Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

В січні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Шахтоуправління "Покровське" (далі ПАТ "Шахтоуправління "Покровське") про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, трудовим каліцтвом та їх наслідками. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що шкідливі та небезпечні умови праці на підприємстві призвели до виникнення у нього професійних захворювань хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, легенева недостатність І-ІІ ступенів; хронічна попереково-крижова радикулопатія зліва в стадії неповної ремісії з помірним статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом; хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з початковими явищами зниження слуху І ступеню. Згідно висновку МСЕК від 2 грудня 2014 року йому було встановлено 60% втрати професійної працездатності за сукупністю трьох професійних захворювань на строк з 2 грудня 2014 року по 2 грудня 2016 року, встановлено 3 групу інвалідності з 2 грудня 2014 року по 1 січня 2017 року. Оскільки втрата працездатності спричинила йому фізичні та моральні страждання, призвела до порушення нормальних соціальних зв'язків, необхідності додавання додаткових зусиль для організації життя, необхідності постійно лікуватися, йому заподіяна моральна шкода, яку позивач просить відшкодувати йому за рахунок відповідача шляхом стягнення одноразової грошової компенсації в розмірі 50000 грн. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явились, надали заяви, в яких підтримали позовні вимоги, просили справу розглянути за їх відсутності. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву, в якій позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення проти позову, просила справу розглянути за її відсутності. В письмових запереченнях проти позову представник відповідача посилається на те, що єдиною правовою підставою для компенсації особі, що перебуває у трудових відносинах, моральної шкоди у разі отримання нею виробничої травми чи професійного захворювання за рахунок роботодавця на теперішній час є ст.2731 КзпП України, якою передбачено, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Єдиним законодавчим актом України, що регулював питання компенсації моральної шкоди, був Закон України Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, змінами до якого, внесеними Законом України Про внесення змін до Закону України Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, виплату моральної шкоди було виключено з переліку страхових виплат, що проводиться Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань потерпілим від нещасних випадків чи професійних захворювань. Таким чином, фактично на теперішній час, за думкою представника відповідача, в Україні відсутній законодавчий акт, що регулює порядок та розміри відшкодування шкоди, а, отже, визначений на законодавчому рівні механізм компенсації моральної шкоди, пов'язаної з трудовими відносинами. Факт наявності моральної шкоди визначається МСЕК згідно Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіям ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженому наказом Міністерства охорони здоров'я від 22.11.1995р. № 12, на основі висновків медичних закладів, в тому числі висновків-психіатра, про перенесений стрес чи депресію потерпілим на виробництві. При встановленні факту моральної шкоди МСЕК враховує як характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я, так і залишкову працездатність потерпілого. В п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995р. № 4 зазначено, що в позовній заяві має бути зазначено, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами підтверджується моральна шкода. Позивач не надав ані обґрунтований розрахунок моральної шкоди, ані медичних документів, які б підтверджували перенесення позивачем стресових, агресивних чи інших негативних проявів стану його здоров'я. Відсутність звернень позивача до лікаря-психіатра говорить про те, що психічний стан його здоров'я не має відхилень від норми і не потребує психічної корекції лікаря. На думку відповідача при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд повинен відповідно до вимог п.3 ст.23 ЦК України врахувати вимоги розумності та справедливості. На підставі наведеного, представник позивача просить в задоволені позовних вимог відмовити повністю. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. Позивач працював в ПАТ "Шахтоуправління "Покровське" в якості гірничого робочого очисного вибою 5 розряду, підземного з повним робочим днем в шахті, гірничого робочого очисного забою 5 розряду з повним робочим днем в шахті, звільнений з роботи в звязку з невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоровя згідно п. 2 ст.40 КЗпП України. Згідно медичного висновку центральної лікарсько-експертної комісії спеціалізованого лікувально-профілактичного закладу про наявність (відсутність) професійного захворювання Державної установи «Інститут медицини праці національної академії медичних наук України» Клініка професійних захворювань № 35/1238 від 14.10.2014р. позивачу вперше встановлено професійні захворювання хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, легенева недостатність І-ІІ ступенів; хронічна попереково-крижова радикулопатія зліва в стадії неповної ремісії з помірним статико- динамічними порушеннями та больовим синдромом; хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з початковими явищами зниження слуху І ступеню. Як зазначене в акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 24 листопада 2014 року, затвердженого головним державним санітарним лікарем міста Красноармійська, Димитрова, Красноармійського району 24 листопада 2014 року [PERSON], професійне захворювання у позивача виникло у зв'язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах праці, обумовленими впливом промислового фактора пил, важкість праці, виробничий шум. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Правовідносини сторін регулюються статтею 273-1 КЗпП України, за якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Згідно з роз'ясненнями, даними в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, відповідно до ст.273-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 указаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. Судом установлено, що позивач працював у ДП ВК "Краснолиманська", яке створене для підземного видобутку вугілля, і умови праці під землею є небезпечними та шкідливими. Втрата професійної працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва, отже роботодавець не забезпечив створення нешкідливих не небезпечних умов праці. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Факт спричинення моральної шкоди позивачу, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав і зазнає у зв'язку з ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, неможливість його відновлення, порушенні нормальних життєвих зв'язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням умов праці, у судовому засіданні доведений дослідженими письмовими доказами по справі: копіями трудової книжки, акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, витягами з медичної карти стаціонарного хворого, медичного висновку про встановлення професійних захворювань, довідок МСЕК. Відповідно до Закону України „Про внесення змін до Закону України „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку н виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності від 23 лютого 2007 року № 717, що набрав чинності 20 березня 2007 року, частина 3 статті 37 Закону України „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату професійної працездатності, яка передбачала обовязок Фонду відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, виключена, у звязку з чим ствердження відповідача про те, що обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійних захворювань та їх наслідками, покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, не заслуговує на увагу. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27 січня 2004 року за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. Позивачу висновком МСЕК встановлена стійка втрата професійної працездатності, отже ствердження відповідача про необхідність встановлення факту заподіяння позивачу моральної шкоди висновком МСЕК є безпідставним. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров'я, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках, потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, вік позивача. З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду в 18000 грн. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати, що складаються з судового збору, так як позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від їх сплати. Судові витрати відповідно до положень ч.1 ст.79 ЦПК України складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Частиною першою статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. В матеріалах цивільної справи містяться документи, що підтверджують надання позивачу правової допомоги адвокатом [PERSON] при розгляді справи судом (договору про надання юридичної допомоги від 27 січня 2016 року, а також довідка від 29 січня 2016 року що позивачу надана правова допомога на суму 1000 грн. на підставі договору.) Згідно п.2.1 договору-доручення від 27 січня 2016 року, укладеного між адвокатом [PERSON] та [PERSON], Виконавець надає Клієнту такі послуги: надання допомоги з питань підготовки документів та представництво інтересів позивача у справі про відшкодування моральної шкоди, а також підготовка в разі необхідності апеляційної скарги до суду та представництво інтересів у суді апеляційної інстанції. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» затверджено Граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. У зв'язку з тим, що представник позивача не брав участь в судовому засіданні, надав заяву про розгляд справи без його участі, а надані суду документи про надання правової допомоги на містять в собі розшифровки суми гонорару, яку позивач сплатив за надання йому правової допомоги, підстав для стягнення витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги фахівця в галузі права, з відповідача на користь позивача відсутні. Відповідно до ст.23 ЦК України, ст. ст.153, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial