Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який відповідно до рішення Диканського районного суду від 11. 06. 2013 року було розірвано. Від цього шлюбу у них народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] . В подальшому рішенням Диканського районного суду від 11. 05. 2016 року з позивача було вирішено стягувати щомісячно аліменти на користь відповідача на утримання малолітньої дитини та станом на 01. 12. 2019 року у позивача утворилася заборгованість зі сплати аліментів в загальній сумі 32 370 грн. 74 коп. Однак, починаючи з 01. 06. 2018 року малолітній син проживає у позивача по справі, в [ADDRESS] та перебуває на його утриманні. Тому, позивач звернувся з позовом до суду про припинення стягнення з нього аліментів та звільненням від сплати виниклої заборгованості за аліментами. Ухвалою судді від 17 грудня 2019 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З наявної у матеріалах справи розписки про отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позову з доданими до неї копіями документів вбачається, що відповідач зазначені документи отримала заздалегідь, однак у визначений їй строк відзиву на позов або якихось клопотань суду не подала, що в свою чергу вважає суд свідчить про байдуже ставлення відповідача як до вимог позивача, так і до розгляду справи стосовно неї. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони з 01. 12. 2007 року проживали у зареєстрованому шлюбі, який потім відповідно до рішення Диканського районного суду від 11. 06. 2013 року було розірвано. Від спільного проживання вони мають малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , на утримання якого відповідно до рішення Диканського районного суду від 11. 05. 2016 року позивач зобов`язаний щомісячно сплачувати аліменти на користь відповідача. Однак, станом на 01. 12. 2019 року у позивача утворилася заборгованість за несплату аліментів у загальному розмірі 32 370 грн. 74 коп., хоча починаючи з 01. 06. 2018 року малолітній син сторін - [PERSON] проживає у житловому будинку разом із позивачем - в [ADDRESS] , та знаходиться на повному його утриманні. Відповідно до довідок Великорудківської сільської ради Диканського району від 20. 11. 2019 року та від 21. 11. 2019 року (ар. с. № 11) вбачається, що [PERSON] фактично проживає з батьком [PERSON] позивачем по справі в [ADDRESS] з 1 червня 2018 року та перебуває на його утриманні. Відповідно до ст. 188 СК України, батьки можуть бути звільненні від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Диканського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, виданого старшим державним виконавцем Михайліченком В. О., заборгованість позивача по аліментам за період з квітня 2016 року по грудень 2019 року становить 32 370 грн. 74 коп. Позивач на даний час офіційно працевлаштований охоронцем у ТОВ "Венбест". Встановлено, що визнаючи в цілому свій обов`язок до сплати аліментів, [PERSON] вважає наявною підставу для звільнення його від сплати заборгованості по аліментам та саме звільнення від сплати аліментів - перебування та проживання разом з ним спільної із відповідачем малолітнього сина. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а ч. 1 ст. 181 СК України визначені способи виконання обов`язку утримувати дитину. Згідно зі ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Аналогічна вимога мається у п. 22 Постанови Верховного Суду України від 15. 05. 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", де вказано, що суд за передбачених ст. 197 СК України умов може повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. Тобто, в розумінні цих положень закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами - можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості. Інших підстав для звільнення від сплати заборгованості за аліментами діюче законодавство не передбачає. Позивачу було достеменно відомо, що рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 11. 05. 2016 року з нього були стягнуті аліменти на користь його малолітньої дитини в розмірі 700 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач не був позбавлений можливості сплачувати аліменти не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, проте, в протиріч цього, він зовсім не сплачував аліменти, а почав сплачувати тільки з жовтня 2019 року. Проживання у позивача малолітньої дитини, не є істотною підставою для звільнення позивача від обов`язку сплачувати заборгованості з аліментів та самого обов`язку з утримання свого малолітнього сина. Крім того, позивач був обізнаний про свій обов`язок сплачувати аліменти у визначеному в рішенні суду розмірі. З урахуванням наведеного, зазначені позивачем обставини не мають істотного значення у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України та не є підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами. Суду позивачем не надано доказів про тяжку хворобу та існування істотних обставин, які б могли слугувати достатньою підставою для звільнення від заборгованості за аліментами. Згідно принципу 8 "Декларації прав дитини", прийнятою резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина за будь-яких обставин має бути серед тих, які першими одержують захист і допомогу. Також, відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини. Згідно з положень ст. 180 та ч. 3 ст. 188 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. За правилами ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Як вбачається з наявної у матеріалах справи довідки від 06. 11. 2019 року виданої Великорудківською загальноосвітньої школи (ар. с. № 10), що малолітній син позивача [PERSON] , дійсно навчається у 6 класі Великорудківської ЗОШ І-ІІІ ступеня Диканського району з вересня 2018 року і перебуває на утриманні батька. Разом з цим, на переконання суду довідка, видана директором школи І-ІІІ ступенів Диканської районної ради, не є належними доказами на підтвердження тієї обставини, що малолітній [PERSON] дійсно проживає разом з батьком. Згідно зі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed