Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу по розписці зі спадкоємців та відшкодування витрат на поховання, в якому зазначила, що 10.08.2016 її брат [PERSON] взяв у борг для своєї дружини кошти у розмірі 82000 гривень для погашення кредитної заборгованості, які зобов'язався повернути до 30.12.2017. [PERSON] [INFO] помер. Позивач понесла витрати на поховання брата у розмірі 6440 гривень. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Спадкоємцями покійного є відповідачі по справі. Дружина померлого [PERSON] та його мати [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом та прийняли спадщину по 1/4 частини будинку кожна. 16.09.2016 позивач зверталася до відповідача [PERSON] про вирішення питання про повернення позики в сумі 82000 гривень та надала їй на огляд розписку. Крім того позивач витратила свої кошти на похорон брата [PERSON], що підтверджується накладною №32 від 16.09.2016 та розрахунковою квитанцією від 16.09.2016 на суму 6090 гривень, придбавши: труну -2950 гривень, хрест - 250 гривень, костюм - 450 гривень, покривало - 170 гривень, простинь - 100 гривень, майку -60 гривень, табличку - 50 гривень, носові хусточки - 25 гривень, свічки 30 шт. - 30 гривень, проходну - 50 гривень, ікону - 90 гривень, рушники - 60 гривень, платки 175 гривень, рушники - 175 гривень, лампадку 12 гривень, корзину 250 гривень, вінок 250 гривень, ленти - 40 гривень, машину (автопослуги) - 700 гривень. Також позивачем витрачені кошти за оренду автобуса в сумі 350 гривень. Загальна сума витрат на поховання становить 6440 гривень. У зв'язку із зазначеним позивач звернулася до суду з позовом про стягнення коштів з [PERSON] на підставі розписки у розмірі 41 000 гривень та витрат на поховання у розмірі 3220 гривень у відповідності до частки успадкованого майна відповідачем після смерті [PERSON]. В судове засідання від позивача за первісними позовними вимогами надійшла заява про відмову від позовних вимог в частині стягнення з відповідача [PERSON] коштів за договором позики, яка ухвалою суду від 15.02.2018 була задоволена. В судовому засіданні позивач підтримала первісні позовні вимоги та просила їх задовольнити, а у задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити. Щодо обставин первісних та зустрічних позовних вимог [PERSON] надала пояснення, що вона понесла витрати на поховання брата [PERSON] у розмірі 6440 гривень. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Спадкоємцями покійного є відповідачі по справі, а тому у відповідності до часток отриманого спадкового майна спадкоємцем [PERSON], просить із неї стягнути 3220 гривень. Щодо датування накладних та розрахункового документа за придбання товарів для поховання [PERSON] 16 вересням 2016 роком, позивач пояснила, що вони були придбані [INFO] однак за розрахунковими документами вона прийшла лише 16 вересня 2016 року, а тому і документи помилково виписані станом на 16 вересня 2016 року. У накладній №32 від 16 вересня 2016 року зазначено прізвище померлого [PERSON], а не [PERSON]. Також позивач пояснила, що просить стягнути кошти лише з [PERSON], а до відповідача [PERSON], яка є її матір'ю, претензій немає. Щодо зустрічних вимог відповідач [PERSON] заперечувала, пояснивши, що [INFO] померла її бабуся [PERSON], яка мала у власності 1/2 частину будинку, в якому проживала вона та її сім'я. В подальшому з 18 березня 1994 року 1/2 частина будинку належала її брату [PERSON] на підставі свідоцтва про право спадщину, так як вона від своєї частки відмовилась. 4 червня 1994 року її брат одружився із [PERSON] та вони усі разом почали проживати у будинку. Через деякий час [PERSON] та [PERSON] проживали одні в будинку так як позивач із матір'ю переселились проживати у квартиру. В серпні 2016 року до позивача звернувся її брат [PERSON] та повідомив, що його дружина [PERSON] мала кредитні зобов'язання перед банком, який буде описувати їх майно, в тому числі батьківський будинок. З метою збереження будинку у їх власності позивач разом із своїм чоловіком вирішили позичити кошти [PERSON] в сумі 82000 гривень з умовою, що в подальшому останній поїде разом із чоловіком в Польщу та відпрацює позичені йому кошти. Кошти в сумі 82000 гривні [PERSON] отримав у її із чоловіком квартирі в присутності [PERSON] та [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], які отримали у спадщину по 1/4 частині будинку. Отримані [PERSON] кошти за договором позики не повернуті. Тому вважає, що підстави визнавати недійсним договір позики за зустрічними позовними вимогами відсутні. Представники відповідача [PERSON] щодо первісних позовних вимог заперечували, вказуючи на те, що договір позики є недійсним так як суперечить волевиявленню покійного [PERSON], оскільки вказану боргову розписку не підписував. Підпис у розписці виконаний не ним, а іншою особою, що є порушенням приписів ч.ч.3,4 ст.203 ЦК України. Також вважають сумнівними та недопустимими докази, а саме надані документи на підтвердження витрат на поховання, так як [PERSON] похований [INFO], а накладна та квитанція датовані 16.09.2016, тобто після того як було здійснено поховання. Також до позову додано копію накладної, згідно якої [PERSON] через [PERSON] придбала предмети, необхідні для поховання, але не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що саме [PERSON] було понесено витрати на поховання. Накладна надана позивачем не підтверджує факт оплати коштів. Представники відповідача за первісними позовними вимогами звернулись в інтересах позивача до суду із зустрічними позовними вимогами про визнання договору позики недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що померлий [PERSON] договору позики не укладав та не підписував, а зміст розписки суперечить волевиявленню померлого [PERSON]. На підставі ч.ч.3,4 ст.203 ЦК України просили визнати недійсним договір позики, укладений 10.08.2016 між [PERSON] та [PERSON] за умовами якого [PERSON] позичено [PERSON] грошові кошти у розмірі 82000 гривень. В судовому засіданні представники позивача зустрічну позовну вимогу підтримали та просили її задовольнити, обгрунтувавши обставинами викладеними у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена вчасно, належним чином, заяву про розгляд справи без її участі та причину неявки суду не надала . Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ухвали Добровеличківського районного суду від 15.02.2018, прийнято часткову відмову первісного позивача [PERSON] від позову в частині стягнення боргу по розписці в сумі 41000 гривень із [PERSON], а також закрито провадження у справі в частині стягнення боргу по розписці в сумі 41000 гривень із [PERSON], - у зв'язку з частковою відмовою первісного позивача від позову. Відповідно до розписки від 10 серпня 2016 року, [PERSON] отримав від позивача кошти у розмірі 82000 гривень для своєї жінки [PERSON], які він зобов'язався повернути до 30.12.2017 (т.1 а.с.7, 37). Згідно свідоцтва про смерть, серії [NUMBER], виданого повторно 06.09.2016 Добровеличківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області встановлено, що [PERSON] помер [INFO] в смт. Добровеличківка Добровеличківського району Кіровоградської області (т.1 а.с.8). Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі №44997478 від 07.09.2016 та довідкою Добровеличківської районної державної нотаріальної контори ГТУЮ в Кіровоградській області МЮ України від 22.06.2017 №120/02-14 підтверджено, що після смерті [PERSON], померлого [INFO], заведено спадкову справу №301/2016 від 07 вересня 2016 року ( а.с.10, 12). Відповідно до матеріалів спадкової справи №301/2016 від 07 вересня 2016 року, спадкоємцями померлого [PERSON] є мати [PERSON], дружина [PERSON]. До складу спадщини покійного входить 1/2 частина житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], який належав покійному на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.03.1994 (т.1 а.с. 9, 161-200). Відповідно до накладної №32 від 16.09.2016, підтверджено факт отримання товару на суму 6090 гривень, а саме: труну -2950 гривень, хрест - 250 гривень, костюм - 450 гривень, покривало - 170 гривень, простинь - 100 гривень, майка -60 гривень, табличка - 50 гривень, носові хусточки - 25 гривень, свічки 30 шт. - 30 гривень, проходна - 50 гривень, ікона - 90 гривень, рушники - 60 гривень, платки 175 гривень, рушники - 175 гривень, лампадка 12 гривень, корзина 250 гривень, вінок 250 гривень, ленти - 40 гривень, машина - 700 гривень (а.с.11). Відповідно до накладної від 04.03.2016, підтверджено факт отримання ритуальних послуг "автобус" на суму 350 гривень (т.1 а.с.11). Відповідно до розрахункової квитанції серії ААКЄ №066133 від 16.09.2016, підтверджено факт придбання [PERSON] товару на поховання на суму 6090 гривень (а.с.32). Відповідно до листа ТОВ "КУА"Промколект-Капітал", підтверджено виникнення у [PERSON] кредитних зобов'язань по договору №22/40460000/0255/02 на суму 61464,86 гривень, які необхідно було виконати до 27.10.2015 (т.1 а.с.33). Відповідно до звіту про оцінку від 14.09.2017, ринкова вартість на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] становить 65 500 гривень ( т.1 а.с.112-122). Відповідно до висновку експерта від 26.12.2017 №267, підпис розташований у графі з рукописним текстом [PERSON] 10.08.2016 у розписці від 10.08.2016, виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] (т.2 а.с.18-24). Свідок [PERSON], яка працює продавцем ритуальних послуг у ПП [PERSON], надала показання, що [PERSON] [INFO] придбала товар у її магазині ритуальних послуг у зв'язку із смертю [PERSON], за що були сплачені кошти в той самий день. В подальшому16 вересня 2016 року [PERSON] прийшла до неї у магазин щоб взяти накладну та чек за придбані товари на поховання її брата [PERSON] Нею помилково був виданий чек та накладна 16 вересням 2016 року та помилково зазначила у накладній саме померлого [PERSON]. Товар зазначений у накладній від 16.09.2016 №32 придбаний та отриманий [PERSON] саме [INFO]. Свідок [PERSON] надала суду показання, що [PERSON] мала кредитні зобов'язання перед банком і колектори мали описувати будинок де проживали [PERSON] із [PERSON] У зв'язку із цим 10 серпня 2016 року [PERSON] надала її брату [PERSON] кошти у розмірі 82 000 гривень із купюрами 100, 200, 500 гривень. Отримавши кошти, [PERSON] написав розписку про отримані кошти та особисто в ній підписався. Також у розписці підписалась і вона особисто. Свідок [PERSON] надав показання, що є співмешканцем [PERSON] і [PERSON] звернувся до них із проханням позичити кошти у зв'язку із тим, що у його дружини [PERSON] наявний кредит на велику суму коштів, а тому колектори мають описати будинок, який належав йому та його матері [PERSON] За вказаних обставин він не хотів позичати кошти [PERSON] в сумі 82 000 гривень, які вони із [PERSON] заробили на заробітках у Польщі щоб купити квартиру в Україні. Однак на прохання [PERSON], а також з метою збереження будинку, вирішили позичити кошти в сумі 82000 гривень, які в подальшому [PERSON] мав їх відпрацювати, поїхавши разом на заробітки до Польщі. Кошти [PERSON] отримав у їх будинку на кухні 10 серпня 2016 року в його присутності, а також [PERSON] та [PERSON] У зв'язку із отриманням коштів в сумі 82 000 гривень, які були із [PERSON] спільними коштами, [PERSON] написав розписку, яку особисто підписав. Також свідок повідомив суд, що [PERSON] за свої власні кошти купувала речі на поховання [PERSON] [INFO], а саме: носки, майку, костюм, домовину, хрест, вінок та інші усі необхідні речі. Розрахунок за придбані речі на поховання [PERSON] проведений [INFO]. Розрахункові документи [PERSON] не брала, так як вважала, що [PERSON] поверне їй потрачені кошти на поховання [PERSON]. В подальшому [PERSON] повідомила, що кошти повертати [PERSON] не збирається, у зв'язку із чим виникла необхідність в отриманні розрахункових документів на поховання [PERSON]. 16.09.2016 [PERSON] звернулась в магазин ритуальних послуг де їй і виписали розрахункові документи датою звернення у магазин за документами, а саме, 16.09.2016. Враховуючи вищевикладені досліджені в судовому засіданні докази, суд зазначає, що первісні позовні вимоги про стягнення з [PERSON] витрат на поховання померлого [PERSON] у розмірі 3220 гривень підлягають частковому задоволенню виходячи із наступних підстав. Відповідно до накладної №32 від 16.09.2016 та розрахункової квитанції серії ААКЄ №066133 від 16.09.2016, яка видана приватним підприємцем [PERSON], підтверджено факт отримання та придбання товару [PERSON] на поховання [PERSON] на загальну суму 6090 гривень. Вказані документи виписані 16.09.2016 тобто після поховання [PERSON]. Однак суд зазначає, що в платіжному документі зазначений покупець [PERSON], яка придбала товари та послуги на суму 6090 гривень, а у накладній зазначені товари та послуги для поховання на зазначену суму, а саме: труна -2950 гривень, хрест - 250 гривень, костюм - 450 гривень, покривало - 170 гривень, простинь - 100 гривень, майка -60 гривень, табличка - 50 гривень, носові хусточки - 25 гривень, свічки 30 шт. - 30 гривень, проходна - 50 гривень, ікона - 90 гривень, рушники - 60 гривень, платки 175 гривень, рушники - 175 гривень, лампадка 12 гривень, корзина 250 гривень, вінок 250 гривень, ленти - 40 гривень, машина (автопослуги) - 700 гривень. Суд зазначає, що вказані товари та послуги, які придбані у магазині ритуальних послуг мають пряме відношення до поховання [PERSON], а також зазначені послуги та товари не використовуються в широкому вжитку, а мають пряме безпосереднє застосування. Факт того, що зазначені товари та послуги придбані [PERSON] для поховання [PERSON] підтверджено свідком [PERSON], яка зазначила, що [PERSON] продала товари та послуги для поховання [PERSON] [INFO], за що були сплачені кошти в той самий день, а враховуючи, що [PERSON] прийшла в магазин 16 вересня 2016 року по накладну та чек за придбані [INFO] товари, а тому помилково виписала документи 16 вересням 2016 року, а саме днем звернення до неї [PERSON], а не днем її розрахунку та отримання товарів та послуг. Вказані обставини також підтвердив і свідок [PERSON]. З огляду на достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] належним чином довела факт придбання нею товарів та послуг на поховання її рідного брата [PERSON] на суму 6090 гривень. Суд також зазначає, що за наявності декількох спадкоємців настає частковий обов'язок виконання зобов'язань: кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Таким чином, кредитори спадкодавця можуть пред'явити вимоги до будь-якого спадкоємця, але обсяг виконання боргового зобов'язання спадкоємцем не може перевищувати дійсної вартості отриманої ним спадщини і розміру боргів, що пропорційно припадають на його частку. Суд стягуючи кошти з відповідача за первісними позовними вимогами зазначає, що за приписами ст.ст. 1268, 1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. В судовому засіданні з'ясовано, що в матеріалах спадкової справи наявні свідоцтва про право на спадщину за законом №120 та №121 від 23.09.2017 на матір померлого - [PERSON] та дружину померлого [PERSON], які є спадкоємцями по 1/2 частки спадщини померлого [PERSON], яка складається з: 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки [NUMBER] кадастровий номер [NUMBER]. Статтею 1278 ЦК України передбачено, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. Із врахуванням встановлених обставин справи та положень ст.ст. 1268, 1269 ЦК України, суд приходить до висновку про прийняття спадкоємцями - [PERSON] та [PERSON] всієї спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] рівними частками. Відповідно до ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Витрати на утримання, догляд, лікування спадкодавця можуть бути стягненні не більше як за три роки до його смерті. На поховання брата [PERSON], [PERSON] були понесені витрати, що підтверджено документально на загальну суму 6090 гривень. А так як спадкоємців є дві особи, які прийняли спадщину, то дані витрати повинні бути розділені на них двох порівну. Суд зазначає, що [PERSON] не є спадкоємицею майна після смерті [PERSON] Враховуючи, що позовні вимоги про стягнення витрат на поховання [PERSON] заявлені виключно до [PERSON], суд стягує з останньої кошти в межах частки та вартості майна, одержаного у спадщину у відповідності до вимог ст. 1282 ЦК України у розмірі 3045 гривень. Щодо заявлених до стягнення витрат [PERSON] на суму 350 гривень за ритуальні послуги автобуса відповідно до накладної виданої ФОП [PERSON] від 04.03.2016, суд зазначає наступне. Статтею 1 Закону України від 16.07.1999 №996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" із змінами та доповненнями (далі - Закону №996) визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до ст.9 Закону №996 первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Ведення зазначених документів передбачено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88. Накладна - документ, що використовується при передачі товарно-матеріальних цінностей від однієї особи іншій. Є декілька видів накладних, наприклад, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, тощо. Видаткова накладна фіксує факт отримання/передачі товарів або послуг і по суті завершує купівлю-продажу між продавцем і покупцем. Пунктом 1 ст.3 Закону України від 06.07.1995 №265/95-ВР "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" із змінами та доповненнями (далі - Закону №265/95) суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов'язані проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок. Згідно ст.2 Закону №265/95 розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну. Відповідно до ст.8 Закону №265/95 форма, зміст розрахункових документів, порядок реєстрації та ведення розрахункових книжок, книг обліку розрахункових операцій, а також форма та порядок подання звітності, пов'язаної із застосуванням реєстраторів розрахункових операцій або використанням розрахункових книжок, встановлюються органом доходів і зборів. Положення про форму та зміст розрахункових документів затверджено наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 №13 "Про затвердження Положення про форму та зміст розрахункових документів, Порядку подання звітності, пов'язаної із використанням книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок), форми №ЗВР-1 Звіту про використання книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок) " (далі ? Наказ № 13). Цим Положенням визначено форми і зміст розрахункових документів, які повинні видаватися при здійсненні розрахунків суб'єктами господарювання для підтвердження факту продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів у сфері торгівлі, ресторанного господарства та послуг, а також комерційними агентами банків та небанківськими фінансовими установами при прийманні готівки для подальшого її переказу з використанням програмно-технічних комплексів самообслуговування (далі - ПТКС), за винятком ПТКС, що дають змогу користувачеві здійснювати виключно операції з отримання коштів, та розрахунків при здійсненні операцій з купівлі-продажу іноземної валюти. Крім того, Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за №377/8976 (далі - Інструкція) встановлено загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків. Згідно п.1.4 Інструкції, розрахунковий документ - документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача. Відповідно до п.1.13 Інструкції, під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Цією Інструкцією встановлено правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера, платіжного доручення, платіжної вимоги - доручення, платіжної вимоги, розрахункового чека, акредитива, інкасового доручення (розпорядження). Використання векселів та спеціальних платіжних засобів, зокрема платіжних карток (у тому числі корпоративних платіжних карток), регулюється законодавством України, у тому числі нормативно-правовими актами Національного банку. Враховуючи вищевикладене, видаткова накладна, вважається документом первинного обліку та не є розрахунковими документами. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд зазначає, що накладна від 04.09.2016 підтверджує факт надання послуг однієї особою іншій. Водночас згадана накладна не підтверджує обставин, що саме [PERSON] було понесено витрати за отримання ритуальних послуг автобуса. Накладна надана позивачем не підтверджує факт оплати коштів [PERSON], а тому суд визнає такий доказ неналежним. Суд також не може прийняти показання свідка [PERSON] та пояснення [PERSON], як допустимий доказ, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже зазначена обставина щодо витрат на поховання може доводитись розрахунковими документами. Отже суд приходить до висновку щодо необхідності відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] в частині стягнення витрат на поховання за надання ритуальних послуг автобуса в сумі 350 гривень. Також суд зазначає, що згідно предмету спору первісні позовні вимоги до співвідповідача [PERSON], яка визначена позивачем, не заявлялися. Тому суд вважає такого співвідповідача неналежним. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, суд приймає до уваги доводи сторони позивача, що померлий [PERSON] договору позики не укладав та не підписував, а зміст розписки суперечить волевиявленню померлого [PERSON] Суд зазначає, що в матеріалах справи наявна розписка від 10.08.2016 за підписом [PERSON] та свідків [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до змісту розписки, [PERSON] отримав від позивача кошти у розмірі 82000 гривень для своєї жінки [PERSON], які він зобов'язався повернути до 30.12.2017. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності з вимогами ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були ним одержані у меншій кількості ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Враховуючи вищезазначені законодавчі положення ЦК України, суд зазначає, що відповідно до висновку експерта від 26.12.2017 №267, підпис розташований у графі з рукописним текстом "[PERSON] 10.08.2016 у розписці від 10.08.2016, виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] Даний висновок експерта суд визнає належним та допустимим доказом, так як висновок експерта стосується предмету спору, а факти істотних порушень під час отримання судом вільних зразків підписів [PERSON] та під час проведення судово-почеркознавчої експертизи, - судом не встановлено. Водночас у порядку ч.2 ст.1051 ЦК України, суд не приймає до уваги показання свідків [PERSON] та [PERSON], а твакож пояснення [PERSON], що кошти в сумі 82000 гривень насправді були одержані позичальником від позикодавця. Суд також зазначає, що вказані особи є зацікавленими у даних правовідносинах на стороні відповідача за зустрічними позовними вимогами, так як [PERSON] є співмешканцем [PERSON], а [PERSON] є співмешканкою сина [PERSON] Також суд не вважає логічними показання зазначених осіб з приводу того, що кошти в сумі 82000 гривень були позичені для дружини [PERSON] на погашення її кредиту щоб зберегти батьківський будинок [PERSON], який належав при житті [PERSON] (а.с.189-190) та його матері [PERSON]. Отже [PERSON] не мала будь-якого відношення до будинку, а тому вказаний будинок не міг реалізовуватись у зв'язку з її кредитними зобов'язаннями. Суд також враховує і ту обставину, що показання даних свідків суперечать висновку судово-почеркознавчої експертизи від 26.12.2017 №267. Висновок експерта спростовує пояснення відповідача та свідків щодо порядку укладення і оформлення спірної розписки. У справах №№ 6-63цс13, 6-1967цс15, 6-50цс16 та в інших справах Верховний Суд України неодноразово робив правові висновки у відповідності до яких: «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». У відповідності до ст.89 ЦПК України, Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач за зустрічними позовними вимогами просить визнати договір позики від 10.08.2016 недійсним на підставі ст. 203 ЦК України, оскільки волевиявлення позивача як позичальника в момент укладення правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, спірний договір позичальник не підписував, окрім того, вказаний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Аналізуючи зібрані по справі докази та оцінюючи їх в сукупності, суд прийшов до висновку, що спірний договір позики від 10.09.2016 має бути визнаним недійсним, оскільки [PERSON] не підписував договір позики, повноваження на це іншій особі не надавав, а тому волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, ч. 8 цієї статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Суд вирішуючи питання про стягнення судових витрат також враховує, що позивач не заявляла до співвідповідача [PERSON] будь-яких позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial