Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

[PERSON], [PERSON] 02.05.2012 року звернулися в суд із позовом до відповідача [PERSON] Новекс, треті особи без самостійних вимог ОКП Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації, [PERSON] про визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, а саме: визнати за [PERSON] право власності на 0.167 частини обєкту незавершеного будівництва загальною площею 102.38 м.кв., що розташоване на 1-му поверсі по вул.Пилипа Орлика, 4а в м.Івано-Франківську, згідно договору комісії №28-Л та за [PERSON] право власності на 0.555 частини обєкту незавершеного будівництва загальною площею 102.38 м.кв., що розташоване на 1-му поверсі по вул.Пилипа Орлика, 4а в м.Івано-Франківську, згідно договору комісії №28-Л (справа№0907/8031/2012). [PERSON], [PERSON] 02.05.2012 року звернулися в суд із позовом до відповідача [PERSON] Новекс, треті особи без самостійних вимог, ОКП Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації, [PERSON] про визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, а саме: визнати за [PERSON] право власності на 0.167 частини обєкту незавершеного будівництва загальною площею 94.87 м.кв., що розташоване у підвальному приміщенні по вул.Пилипа Орлика, 4а в м.Івано-Франківську, згідно договору комісії №27-Л та за [PERSON] право власності на 0.555 частини обєкту незавершеного будівництва загальною площею 94.87 м.кв., що розташоване у підвальному приміщенні по вул.Пилипа орлика, 4а в м.Івано-Франківську, згідно договору комісії №27-Л (справа №0907/8033/2012). Ухвалами суду до участі у справі залучено третю особу без самостійних вимог [PERSON], третю особу без самостійних вимог [PERSON] «Будівельна компанія ЛЮКС», співвідповідачем виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради. Ухвалою суду від 12.02.2013 року третя особа ОКП Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації замінено на третю особу реєстраційну службу Івано-Франківського міського управління юстиції. Ухвалою суду від 12.02.2013 року було обєднано в одне провадження цивільну справу №0907/8033/2012 та справу №0907/8031/2012 року. [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] «Будівельна компанія ЛЮКС», [PERSON], [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу №05-О та №06-О від 30.06.2008 року, укладених між [PERSON] «Будівельна компанія ЛЮКС» та [PERSON], дійсними. Ухвалою суду від 10.04.2013 року зустрічний позов прийнято до розгляду та обєднано в одне провадження. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27.06.2013 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.08.2013 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю Новекс, [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Люкс, Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, [PERSON] про визнання недійсними попередніх договорів, скасування частково рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено, а зустрічний позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю Люкс, [PERSON], [PERSON] про визнання дійсними договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень задоволено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.12.2013 року рішення Івано-Франківського міського суду від 27.06.2013 року, ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.08.2013 року скасовано. При цьому суд касаційної інстанції вказав на те, що попередній договір не може створювати будь-яких інших зобовязань у сторін, окрім зобовязання укласти основний договір в майбутньому, що не враховано було судами при прийнятті скасованих рішень. Окрім того, визнання договору купівлі-продажу дійсним не поширюється на договори купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Системою автоматичного розподілу дану цивільну справу призначено судді Польській М.В. та ухвалою судді від 07.02.2014 року прийнято справу до провадження. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26.05.2014 року замінено третіх осіб які не заявляють самостійних вимог ТОВ «Люкс» та [PERSON] за первісним позовом на відповідачів, залучено до участі у справі за зустрічним позовом в якості відповідача ТОВ «Новекс». Під час розгляду справи в суді, позивачі за первісним позовом [PERSON], [PERSON] неодноразово змінювали та збільшували позовні вимоги та просили остаточно заявою від 20.05.2014 року та 28.05.2014р.: 1)визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно офісні приміщення площею 85.2 м.кв., які знаходяться у підвальному приміщенню будинку 4а на вул.Пилипа Орлика в м. Івано-Франківську, видане на імя [PERSON]; 2)визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно офісні приміщення площею 102 м.кв., які знаходяться на першому поверсі будинку №4а на вул.Пилипа Орлика в м. Івано-Франківську, видане на імя [PERSON]; 3)скасувати п.23, 24 рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 13.06.2012 року №384 «Про оформлення права власності на нерухоме майно», на підставі якого [PERSON] оформив право власності на офісні приміщення площею 85.2 м.кв. які знаходяться у підвальному приміщенню та 102 м.кв., які знаходяться на першому поверсі будинку №4а на вул.Пилипа Орлика в м. Івано-Франківську; 4)зобовязати [PERSON] «Будівельна компанія ЛЮКС» передати за актом прийому-передачі [PERSON] право власності на 0.167 частини нежитлового приміщення загальною площею 85.2 м.кв., які знаходяться у підвальному приміщенню на вул.Пилипа Орлика, 4а в м. Івано-Франківську; 5)зобовязати [PERSON] «Будівельна компанія ЛЮКС» передати за актом прийому-передачі [PERSON] право власності на 0.555 частини нежитлового приміщення загальною площею 85.2 м.кв., які знаходяться у підвальному приміщенню на вул.Пилипа Орлика, 4а в м. Івано-Франківську; 6)зобовязати [PERSON] «Будівельна компанія ЛЮКС» передати за актом прийому-передачі [PERSON] право власності на 0.167 частини нежитлового приміщення загальною площею 102 м.кв., які знаходяться на першому поверсі на вул.Пилипа Орлика, 4а в м. Івано-Франківську; 7)зобовязати [PERSON] «Будівельна компанія ЛЮКС» передати за актом прийому-передачі [PERSON] право власності на 0.555 частини нежитлового приміщення загальною площею 102 м.кв., які знаходяться на першому поверсі на вул.Пилипа Орлика, 4а в м. Івано-Франківську; 8)визнати недійсним в силу його нікчемності попередній договір №05-О купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30.06.2008 року загальною площею 85.2 м.кв., у підвальному приміщенню на вул.Пилипа Орлика, 4а в м. Івано-Франківську, укладеного між [PERSON] та [PERSON] «Будівельна компанія ЛЮКС»; 9)визнати недійсним в силу його нікчемності попередній договір №06-О купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30.06.2008 року загальною площею 102 м.кв., на першому поверсі будинку на вул.Пилипа Орлика, 4а в м. Івано-Франківську, укладеного між [PERSON] [PERSON] «Будівельна компанія ЛЮКС»; 10)визнати недійсним в силу його нікчемності попередній договір №05-О купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30.06.2008 року загальною площею 85.2 м.кв., у підвальному приміщенню на вул.Пилипа Орлика, 4а в м. Івано-Франківську, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON]; 11)визнати недійсним в силу його нікчемності попередній договір №06-О купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30.06.2008 року загальною площею 102 м.кв., на першому поверсі будинку на вул.Пилипа Орлика, 4а в м. Івано-Франківську, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON]; 12)стягнути судові витрати. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] подав до суду 26.05.2014 року заяву про збільшення позовних вимог та просив визнати недійсними договори про пайову участь від 28.12.2005р., визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно, однак дана заява є зміною предмета спору, але за вимогами ст..31 ЦПК України до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а тому судом було розяснено дану норму закону з врахуванням, що при поданні такої заяви було вже отримано пояснення та досліджено (частково) докази по справі. Позивач [PERSON] скористався таким розясненням подавши позов в загальному порядку, при цьому відкликавши заяву про збільшення вимог (а.с.192 т.3). Представник [PERSON], [PERSON] позовні вимоги первісного позову з уточненням від 20-28.05.2014 року підтримав, просив позов задовольнити, щодо зустрічного позову, просив відмовити за безпідставністю. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON], вважає позовні вимоги [PERSON], [PERSON] такими, що до задоволення не підлягають, а зустрічний позов просив задовольнити, з підстав зазначених зустрічними вимогами. Представник виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради позовні вимоги за первісним позовом не визнала, просила в позові відмовити оскільки підстав для відмови у прийнятті оспорюваного рішення про оформлення права власності за поданими документами не було, в подальшому просила розглядати справу без участі представника в судові засідання не зявилася. Представник реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції просив розгляд справи здійснювати без участі представника поклавшись на розсуд суду. Відповідач [PERSON] Люкс в судові засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при розгляді справи обмежитися доказами, які наявні в матеріалах справи та наданими присутніми учасниками процесу. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що він виступав комітентом за договорами комісії, а також був директором [PERSON] «Новекс» як комісіонера за цими ж договорами, однак договори комісії зі сторони комісіонера не підписував, оскільки їх підписав його заступник. В подальшому було укладено договори між [PERSON] Новекс та [PERSON] Люкс про будівництво, при цьому вказав що кошти [PERSON] Новекс передало [PERSON] Люкс (перерахунком). Про закінчення будівництва [PERSON], як керівник [PERSON] «Новекс», повідомляв позивачів, як комітентів 1,2. Після закінчення будівництва [PERSON] Новекс не звертався до [PERSON] Люкс про передачу приміщень, оскільки для спрощеної процедури, практикувалась передача приміщень безпосередньо від [PERSON] Люкс одразу самим власникам. Кошти (без зазначення суми) передані [PERSON] товариству Люкс за придбання спірних приміщень, а останнім передано дружині [PERSON] Масловій. В наступні засідання відповідач не зявився. Представник відповідача [PERSON] Новекс пояснив, що за договорами комісії по обовязку придбати нерухоме майно, [PERSON] та [PERSON] перерахували обумовлені кошти, однак інший комітент [PERSON] свої зобовязання не виконав та кошти комісіонеру не перерахував. Після будівництва обєктів, в яких передбачалось придбання позивачами приміщень кошти за договором комісії, оскільки зобовязання за цими договорами не були виконані, були частково повернуті представнику [PERSON] та [PERSON] Масловій. В наступні судові засідання не зявився, а подані клопотання про відкладення розгляду справи суд не вважав обґрунтованими (з врахуванням отриманих судом пояснень та повного дослідження доказів у справі). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази та перевіривши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON], [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю Новекс, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанію Люкс, [PERSON], [PERSON]. третьої оссоби Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] «Будівельна компанія [PERSON]», [PERSON], [PERSON], [PERSON] «Новекс» слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25.12.2005 року між [PERSON], як комітент 1, [PERSON], комітент 2, [PERSON], комітент 3 з однієї сторони та [PERSON] Новекс, як комісіонером, з іншої сторони було укладено договір комісії №27-Л (а.с.6-9 т.2), відповідно до п.1.1. якого комітенти доручають, а комісіонер приймає на себе зобовязання за плату здійснити в інтересах та за рахунок комітентів, від свого імені в порядку і в терміни визначені умовами договору комісії №27-Л наступні дії: придбати 0.167 частини Об'єкту нерухомості для Комітента 1 [PERSON]; придбати 0.555 частини Об'єкту нерухомості для Комітента 2 [PERSON], шляхом укладення Договору про пайову участь у будівництві житлового будинку із третьою особою та передати цей Об'єкт нерухомості, зокрема, комітенту 1 та комітенту 2 в строки та в порядку, згідно договору комісії № 27-Л. За характеристикою обєкта - це офісні приміщення площею 94.87 м.кв. у підвальному приміщенні (п.2.2.1), за ціною 5050 грн., що еквівалентно 1000 доларів США, загальною вартістю 479 093.5 грн. (п.3.1, 3.1.1). Як зазначено в п. 3.6. Договору комісії № 27- Л для виконання доручення за цим Договором щодо придбання об'єкту нерухомості комітенти зобов'язані передати Комісіонеру грошові кошти у розмірі, встановленому п.3.1. цього Договору. Комітенти 1 та 2 виконали свої зобовязання перед комісіонером, що підтверджується відповідною довідкою комісіонера (а.с.14-15 т.2), та не спростовано іншими доказами. 25.12.2005 року між [PERSON], як комітент 1, [PERSON], комітент 2, [PERSON] (комітент 3) з однієї сторони та [PERSON] Новекс, як комісіонером, з іншої сторони було укладено договір комісії №28-Л (а.с.7-10 т.1), відповідно до п.1.1. якого, комітенти доручають, а комісіонер приймає на себе зобовязання за плату здійснити в інтересах та за рахунок комітентів, від свого імені в порядку і в терміни визначені умовами договору комісії №28-Л наступні дії: придбати 0.167 частини Об'єкту нерухомості для Комітента 1 - [PERSON]; придбати 0.555 частини Об'єкту нерухомості для Комітента 2 [PERSON], шляхом укладення Договору про пайову участь у будівництві житлового будинку із третьою особою та передати цей Об'єкт нерухомості, зокрема, комітенту 1 та комітенту 2 в строки та в порядку, згідно договору комісії № 27-Л. За характеристикою обєкта - це офісні приміщення площею 102.38 м.кв. на першому поверсі (п.2.2.1), за ціною 5050 грн., що еквівалентно 1000 доларів США, загальною вартістю 517 019 грн. (п.3.1, 3.1.1). Як зазначено в п. 3.6. Договору комісії № 28-Л - для виконання доручення за цим Договором щодо придбання об'єкту нерухомості комітенти зобов'язані передати Комісіонеру грошові кошти у розмірі, встановленому п.3.1. цього Договору. Комітенти 1 та 2 виконали свої зобовязання перед комісіонером, що підтверджується відповідною довідкою комісіонера (а.с.15-16 т.1), та не спростовано іншими доказами. Як слідує зі ст.. 1011, 1012 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов'язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну. За вимогами ст..1014, 1016 ЦК України комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Комітент зобов'язаний забезпечити комісіонера усім необхідним для виконання обов'язку перед третьою особою. За договором, укладеним з третьою особою, комісіонер набуває права навіть тоді, коли комітент був названий у договорі або прийняв від третьої особи виконання договору. Комісіонер не відповідає перед комітентом за невиконання третьою особою договору, укладеного з нею за рахунок комітента, крім випадків, коли комісіонер був необачним при виборі цієї особи або поручився за виконання договору (делькредере). У разі порушення третьою особою договору, укладеного з нею комісіонером, комісіонер зобов'язаний негайно повідомити про це комітента, зібрати та забезпечити необхідні докази. Комітент має право вимагати від комісіонера відступлення права вимоги до цієї особи. Майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента (ст..1018 цього ж кодексу). Статтею 1021 ЦК України також передбачено, що комісіонер відповідає перед комітентом за втрату, недостачу або пошкодження майна комітента. Якщо при прийнятті комісіонером майна, що надійшло від комітента, або майна, що надійшло для комітента, будуть виявлені недостача або пошкодження, а також у разі завдання шкоди майну комітента комісіонер повинен негайно повідомити про це комітента і вжити заходів щодо охорони його прав та інтересів. За умовами вищезгаданих договорів комісії №27-Л та 28-Л (п.4.1.7 цих договорів) комісіонер зобовязувався передати за Актом прийому-передачі обєкт нерухомості комітентам протягом 30-ти днів з моменту введення в експлуатацію житлового будинку за умови отримання повної суми коштів, передбачених п.3.6 договорів комісії. На виконання умов даних договорів комісії комісіонер ТОВ Новекс 28.12.2005 року уклало договори №28-1/12/05 та №28/12/05 про пайову участь у будівництві житлового будинку №21 у м.Івано-Франківську в районі забудови вулиць [PERSON] -Бельведерської - [PERSON], із ТОВ БК Люкс (а.с.34-38 т.1.), згідно з якими ТОВ Будівельна компанія Люкс та ТОВ «Новекс» здійснюють спільну діяльність щодо будівництва двох офісних приміщень у багатоквартирному житловому будинку, при цьому ТОВ «Новекс» діяв при укладенні цих договорів в інтересах [PERSON], [PERSON] на підставі договорів комісії від 26.12.2005 року №28-Л та №27-Л. Також договором про пайову участь було доручено товариству Будівельна компанія Люкс виконувати функцію забудівника будівництва, а саме здійснити всі дії, необхідні для будівництва та введення обєкта в експлуатацію, а ТОВ «Новекс» зобовязався здійснити повне фінансування витрат на будівництво. Умовами даних договорів також передбачалося що ТОВ «БК «Люкс» несе майнову відповідальність за свої зобовязання при виконанні цього договору перед, в т.ч. кредиторами (п.2.2), а також ТОВ «БК «Люкс» несе майнову відповідальність за свої зобовязання при виконанні цього договору перед генпідрядними та субпідрядними організаціями за невиконання договірних зобовязань по будівництву (п.2.3). Статтею 1130 ЦК України передбачено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Отже, метою спільної діяльності може бути як господарська (інвестування, виконання робіт, надання послуг, будівництво об'єктів промисловості, торгівлі, житла, тощо), так і негосподарська мета, за умови, що вона не суперечить закону. Коло осіб, які можуть виступати сторонами договору про спільну діяльність, чинним законодавством не обмежене, відтак ними можуть бути фізичні та юридичні особи. Для досягнення мети спільної діяльності її учасники вправі виділити для цього певне майно (об'єднати вклади) або обмежитися особистою трудовою участю. Згідно роз'яснення Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з укладанням та виконанням договорів про сумісну діяльність" від 28.04.95 р. N 02-5/302 (п.3) при вирішенні спорів, пов'язаних з укладанням та виконанням договорів про сумісну діяльність, необхідно мати на увазі, що такими договорами передбачаються права і обов'язки сторін щодо досягнення певної господарської мети без створення суб'єкта права - окремої юридичної особи. Грошові та інші майнові внески учасників цього договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх сумісної діяльності, є спільною власністю сторін, яка за своїм характером є частковою (дольовою) власністю. Згідно п.6.1. цього розяснення, укладаючи договір про сумісну діяльність, сторони визначають обов'язок кожної з них щодо внесків, необхідних для досягнення мети сумісної діяльності. Такими внесками можуть бути грошові суми, майно, трудова участь, надання послуг, розробка і забезпечення проектною документацією тощо. Усі ці внески набувають статусу не спільної сумісної, а спільної їх власності з визначенням часток (долі). Тому у випадку розірвання договору про сумісну діяльність її учасник має право вимагати повернення своєї частки спільного майна в натурі або шляхом грошової компенсації, якщо виділ майна в натурі неможливий без нерозмірної шкоди для його господарського призначення. А п.6.2. вказує на те, що в процесі дії договору про сумісну діяльність кожний з її учасників без згоди інших сторін не має права розпоряджатись своєю часткою у спільній власності. Спільну (часткову) власність учасників договору про сумісну діяльність складають не тільки їх внески, але й майно, створене або придбане в результаті їх сумісної діяльності. Правовий режим цих складових частин спільної власності однаковий, тобто учасник договору про сумісну діяльність не вправі розпоряджатися створеним або придбаним майном без згоди інших учасників договору. Дане новостворене майно, що є предметом спірних відносин було збудовано в результаті спільної діяльності та дольової участі, а [PERSON] «Новекс» та ТОВ «БК [PERSON]» діяли узгоджено між собою, що буде зазначено нижче. До спільної діяльності, що здійснюється шляхом інвестування, застосовуються положення Закону України "Про інвестиційну діяльність" від 18.09.91 р. N 1560-XII. Так, за ст..1, 2 цього закону інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути в т.ч. кошти. Інвестиції у відтворення основних фондів і на приріст матеріально-виробничих запасів здійснюються у формі капітальних вкладень. Інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Інвестиційна діяльність здійснюється на основі: інвестування, здійснюваного в т.ч. громадянами та юридичними особами України. Інвестори - суб'єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об'єкти інвестування (ст..5). Інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою (ст..7). Отже, комісіонер ТОВ «Новекс» виступив стороною у договорі укладеному з ТОВ БК Люкс, який за характером відносин є одночасно договором про дольову участь у будівництві та договором про спільну діяльність, та вклав інвестиції в будівництво приміщень в будинку користуючись отриманими коштами від фізичних осіб. В судовому засіданні, [PERSON] даючи пояснення як фізична особа, тобто як комітент за договором комісії, та одночасно пояснюючи по суті спір щодо виконання договору комісії зі сторони комісіонера ТОВ Новекс (директор на той час), вказав суду те, що уклавши договір із третьою особою та придбавши від свого імені, в інтересах трьох комітентів (в т.ч. і себе), майнових прав на об'єкт незавершеного будівництва, комісіонер - ТОВ Новекс (як стверджує і в своїй письмовій заяві директор ТОВ Новекс [PERSON]В.), виконав свої зобов'язання перед позивачами, а останні набувши майнових прав на обєкт незавершеного будівництва прийняли рішення про відчуження придбаного обєкта будівництва шляхом укладання додаткового правочину з [PERSON] При цьому, [PERSON] також просив суд за письмовою заявою застосувати позовну давність до позовних вимог позивачів - комітентів (а.с.44-45 т.2, 29-30 т.1). Однак такі доводи в частині виконання свої зобовязань як комісіонера за договором комісії та факту завершеного за умовами договору набуття майнових прав комітетами, не є обґрунтованими, оскільки за умовами договору комісії, комісіонер зобовязувався, окрім укладення договору про участь у будівництві з третьою особою, протягом 5-ти днів повідомити комітентів про завершення будівництва та здачу в експлуатацію будинку, прийняти від третьої особи обєкт нерухомості та передати за актом-передачі цей обєкт комітентам протягом 30 днів з моменту введення в експлуатацію, а також подати звіт про виконання доручення за договором комісії (п.4.1-4.1.8, 5.1-5.4.). Договір комісії на час спірних правовідносин є діючим і не розірваним сторонами. Тому суд, такі пояснення та зазначені обставини у вказаній заяві [PERSON], та враховуючи неодноразові вимоги комітентів-позичів щодо виконання умов договору по передачі куплених приміщень з отриманням їх від третьої оссоби, в т.ч. після дізнання ними про завершення будівництва і введення в експлуатацію будинку, приходить до висновку, що своїми діями комітенти-позивачі вимагали від комісіонера відступлення права вимоги до третьої особи в розумінні статті 1016 ЦК України. Враховуючи це, вимога первісного позову №4-7 є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Що стосується заяви директора ТОВ «Новекс» [PERSON] про застосування судом спливу строків позовної давності, то така заява є необґрунтована, а строки не пропущені, оскільки будинок введений в експлуатацію в 2011 році, однак про це дізналися комітенти вже через певний період після введення в експлуатацію (початок 2012 року), а відповідно і про своє порушене право за договорами комісії, а тому цей строк вважається не з часу укладення договорів про пайову участь у будівництві житлового будинку між двома юридичними особами, як вважає директор ТОВ Новекс, а з часу порушеного права комітентів та не передачі майна та невиконання обумовлених умов договору щодо такої передачі. Судом також встановлено, що 30.06.2008 року було укладено попередній договір №05-О купівлі-продажу нежитлового приміщення (а.с.137 т.2) продавцями, якого виступають [PERSON], [PERSON], [PERSON], а покупцем [PERSON]. Предмет договору - нежитлове приміщення загальною проектною площею 85,30 кв.м. у підвальному приміщенні в будинку №4 по вул. Пилипа Орлика, що в м. Івано-Франківську. Сторони обумовили в майбутньому у строк не пізніше 30-ти днів з моменту отримання продавцями правовстановлюючого документу на право власності, укласти та оформити основний договір (п.1.1, 6.1 договору). 30.06.2008 року також було укладено попередній договір №06-О купівлі-продажу нежитлового приміщення (а.с.140 т.2), продавцями згідно якого виступають [PERSON], [PERSON], [PERSON], а покупець [PERSON]. Предмет договору - нежитлове приміщення загальною проектною площею 97.6 м.кв. на першому поверсі в будинку №4 по вул. Пилипа Орлика, що в м. Івано-Франківську. Сторони обумовили в майбутньому у строк не пізніше 30-ти днів з моменту отримання продавцями правовстановлюючого документу на право власності, укласти та оформити основний договір (п.1.1, 6.1 договору). Згідно даних двох попередніх договорів, покупцем [PERSON] саме продавцям [PERSON] та [PERSON] оплата коштів, обумовлених даними договорами не здійснювалась, що підтверджено і сторонами в судовому засіданні та матеріалами справи. Того ж самого дня, 30.06.2008 року було укладено попередній договір №05-О купівлі-продажу нежитлового приміщення (а.с.112 т.2), продавцем згідно якого виступав [PERSON] «Будівельна компанія ЛЮКС», а покупцем [PERSON]. Предмет договору - нежитлове приміщення загальною проектною площею 85,30 кв.м. у підвальному приміщенні в будинку №4 по вул. Пилипа Орлика, що в м. Івано-Франківську. Сторони обумовили в майбутньому у строк не пізніше 30-ти днів з моменту отримання продавцями правовстановлюючого документу на право власності, укласти та оформити основний договір (п.1.1, 6.1 договору). Також цього дня - 30.06.2008 року було укладено попередній договір №06-О купівлі-продажу нежитлового приміщення (а.с.129 т.2), продавцями згідно якого виступав [PERSON] «Будівельна компанія ЛЮКС», а покупець [PERSON]. Предмет договору - нежитлове приміщення загальною проектною площею 97.6 м.кв. на першому поверсі в будинку №4 по вул. Пилипа Орлика, що в м. Івано-Франківську. Сторони обумовили в майбутньому у строк не пізніше 30-ти днів з моменту отримання продавцями правовстановлюючого документу на право власності, укласти та оформити основний договір (п.1.1, 6.1 договору). Отже, [PERSON], усвідомлюючи і розуміючи значення власних дій, двома ідентичними договорами в один і той же день обумовив, як з одними продавцями (фізичними особами) в майбутньому, так і з другим продавцем (юридичною особою) в майбутньому купити одне і те ж приміщення у власність, після оформлення продавцем правовстановлюючих документів. При цьому, судом встановлено, що не заперечується і представником [PERSON], що по укладених попередніх договорах як з [PERSON] «Будівельна компанія ЛЮКС», так і з [PERSON], [PERSON], [PERSON], основний договір [PERSON] ні одним з них не укладав, такий договір взагалі відсутній в наявності і не заперечується сторонами. Долучаючи до матеріалів справи копії розписки надані в одних випадках [PERSON], як директора ТОВ «Новекс», та в інших як громадянина, про отримання коштів від [PERSON] (а.с.146-163,164,196-199 т.2) як доказ розрахунку [PERSON] за укладені попередні договори купівлі-продажу з [PERSON] та [PERSON] через Маслову (яка при цьому очолює КС «Івано-Франківська» як комітета по інших договорах), суд оцінює критично, так як в копіях цих розписок отримувачем останні (позивачі по первісному позову) не є. Не заслуговують на увагу суду і доводи представника [PERSON] про те, що укладений попередній договір №05-О та №06-О з [PERSON], [PERSON], [PERSON] є фактично договором переуступки майнових прав на користь [PERSON], а тому підлягало оформленню право власності за такими попередніми договорами саме за [PERSON], враховуючи таке. Стаття 635 ЦК України встановлює, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Отже, попередній договір не може створювати для його сторін будь-яких інших зобовязань, крім зобовязання укласти основний договір, у т.ч. щодо передачі майна. А тому, попередні договори від 30.08.2008 року №05-0 та №06-0 купівлі-продажу нежитлових приміщень як між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], так і між [PERSON] та ТОВ «БК «Люкс» визначали по суті умов укладення в майбутньому основного договору, що так і не було вчинено. За статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч.3 ст. 640 цього ж кодексу договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. За ст..220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Правила цієї статті щодо визнання договору дійсним не поширюються на договори купівлі-продажу предметом яких є нерухоме майно, оскільки такий правочин пов'язаний з державною реєстрацією, тому він є неукладеним і не породжує для сторін прав і обовязків. Враховуючи дані норми, слід дійти висновку про нікчемність таких попередніх договорів від 30.08.2008 року №05-0 та №06-0 купівлі-продажу нежитлових приміщень. З врахуванням цього суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом №8-11 є такими що підлягають до задоволення як обґрунтовані. Натомість вимога зустрічного позову про визнання договорів купівлі-продажу №05-О та №06-О від 30.06.2008 року, укладених між [PERSON] «Будівельна компанія ЛЮКС» та [PERSON] дійсними, не підлягає до задоволення та є необґрунтованою і безпідставною. При цьому, пояснення представника [PERSON] про те, що створювались перешкоди [PERSON] «Будівельна компанія ЛЮКС» в нотаріальному посвідченні такого договору не доведено жодним доказом та не є підставою дійсності договорів, які стосуються саме нерухомого майна. Щодо позовних вимог первісного позову №8-11, окрім вищевказаного, суд зазначає і те, що правочин це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Також при розгляді спорів про недійсність правочинів суду потрібно розмежовувати недійсні та неукладені правочини, тобто такі, в яких відсутні встановлені законодавством необхідні умови для їхнього укладення (наприклад, не здійснено державну реєстрацію правочину в разі, коли законом ця обставина визначена як момент його вчинення). Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Що ж стосується оспорюваного правочину, то він може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Звернутися з вимогою про встановлення нікчемності правочину позивач вправі, якщо є спір про наявність або відсутність такого факту. Звернення окремо з такою вимогою, без застосування наслідків недійсності правочину, є правом позивача, тому у випадку пред'явлення такого факту така вимога підлягає розгляду, власне кажучи, з констатацією в резолютивній частині рішення факту нікчемності правочину, або відмови в цьому. Стосовно положення ч. 2 ст. 215 ЦК про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначити, що така потреба може виникнути у разі, коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений; він порушує права третіх осіб; він зареєстрований у державних органах тощо. Отже, зважаючи на нікчемність правочину, особа права якої порушено даним правочином вправі звернутися до суду про недійсність правочину, як нікчемного у разі наявності спору щодо такого, що наявне в даних спірних правовідносинах. При цьому суд вказує, що посилання на ст. 203 ЦК необхідно враховувати, що ця стаття передбачає загальну підставу для визнання нікчемності правочину і застосовується лише в тому випадку, якщо в ЦК немає спеціальної підстави (норми) для цього. Однак в даному спорі, про що вже зазначалося вище, спеціальна норма передбачає порядок укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна і як наслідок підстави на набуття такого майна у власність. Визнання правочину недійсним пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом. Тому для учасників таких правовідносин, та й для третіх осіб, є наслідком скасування всіх виданих правовстановлюючих документів на майно. Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Дані норми закону застосовуються судом до вимоги №1-3 первісного позову позивачів [PERSON] та [PERSON] щодо наслідків, які наступили після укладення [PERSON] попереднього договору, а саме отримання ним правовстановлюючих документів на підставі рішення органу місцевого самоврядування. Так, [PERSON] за вимогами зустрічного позову просив визнати дійсними попередні договори укладені між [PERSON] та ТОВ «БК «Люкс» від 30.08.2008 року №05-0 та №06-0, однак попередній договір не створює прав та обовязків сторін, окрім укладення в майбутньому основного договору, окрім того, якщо би і був укладений договір купівлі-продажу між цими сторонами нежитлових приміщень, то ці договори мають бути посвідчені нотаріально та бути зареєстрованими у встановленому порядку. Саме згідно цих попередніх договорів від 30.08.2008 року, [PERSON] та ТОВ «БК «Люкс» в особі керівника [PERSON] (який одночасно був і комітентом №3 по договорах комісії, і керівником ТОВ «Новекс» як комісіонера по договору комісії, і стороною договору про дольову участь з одного боку від ТОВ «Новекс», та з другого боку керівником ТОВ «БК «Люкс» (він же директор) по цьому договору) підписали Акт прийому-передачі від 16.11.2011 року нежитлового приміщення площею 85.3 м.кв. та 102 м.кв. (а.с.111, 128 т.2). Підставою передачі приміщень по даному Акті було посилання на попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30.06.2008 року №05-0 та №06-0, Договір комісії №27-Л та №28-Л (при цьому суд вказує на те, що ці договори комісії не мали жодного відношення до [PERSON], який не був стороною договору, а також не був і стороною неіснуючого договору комісії з ТОВ «БК «Люкс»!), в цьому Акті також зазначено, що претензій до комісіонера (яким є ТОВ «Новекс», а не ТОВ «БК [PERSON]») щодо нежитлового приміщення, немає. Аналізуючи дані Акти прийому-передачі, суд приходить до висновку, що без згоди комітентів [PERSON] та [PERSON] та без будь-якого їх відома, [PERSON], як керівник уже ТОВ «БК «Люкс» (який одночасно був керівником 2 юридичних осіб, а також одним з комітентів за договором комісії, тобто вчинення самостійно дій від протилежних сторін) передав спірні житлові приміщення іншій особі [PERSON], які були предметом договору комісії укладеного між [PERSON] та [PERSON] та ТОВ «Новекс», а також предметом договору дольової участі укладеного між ТОВ «Новекс» та ТОВ «БК «Люкс». Як слідує з матеріалів справи, виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради прийняв рішення від 13.06.2012 року №384 Про оформлення права власності на нерухоме майно п.п. 23.24 (а.с.105-110, 124-142, т.2, 222-223 т.3), на підставі двох заяв поданих [PERSON] від 14.05.2012 р., доданої Декларації від 28.12.2011р. про готовність об'єкта до експлуатації - житловий будинок із приміщеннями громадського призначення №21 в районі в межах вулиць [PERSON] в м. Івано-Франківську (поштова адреса присвоєна по вул.Пилипа Орлика 4а рішенням від 12.04.2012р.), замовником якого є ТОВ БК Люкс, генеральним підрядником [PERSON] «Новекс», за якою вважається закінченим будівництвом об'єкт та готовим до експлуатації. Так, прийнято даним рішенням виконкому про оформлення права власності на нежитлові приміщення площею 85.3 м.кв. в підвальному приміщенні та площею 102 м.кв. офіс на першому поверсі в будику по вул. вул.Пилипа Орлика 4а, за [PERSON]. Підставою оформлення права власності за [PERSON] є: попередні договори купівлі-продажу нежитлового приміщення №05-О, №06-О від 30.06.2008 р.( між ТОВ «БК ЛЮКС» та [PERSON]С.), попередні договори купівлі-продажу нежитлового приміщення №05-О, №06-О від 30.06.2008 р.(між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON]В.), договір комісії №27-Л, №28-Л (немає жодного відношення до [PERSON]С.), технічний паспорт (площа приміщень уточнена) та Акт прийому-передачі цих приміщень [PERSON] від ТОВ «БК ЛЮКС» від 16.12.2011 року (а.с.111, 128 т.2), а також лист ТОВ БК Люкс в особі керівника [PERSON] про підтвердження факту, що попередні договори №05-0, 06-0 від 30.06.2008 року укладені між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] є фактичним (!?) договором переуступки майнових прав, а ТОВ БК Люкс підтверджує готовність оформити нерухомість на користь [PERSON] (а.с.143 т.2). Згідно рішення виконкому, [PERSON] оформив свідоцтво на право власності на дане нерухоме майно (а.с.6-9 т.4). Отже, звідси випливає, що ТОВ БК Люкс (в особі керівника [PERSON]В.) вчиняючи такі дії, виходячи з вищезгаданих договорів комісії та договорів дольової участі, мав передати в першу чергу дані спірні нежитлові приміщення комісіонеру та дольовику [PERSON] «Новекс» ( директор цей же), який діяв від імені фізичних осіб, визнавши таким чином повне виконання зобовязань [PERSON] «Новекс». Натомість керівник ТОВ БК Люкс [PERSON] трактуючи нібито, на його думку, фактичну переуступку майнових прав від фізичних осіб комітентів - [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], передав за Актом прийом-передачі ці приміщення [PERSON]. Зважаючи на такі обставини, вимоги [PERSON] та [PERSON] щодо зобовязання ТОВ БК Люкс передати ці ж приміщення їм, що оплатили кошти за договором комісії за вищезазначені приміщення та не отримали його від комісіонера [PERSON] «Новекс», який мав в свою чергу отримати їх від дольовика ТОВ БК Люкс, набули право вимоги до останнього, є обґрунтованими. Крім цього щодо вимог первісного позову №1-3, слід також зазначити, що до 01.01.2013 року діяв Наказ Міністерства юстиції України N 7/5 від 07.02.2002 зареєстрованого 18 лютого 2002 р. за N 157/6445 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» (наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції N 1844/5 від 14.12.2012), на підставі якого р.VIII п.8.1 передбачалося оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно органами місцевого самоврядування: фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам; інвесторам, які у результаті інвестиційної діяльності отримали у власність об'єкт нерухомого майна або його частину на підставі документів, установлених законодавством, що підтверджують набуття у власність закріпленого за інвестором об'єкта інвестування. За п.8.2 до заяви про оформлення права власності на нерухоме майно додаються матеріали технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна, а також інші документи, визначені Положенням. Додаток 2 цього Положення передбачав перелік правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно, а саме за п.1 - договір, за яким відповідно до законодавства передбачається перехід права власності, зокрема купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання, лізингу, предметом якого є нерухоме майно, договір про виділ у натурі частки з нерухомого майна, що є у спільній власності, про поділ нерухомого майна, що є у спільній власності. До 1 січня 2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках проводилося реєстраторами бюро технічної інвентаризації створеними до набрання чинності Законом України від 11.02.2010 N 1878-VI "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Не зважаючи на відсутність належно оформлених договорів купівлі-продажу, а не попередніх договорів за однією датою з різними продавцями та одним покупцем, виконком в порушення законодавства, яким регулюється порядок оформлення прав власності на нерухоме майно, прийняв рішення, що оспорюється. При цьому, не звернувши увагу на те, що факт передачі коштів ТОВ БК Люкс( при цьому що в розписках про які вказано вище кошти отримано не цією юридичною особою) від [PERSON] не створює для останнього право оформлення нежитлових приміщень без укладення договору купівлі-продажу - укладеного нотаріально з подальшою реєстрацією такого права згідно законодавства. Тому, таке рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 13.06.2012 року №384 (п.23,24) не відповідає вимогам закону, а як наслідок видане Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - офісні приміщення площею 85.2 м.кв., які знаходяться у підвальному приміщенню будинку 4а на вул.Пилипа Орлика в м. Івано-Франківську, видане на імя [PERSON] та офісні приміщення площею 102 м.кв., які знаходяться на першому поверсі будинку №4а на вул.Пилипа Орлика в м. Івано-Франківську, на імя [PERSON] В матеріалах справи також наявне рішення Івано_Франківського міського суду від 08.09.2014р. за позовом [PERSON] до [PERSON] «Новекс» та [PERSON] «БК [PERSON]» про визнання недійсними договорів від 28.12.2005 року про пайову участь укладених між ТОВ «Новекс» та ТОВ «БК [PERSON]» та визнання права власності на нерухоме майно, яким позов було задоволено, однак воно не набрало законної сили, оскільки ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.12.2014р. скасовано рішення суду та прийнято відмову позивача [PERSON] від позовних вимог вцілому (а.с.48-53 т.4). При цьому апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції не було дотримано положення вимог ЦПК. Представник [PERSON] доводив суду про те, що в матеріалах справи відсутня ідентифікація спірних житлових приміщень, і те, що нежитлові приміщення по договорах комісії та попередніх договорах купівлі-продажу є одним і тим же приміщенням, але такі доводи спростовані іншим рішенням суду. За ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Івано-Франківського міського суду від 17.10.2014р. було задоволено позов ТОВ «Новекс» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про розірвання договору комісії, про те рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.03.2015р. рішення суду скасовано а в задоволенні позову відмовлено (а.с.69-73 т.4). При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що генеральним директором на час укладання договорів комісії був [PERSON], який отримавши кошти від комітентів уклав з ТОВ «БК «Люкс» в особі директора [PERSON] договори пайової участі. В подальшому ТОВ «БК «Люкс» уклало з [PERSON] попредні договори №05-0 та №06-0 від 30.06.2008р. Судом встановлено, що обєкт нерухомості, придбання якого здійснювалось комісіонером за дорученням комітетнів є тим же нежитловим приміщенням за попередніми договорами купівлі-продажу з [PERSON] Окрім того, [PERSON] отримав Свідоцтва на право власності на обєкт будівництва до розірвання договору комісії, предметом якого був цей обєкт. А заявою про застосування строку позовної давності директор ТОВ «Новекс» [PERSON] визнав факт набуття комітентами право власності на обєкт незавершеного будівництва за договором комісії, при цьому [PERSON] (як фізична особа) свідомо не сплачував кошти за договором комісії, оскільки воно продане іншій особі. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. За ст..88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі наведеного, ст.. 15, 16, 203, 215, 220, 635, 640, 657, 1011, 1012, 1014, 1016, 1021, 1130 ЦК України, положеннями Закону України "Про інвестиційну діяльність", Наказ Міністерства юстиції України N 7/5 від 07.02.2002 зареєстрованого 18 лютого 2002 р. за N 157/6445 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» (діючого на той час),

Outcome: approved