаріальну дію спеціальних бланків нотаріальних документів. Перед підписанням документа нотаріус зобов'язаний забезпечити ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників). При вчиненні нотаріальних дій, що потребують прикладення власноручного підпису осіб, нотаріус перевіряє справжність підпису цих осіб шляхом здійснення ними підпису у його присутності. Встановлення їх особи здійснюється за документами, визначеними Законом України "Про нотаріат", при цьому стаття 43 зазначеного Закону визначає, що встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів. \Частина третя статті 43 із змінами, внесеними згідно із Законом N5492-VI (5492-17) від 20.11.2012\ Таким чином, при нотаріальному посвідченні довіреності не вимагається надання нотаріусу, крім документів, необхідних для встановлення особи, будь-яких інших даних чи доказів, у тому числі й щодо місця реєстрації, фактичного проживання тощо, тому втрата права користування відповідачем квартирою, яка зазначена у довіреності як місце реєстрації і проживання довірителя, не має жодного значення для встановлення особи та її волевиявлення. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: dismissed