Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказує, що 07.11.2007 року між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір за яким банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 102000,00 гривень строком до 06.11.2017 року зі сплатою відсотків у розмірі 13,5 % на рік. 20.07.2007 року між кредитором та [PERSON] укладено договір іпотеки за яким виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором забезпечено житловим будинком з належними до нього будівлями та спорудами [ADDRESS], яке належить [PERSON] на праві приватної власності. Вказує, що умови кредитного договору виконувались не належним чином, а тому, станом на 15.02.2013 року у [PERSON] перед банком виникла заборгованість в розмірі 84804,96 гривень. Враховуючи викладене просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 84804,96 гривень та звернути стягнення на предмет іпотеки у вигляді будинковолодіння по [ADDRESS], яке належить [PERSON] шляхом продажу його на прилюдних торгах. Під час судового розгляду від представника позивача до суду надійшло клопотання про збільшення позовних вимог в якому він вказує, що з моменту попереднього розрахунку заборгованості, а саме з 15.02.2013 року до цього часу, боржник зобов'язання перед банком не виконав, а тому сума заборгованості, яка включає в себе тіло кредиту, відсотки за користування кредитом та неустойку збільшилась та станом на 05.08.2014 року становить 157516,08 гривень. У зв'язку із викладеним просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 157516,08 гривень. В судовому засіданні представник позивача свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі надіслали до суду заперечення проти позову в яких просить суд відмовити у задоволенні позову щодо звернення стягнення на предмет іпотеки мотивуючи це неспіврозмірністю суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна. Також відповідачі просять зменшити розмір неустойки в порядку ст. 551 ЦК України, оскільки її розмір фактично дорівнює тілу кредиту, враховуючи той факт, що [PERSON] не отримував кредитних коштів та не порушував терміни погашення кредиту, на його утриманні перебуває дружина, яка являється інвалідом 2 групи та те, що заставне майно є єдиним житлом для відповідачів. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні позов не визнали, дали пояснення аналогічні викладеним в запереченні проти позову. Представник служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з'явився, проте надіслав клопотання з проханням справу розглянути у його відсутності з урахуванням прав неповнолітньої. Суд дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи сторін, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність задоволення позовних вимог частково з наступних підстав. Частина 3 ст. 61 ЦПК України вказує, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 349 ЦПК України рішення і ухвала суду касаційної інстанції набирають законної сили з моменту їх оголошення. З моменту оголошення рішення або ухвали судом касаційної інстанції скасовані рішення та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу. У відповідності до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Так ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.03.2014 року касаційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково та рішення районного суду м. Чернівці від 8 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 20.11.2013 року у частині відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано та направлено справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 08.10.2013 року стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в розмірі 84804,96 гривень. Вирішено питання про судові витрати. Дане рішення в частині стягнення заборгованості та судових витрат залишено без змін. Таким чином обставини викладені в судовому рішенні щодо правовідносин, які склались між банком та боржником відносно обставин укладення кредитного договору, наявної заборгованості за його неналежне виконання та інших фактів встановлених в ньому не підлягають доказуванню. Однак позивачем заявлено вимогу про збільшення позову, яка мотивується тим, що з моменту попереднього розрахунку заборгованості до 05.08.2014 року зобов'язання виконане не було, а тому нарахування відсотків за користування кредитом, та неустойка припинено не було. Згідно ст.ст. 509, 526 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, зобов'язання має виконуватися належним чином до умов договору та вимог кодексу. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. ч. 2 ст. 1050 ЦК України вказує, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як вбачається із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З розрахунку видно, що дійсно, внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору, загальна сума заборгованості за кредитним договором № 014/0021/82/43372 станом на 05.08.2014 року складає 157516,08 гривень. Таким чином судом встановлено, що боржником умови договору після ухвалення рішення Садгірського районного суду не виконувались, зобов'язання не було припинено його виконанням, а тому банком правомірно було нараховано неустоуйку та проценти за користування кредитними коштами. Разом з тим, прохання позивача про стягнення з [PERSON] на їх користь заборгованості в сумі 157516,08 гривень задоволена бути не може, оскільки частина цих коштів вже була стягнута рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 08.10.2013 року в сумі 84804,96 гривень. За таких умов, стягненню підлягає різниця між останньою розрахованою сумою заборгованості та вже стягнутою, що складає 72711,12 гривень. Судом також встановлено, що між кредитором ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" та відачем [PERSON] укладено договір іпотеки від 20.07.2007 року № 011/0021/23062, яким забезпечено виконання зобов'язань позичальника [PERSON]. за кредитним договором від 07.11.2007 року №014/0021/82/43372 - житловим будинком з належними до нього будівлями та спорудами [ADDRESS], що належить майновому поручителю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого виконавчим комітетом Чернівецької міської ради 12.05.2004 року, згідно рішення виконавчого комітету міської ради № 343/8 від 27.04.2004 року та складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 255,1 кв.м., житловою площею 103,1 кв.м., криниці літ. «К», вигрібної ями літ. «І», вартість майна переданого в іпотеку становить згідно з п. 13 договору іпотеки 990 100 грн. Оцінюючи прохання відповідача про зменшення суми стягуваної неустойки, судом не може бути задоволено таке прохання у зв'язку із наступним. Відповідно до ч. 3 ст 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо воно значно перевищує розмір збитків та за наявності обставин, що мають істотне значення. Відповідно до п. 27 постанови пленуму вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Так встановленими обставинами справи спростовуються посилання відповідача про те, що він начеб то не отримував кредитних коштів та не порушував терміни погашення кредиту, які судом оцінюються як спосіб ухилення від виконання зобов'язання. Щодо ступеня виконання зобов'язаннь можна вважати про те, що відповідач не намагається погасити наявну у нього заборгованість, оскільки вже майже два роки останній жодного разу не вніс грошові кошти на рахунок банку в якості виконання покладених на нього обов'язків. Через тривале прострочення, з боку [PERSON], значним чином порушуються права та інтереси кредитора, який свою частину договору виконав належним чином передавши відповідачу на умовах договору грошові кошти в його користування, проте в даний час для нього настали негативні наслідки. До того ж боржником являється саме [PERSON], а не іпотекодавець, які не є солідарними боржниками, а тому прохання останнього про зменшення розміру неустойки через неможливість її виплати та з інших особистих підстав судом до уваги не беруться. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» - разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно п. 23 постанови пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України "Про заставу", статей 1, 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. У зв'язку із цим солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК не передбачена. Відповідно до п. 9 постанови право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Задовольняючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки суд виходить з того, що позивач вільний у праві вибору способу захисту своїх прав як кредитора та обрав такий спосіб, як звернення стягнення на заставне майно з подальшою його реалізацією на прилюдних торгах, що прямо передбачений законодавством. Разом з тим, судом не вбачається підстав для відмови в задоволенні позову відповідно до ч. 3 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» Відповідно до ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: - загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; - опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; - заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; - спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; - пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; - початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження" , з дотриманням вимог цього Закону. Враховуючи все викладене, суд приходить до висновку про наявність обгрунтованих підстав для задоволення данного позову частково з підстав наведених вище.

Outcome: partial