Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати кредитний договір між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , на підставі якого здійснювалися неправомірні списання коштів не укладеним; стягнути з відповідача неправомірно списані кошти з картки для виплат № [NUMBER] в розмірі 30 045,86 гривень , моральну шкоду в сумі 5000,00 гривень, заподіяну неправомірними діями відповідача, а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в червні 2018 року він звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківської картки для отримання виплат заробітної плати в зв`язку з прийняттям на роботу до ТОВ «НВК «Новітек». У відділенні Відповідача Позивачу пояснили, що для отримання картки для виплати заробітної плати необхідно обов`язково отримати ще й кредитну картку. Таким чином Позивач отримав у відділенні Відповідача: картку для виплати заробітної плати за номером [NUMBER] ; картку «Універсальна» за номером [NUMBER] . Номер банківської картки для отримання заробітної плати № [NUMBER] Позивач повідомив роботодавцю ТОВ «НВК «Новітек». На банківську картку, яку Позивач отримав для виплат заробітної плати за номером [NUMBER] в період з 27.06.2018 р. по 15.05.2019 р. ТОВ «НВК «Новітек» виплачували Позивачу заробітну плату, та витрати на відрядження. В той же період починаючи з 27.06.2018 р. по 15.05.2019 р. Відповідач неправомірно списував частину, а по деколи всі нараховані Позивачу на банківську картку [NUMBER] кошти заробітної плати та витрат на відрядження. Розпоряджень щодо будь яких списаннь коштів з картки № [NUMBER] Позивач не надавав. Для встановлення причин неправомірних дій з боку Відповідача Позивач звернувся за номером телефону 3700 вказаним на банківській карті, де Позивачу пояснили, що за скаргою [NUMBER] проводиться автоматичне списання для погашення заборгованості по карті № [NUMBER] з чим Позивач не погоджується та вважає, що його права як споживача порушуються Відповідачем. В вересні 2018 року Позивач в почтовому ящику за місцем проживання отримав листа з логотипом та адресом Приватбанка з вимогою сплатити 70239.89 грн., а також в конверті була приложена копія рішення суду з явними ознаками фальсифікації. В зв`язку з тим, що в листі йшлося про членів родини, Позивач передав листа своєї матері яка зверталась за номером 3700 щоб отримати інформацію та зробила на аркушах листа позначки чорним маркером у вигляді цифр. В січні 2018 року Позивача було повідомлено, про відкриття позовного провадження на цивільну справу № 331/6856/18, предмет позову - стягнення заборгованості з [PERSON] , позивач АТ КБ «Приватбанк». Данна справа розглядається в Жовтневому районному суді м. Запоріжжя. За змістом позовної заяви Відповідач вважає, що між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений спірний договір № б/н від 29.07.2011 року. Позивач вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ним АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення його як споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. 10.07.2019 р. Позивач в листі звернувся до Відповідача з вимогою повернути Позивачу кошти в розмірі 30045 грн. неправомірно списані з банківської карти [NUMBER] та вимогою надати повну виписку по карті [NUMBER] за період з 01.06.2018 року по 01.07.2019 року з підписом уповноваженої особи. 02.08.2019 року на електронну адресу Позивача надійшов лист-відповідь Відповідача на звернення Позивача від 10.07.2019 року щодо неправомірно списаних коштів з платіжної картки. В листі-відповіді за номером №20.1.0.0.0/7- 190712/2602 від 02.08.2019р. Відповідач зазначив: «Між Вами та Банком був укладений кредитний договір (надалі - Договір), відповідно до умов якого, на платіжну картку № [NUMBER] був встановлений кредитний ліміт. У зв`язку із користуванням кредитними коштами та неповернення їх вчасно (згідно з умовами Договору) за Вами виникла заборгованість.» «... списання грошових коштів з Вашої платіжної картки № [NUMBER] є договірним списанням коштів в рахунок погашення заборгованості, яка обліковується за Вами у Банку.» Через те, що Позивач з твердженнями Відповідача про укладення спірного кредитного договору не погоджується, не ознайомлювався з умовами надання кредиту, не підписував відповідних документів підтверджуючих укладення спірного кредитного договору, вимушений звернутися до суду з вказани позовом. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2019 року по справі відкрите провадження, визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» 02 жовтня 2019 року надало відзив на позов , в якому зазначило, що 29.07.2011 року між сторонами було укладено кредитний договір і підписанням «Анкети-заяви» 29.07.2011 року [PERSON] приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг, був ознайомлений з Тарифами банку. Оскільки за наявності заборгованості Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» у відповідності до положень п. 1.1.3.2.12 Умов мав право здійснювати списання грошових коштів з рахунків [PERSON] , відкритих у валюті кредиту, вважає позовну заяву необґрунтованою. У вступному слові позивач позовні вимоги підтримав, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача разом з відзивом подав клопотання про розгляд справи у його відсутність. Суд, вислухавши вступне слово позивача , дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 29.07.2011 року [PERSON] з метою отримання банківських послуг, до ПАТ КБ «Приватбанк» була подана анкета - заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Одними із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві позичальника від 29.07.2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання по сплаті коштів та не визначено розмір неустойки. Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані відповідачем на підтвердження заперечень , визначені, в тому числі: відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, право відповідача проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків клієнта для погашщення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб за кредитами, в яких клієнт є поручителем , а також будь-якої іншої заборгованості ( п. 1.1.3.2.12 Умов). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 29.07.2011 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позивачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в цих документах, що додані банком до відзиву на позовну заяву, розмірах і порядку. Крім того, роздруківка із сайту відповідача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті відповідача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретний зміст запропонованих позивачу Умов та Правил надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що була встановлена на час укладення із позивачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують цих обставин. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані відповідачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані позичальником, а також з урахуванням того, шо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи не містять підпису [PERSON] , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 29.07.2011 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Враховуючи вищевказані обставини, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Натомість , згідно виписки з карткового рахунку [PERSON] , відкритого в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з позивача було автоматично списано з 27.06.2018 року по 15.05.2019 року 30 045,86 гривень для погашення простроченої заборгованості у відповідності до договору від 29.07.2011 року . Частина перша статті 1071 ЦК України визначає , що Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Частиною 2 статті 1071 ЦК України визначено, що грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. У відповідності до положень частини першої статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів для наявності підстав у відповідності до вимог статті 1071 ЦК України щодо списання грошових коштів з рахунку [PERSON] а тому , з урахуванням висновків суду щодо відсутності дотримання вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, зокрема щодо п. 1.1.3.2.12 Умов , суд вважає, що з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" на користь [PERSON] слід стягнути неправомірно списані грошові кошти з картки для виплат № [NUMBER] в сумі 30 045 гривень 86 копійок. Щодо позовних вимог в частині визнання договору неукладеним, суд зазначає наступне. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення;5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Цивільним кодексом України передбачено момент укладення сторонами договору, який починає свій відлік з моменту досягнення ними згоди щодо всіх істотних умов договору, які передбачені законом щодо певного виду договору та щодо необхідності викладення його у певній формі. На практиці укладення сторонами договорів реалізується шляхом їх підписання такими сторонами (уповноваженими представниками сторін) або направлення однією стороною пропозиції стосовно укладення договору та прийняття (погодження) такої пропозиції іншою стороною. Отже, підписання (погодження) сторонами (уповноваженими представниками) договору є моментом його укладання. І навпаки, за наявності неузгодженостей щодо будь-яких істотних умов договору, матиме місце його неукладення і для сторін не виникне будь-яких прав та обов`язків. Згідно з ЦК України (у редакції, яка набрала чинності 15.12.2017) захист судом прав та законних інтересів юридичних і фізичних осіб здійснюється у спосіб, який визначено законом або договором. Водночас, передбачено, що у разі, коли закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, суд вправі у відповідності до зазначеної у позові вимоги визначити у судовому рішенні спосіб захисту, який не суперечитиме вимогам закону. ЦК України визначає момент укладення сторонами договору, однак не передбачає моменту визнання його не укладеним та навіть способу захисту такого цивільного права, натомість одним із способів захисту порушеного права ЦК України передбачено визнання договору недійсним та застосування правових наслідків його недійсності. У постанові пленуму Верховного Cуду України (далі - ВСУ) «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що суди відмовляють у задоволенні позову про визнання договору не укладеним, у зв`язку з відсутністю такого способу захисту прав та інтересів. Водночас, це не виключає можливості сторони, право якої порушене, звернутися до суду з однією з таких вимог: про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи; повернення в натурі безпідставно набутого майна; відшкодування доходів від безпідставно набутого майна і витрат на його утримання. Крім того, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) було здійснено аналіз та узагальнення деяких питань судової практики щодо визнання договорів недійcними, який викладено в Аналізі окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Аналіз), який розміщено на сайті цього суду. Так, в Аналізі ВССУ передбачено, що при розгляді справ судами про визнання договорів недійсними, необхідно визначати момент їх укладення, оскільки судом не визнається недійсним договір, який визначається неукладеним. Згідно з висновком Аналізу ВССУ, до неукладених можна віднести договори, для яких сторонами не дотримано встановлених законодавством умови їх укладення (відсутність досягнутої згоди щодо істотних умов договору; стороною не отримано акцепт на направлену оферту; не передано майно, яке згідно з договором передбачається передати; відсутність державної реєстрації договору для якого чинним законодавством передбачена така реєстрація і т.п.). Вимога про визнання договору неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом, що передбачає в подальшому відмову у задоволенні відповідного позову. З огляду на викладене вище, можна зробити висновок, що сторона, право якої порушено, має право звернутися до суду з позовом, який стосується наслідків неукладеного договору, передбачених главою 83 ЦК України, а застосування цією стороною договору таких наслідків можливе лише після встановлення судом наявності або відсутності підстав, що свідчать про його неукладення. З огляду вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання кредитного договору між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , на підставі якого здійснювалися неправомірні списання коштів не укладеним. Вирішуючи позов в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень , суд вважає, що зазначені позовні вимоги є необґрунтованими з огляду на наступне. Судом встановлено, що обґрунтовуючи підстави спричинення моральної шкоди, [PERSON] вказував на те, що у зв`язку з неправомірними списанням грошових коштів з його рахунку, отриманням заробітної плати у розмірі нижче ніж встановлено, чинним законодавством , йому були заподіяні моральні страждання. Через незаконні дії відповідача позивач поніс втрати немайнового характеру . Право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої споживачу, передбачено п.5 ч.1 ст.4 та ст.16 Закону України «Про захист прав споживачів» , відповідно до якої шкоди, завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відшкодовується відповідно до закону. Тобто, у спорах про захист прав споживачів діюче законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така шкода завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року надав роз`яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7 , 440-1 Цивільного кодексу Української РСР а іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону "Про інформацію") , ст. 44 Закону "Про авторське право і суміжні права"; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів"чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач не надав належних доказів, які б підтверджували факт заподіяння шкоди майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров"я або смертю. В зв`язку з цим підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial