Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

У жовтні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, у якому просило виселити відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] разом з іншими особами, які зареєстровані або проживають у житловому будинку за адресою Закарпатська область, Воловецький район, с. Гукливий, будинок 10. Позов мотивовано тим, що 21 лютого 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № MKW0GK00000016. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 22 лютого 2006 року сторони уклали договір іпотеки, згідно з умовами якого [PERSON] передав в іпотеку житловий будинок загальною площею 59.80 кв.м. в [ADDRESS], який належав йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Позивач вказував, що рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 19 січня 2010 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - зазначений житловий будинок, який належить відповідачу [PERSON], шляхом продажу предмета іпотеки. Посилаючись на те, що банк направив на адресу відповідачів письмові вимоги щодо звільнення житлового приміщення в добровільному порядку, які відповідачі не виконали, позивач просив виселити останніх зі спірної квартири. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав заяву у якій просив відмовити в позові, оскільки іншого житла у нього та його сім'ї немає, справу розглянути на підставі матеріалів справи без його участі. Залучений до справи як третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування Воловецької районної державної адміністрації подав клопотання, в якому просив розглянути справу без участі його представника. Одночасно в клопотанні зазначено, що орган опіки та піклування не надає згоди на виселення неповнолітніх, оскільки ним не надавалася згода на укладення договору іпотеки (а.с.186). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися без поважних причин, не повідомивши суд про причини неявки. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником житлового будинку в [ADDRESS], загальною площею 59,80 кв. м, житловою площею 36,40 кв. м, яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Воловецької державної нотаріальної контори 17 січня 2006 року, право власності зареєстровано 20.01.2006 року за № [NUMBER] (а.с.64, 172, 182). На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № MKW0GK00000016, укладеним 21 лютого 2006 року ЗАТ КБ «ПриватБанк»" та [PERSON] на суму 59 000 гривень на купівлю житла та 5 900 гривень на сплату страхових платежів, останній 22 лютого 2006 року уклав з банком договір іпотеки, відповідно до якого передав в іпотеку належний йому на праві власності житловий будинок (а.с.63-64, 182). Згідно з довідками Гукливської сільської ради Воловецького району від 14.11.2014 року № 1272, № 1274 та № 1334 від 28.11.2014 року в житловому будинку, який є предметом іпотеки, проживали й були зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та їхні неповнолітні діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.73, 74, 75). З довідки № 1274 від 14.11.2014 року вбачається, що відповідач [PERSON] народився, зареєстрований і постійно проживає в житловому будинку, що є предметом іпотеки (а.с.75). З довідки № 148 від 27.01.2016 року вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS], а згідно з довідкою № 147 від 27.01.2016 року в цьому будинку зареєстровані також [PERSON], його дружина [PERSON] та дочка [PERSON], [INFO]. Обставини реєстрації відповідачів у житловому будинку, що є предметом іпотеки підтверджено також копіями паспортів відповідачів (а.с.17, 79, 80). Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 19 січня 2010 року позов ЗАК КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок за адресою [ADDRESS], що належить відповідачу [PERSON], задоволено (а.с.10-11). 08 серпня 2014 року банк направив на адресу відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] письмову вимогу щодо звільнення жилого приміщення в добровільному порядку та зняття з реєстраційного обліку, однак відповідачі добровільно зі спірного житлового будинку не виселились (а.с.12-16). Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку". Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Вирішуючи справу суд керується правовою позицією Верховного суду України висловленою в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15 в якій зазнається, що за змістом статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК Української РСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла надається інше постійне житло. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 18 березня 2015 року в справі N 6-39цс15, 24 червня 2015 року в справі N 6-447цс15, від 1 липня 2015 року в справі N 6-875цс15. Суд установив, що в іпотеку передано житловий будинок, який є власністю відповідача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20 січня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Воловецької державної нотаріальної контори 17 січня 2006 року, тобто житловий будинок придбано не за рахунок кредитних коштів отриманих за кредитним договором № MKW0GK00000016, якого було укладено 21 лютого 2006 року. Враховуючи встановлені обставини справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів із зазначеного житлового будинку без надання їм іншого постійного житла.

Outcome: dismissed