Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

На адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від [PERSON] надійшла позовна заява до Нікопольського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби південно-східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) про зняття арешту на нерухоме майно. В обґрунтування своїх вимог позивач по справі посилається на те, що 08.04.2020 року вона звернулася до приватного нотаріуса Апалькова Є.В. з метою оформлення спадщини, яку її неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , отримав після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Приватний нотаріус зареєстрував справу в спадковому реєстрі, про що надав витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі № 65746221, але оформити спадщину належним чином не має можливості, в зв`язку з наявністю арешту 12/133 частини домоволодіння [ADDRESS] . [PERSON] належало 33 /133 частини домоволодіння [ADDRESS] . 21/133 частина домоволодіння [ADDRESS] , належить спадкодавцю на підстави договору дарування частини домоволодіння СВР № 499187 від 27.12.2004 року. 12/133 частин домоволодіння [ADDRESS] , належали спадкодавцю на підстави договору купівлі - продажу частини домоволодіння АВА № 074483 від 29.05.1999 року. Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області по справі № 2-3175/05 про поділ сумісного майна подружжя в якості забезпечення позову наклав арешт на спадкове майно, а саме: на 12/133 частини домоволодіння [ADDRESS] . В ході судового провадженні була підписана мирова угода. Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Поліщук Р.А. виніс ухвалу від 07 червня 2005 року про затвердження мирової угоди, в якій вказано, що сторони не мають претензій одна до одної з приводу вказаного позову та відпадає необхідність у накладенні арешту на майно. Вона звернулася до відповідача з приводу зняття арешту, але отримала відмову, тому змушена звернутися до суду за захистом прав свого сина. Відповідно до ст.39 ЦПК України, права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді, відповідно, їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Її сину [PERSON] 14 років, він є неповнолітнім, тому вона представляє його інтереси. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частин 1,2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст.1218, 1268 ч.5 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Положенням ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 26 Закону України «Виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону. Виконавче провадження не відкривалося, а відповідач відмовився скасувати арешт. Наявна в матеріалах справи ухвала суду, якою підтверджується відсутність боргу та той факт, що відпала необхідність в накладені арешту, свідчить про те. що порушено право її сина на спадок. Спадкоємець не має можливості оформити спадщину та зареєструвати майно у зв`язку з наявністю арештів. Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. За таких обставин вимушена звернутись до суду. В судове засідання сторони по справі не прибули, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позивач позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити (а.с.23, 27), представник відповідача проти задоволення вимог не заперечував, просив суд винести рішення на власний розсуд (а.с.22, 26). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Відповідно до ст.11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Згідно зі ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Відповідно до ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 08.04.2020 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Апалькова Є.В. з метою оформлення спадщини, яку її неповнолітній син [PERSON] , [INFO] (а.с.5), отримав після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.6). Приватний нотаріус зареєстрував справу в спадковому реєстрі, про що надав витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі № 65746221 (а.с.7), але оформити спадщину належним чином не має можливості, в зв`язку з наявністю арешту 12/133 частини домоволодіння [ADDRESS] . [PERSON] належало 33 /133 частини домоволодіння [ADDRESS] . 21/133 частина домоволодіння [ADDRESS] , належить спадкодавцю на підстави договору дарування частини домоволодіння СВР № 499187 від 27.12.2004 року (а.с.10-12). 12/133 частин домоволодіння [ADDRESS] , належали спадкодавцю на підставі договору купівлі - продажу частини домоволодіння АВА № 074483 від 29.05.1999 року (а.с.13-14). Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області по справі № 2-3175/05 про поділ сумісного майна подружжя в якості забезпечення позову наклав арешт на спадкове майно, а саме: на 12/133 частини домоволодіння [ADDRESS] . В ході судового провадження була підписана мирова угода. Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Поліщук Р.А. виніс ухвалу від 07 червня 2005 року про затвердження мирової угоди, в якій вказано, що сторони не мають претензій одна до одної з приводу вказаного позову та відпадає необхідність у накладенні арешту на майно (а.с.8-9). Позивачка звернулася до відповідача з приводу зняття арешту, але отримала відмову. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону, підлягають примусовому виконанню (ст.1 Закону України «Про виконавче провадження»). Вимогами ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.124 Конституції України та ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян. 1,7 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", ч.1 ст.5 ЗУ "Про виконавче провадження", примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених ЗУ "Про виконавче провадження" випадках - на приватних Відповідно до п.18 Постанови Пленуму ВВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб`єкта оскарження, і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. При цьому, визнаючи доводи скарги необґрунтованими і відмовляючи в її задоволенні, суд має зазначити в ухвалі, у зв`язку з чим і на підставі яких саме норм закону він дійшов такого висновку. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовної заяви в повному обсязі.

Outcome: approved