Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

23 лютого 2015 року позивач звернувся до суду із заявою про визнання права власності на спадкове майно за законом. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] року померла його тітка [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина до складу якої входять: земельна ділянка загальною площею 5,6131 га, яка розташована на території Данівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований в [ADDRESS]. За життя [PERSON] розпорядилася своїм майном, склавши заповіт, посвідчений 21.10.1995 року головою Данівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, за реєстровим № 247, яким заповіла усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона матиме право за законом племіннику [PERSON] Позивач, як спадкоємець за заповітом дану спадщину прийняв, оскільки своєчасно звернувся до нотаріальної контори, але не може її оформити в нотаріальному порядку, оскільки державний акт на право приватної власності на землю виготовлений на ім'я [PERSON] був втрачений, зареєструвати право власності на житловий будинок неможливо, оскільки остання померла та у день смерті втратила цивільну правоздатність. Позивач в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи міститься заява про проведення судового розгляду без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що [INFO] року померла [PERSON] (а.с. 8). Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входять: земельна ділянка загальною площею 5,6131 га, яка розташована на території Данівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований в [ADDRESS]. За життя [PERSON] розпорядилася своїм майном, склавши заповіт, посвідчений 21.10.1995 року головою Данівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, за реєстровим № 247, яким заповіла усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона матиме право за законом позивачу [PERSON] (а.с. 10). Відповідно до довідки виданої виконкомом Данівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області за вих. № 391 від 10.12.2014 року, домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] відноситься до категорії колгоспного двору. До складу даного колгоспного двору станом на 15.04.1991 року входила [PERSON] (а.с. 15). Позивач, як спадкоємець за заповітом дану спадщину прийняв, оскільки своєчасно звернувся до Козелецької районної державної нотаріальної контори, що підтверджується копією спадкової справи (а.с. 30-31). Згідно довідки № 123 від 03.07.2014 виданої КП «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради, право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS], станом на 31.12.2012 року зареєстровано за [PERSON] (а.с. 17). Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду від 24 червня 1983 року № 14 зі змінами та доповненнями від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15 свідоцтва про право власності, які видані на голову колгоспного двору є недійсними та підлягають заміні. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року зі змінами «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» у п. 6 дано роз'яснення, що до правовідносин, що виникли до 15 квітня 1991 року, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] підлягають задоволенню і за позивачем суд вважає можливим визнати право власності на зазначений будинок. Щодо визнання права власності на земельні ділянки суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. 09 січня 2002 року на ім'я [PERSON] на підставі рішення ХІХ сесії ХХІІІ скликання Данівської сільської ради народних депутатів від 16.04.2001 року, було виготовлено та видано державний акт серії [NUMBER] від 09.01.2002 року на право приватної власності на землю площею 5,62 га передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з яких 1,95 га - рілля, 3,42 га - пасовище, 0,25 га - сіножать (а.с. 19). Позивач просить визнати за ним право власності на земельні ділянки, оскільки державний акт було втрачено, про що в пресі розміщено відповідне оголошення (а.с. 24-25). Згідно зі ст. ст. 81, 126 ЗК України право власності громадяни України набувають на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. У відповідності до ст. 152 ч.3 п. "а" ЗК України -"захист прав громадян та юридичних осіб здійснюється шляхом визнання прав". При розробленні технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки та внесенні до автоматизованої системи відомостей про земельні ділянки, належні [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на землю серії [NUMBER] від 09.01.2002 року, було встановлено, що фактична площа земельних ділянок становить 1,9474 га, кадастровий номер [NUMBER], 3,4157 га, кадастровий номер [NUMBER] та 0,2500 га, кадастровий номер [NUMBER] (а.с. 20, 21, 22). Відповідно до п. 2 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 17 жовтня 2012 року, відомості Державного земельного кадастру є офіційними і вважаються об'єктивними та достовірними, якщо інше не доведено судом, тому суд вважає, що саме в витязі з Державного земельного кадастру більш повно та достовірно визначено площу земельної ділянки. Таким чином, суд дійшов висновку, що за позивачем в порядку спадкування підлягає визнанню право власності на згадані земельні ділянки.

Outcome: approved