Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним пункту 1.1 Договору відновлювальної кредитної лінії №4 від 02 жовтня 2008 року, який укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» та позивачем. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому не була надана інформація про те, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій. В кредитному договорі не зазначено про відкриття банківського (поточного) рахунку, який повинен був відкритий з метою зарахування на нього суми наданого кредиту (відсутня істотна мова кредитного договору), а також не були дотримані такі істотні умови, як предмет і сума. За вказаних обставин, позивач вважає, що пункт 1.1 Договору відновлювальної кредитної лінії №4 від 02 жовтня 2008 року, який укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON], слід визнати недійсним у зв'язку з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Просив суд його задовлити. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях на позовну заяву. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до п.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Виходячи з положень ст.ст.6, 526, 626, 631 ЦК України, укладений договір та додаткові угоди до нього є обов'язковими для належного виконання сторонами, відповідно до обумовлених сторонами умов, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що 02 жовтня 2008 року між [PERSON] (Позичальник) та публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (Банк) укладено договір відновлювальної кредитної лінії №4. Відповідно до п.п.1 договору Банк зобов'язався надати Позичальнику на умовах цього договору кошти в сумі 30000 доларів США, а Позичальник зобов'язується прийняти належним чином, використати та повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 17 % річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені чим договором. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/10441/15/15-ц від 23 листопада 2015 року стягнуто на користь AT «Ощадбанк з [PERSON] заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №4 від 02.10.2008 року в сумі 12 795,19 дол. США. Пунктом 14 постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких, є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації (п.8 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Як зазначено вище, кредит ПАТ «Ощадбанк» надавався позивачу в іноземній валюті, а саме в доларах США. Судом встановлено, що на момент укладення спірного кредитного договору не існувало заборони позивачу отримати кредитні кошти в іншій валюті, наприклад в гривні. Позивач сам обрав ті умови кредитування, які він вважав вигіднішими для себе та висловлював тим самим можливість виконання взятих на себе зобов'язань. Грошові кошти повинні бути повернуті в тій самій валюті, в якій і одержані та в кількості, що відповідає умовам Кредитного договору разом з нарахованими процентами у валюті зобов'язання та іншими платежами. За положеннями статті 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 Цивільного кодексу України, використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобов"язаннями допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 р. № 15-93 та Закон України "Про банки та банківську діяльність", на підставі яких діяв банк при укладенні кредитного договору. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність", кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент, а статтями 47, 49 даного закону визначено, що банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Згідно ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України; операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями. Відповідно до вищевказаної ст. 5 Декрету КМУ, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Отже, надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечило вимогам чинного на той час законодавства України. На час укладення спірного кредитного договору чинним законодавством не було установлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. За відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлювався також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001 р. № 275 (яке було чинне на час виникнення спірних правовідносин), у п. 5.3 зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в зазначеному Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 р. № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Згідно п. 2.3 вищевказаного Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою та чеками (купівля, продаж, обмін, прийняття на інкасо), що здійснюються в касах і пунктах обміну іноземної валюти банків; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; ведення кореспондентських рахунків банків (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті; відкриття кореспондентських рахунків у банках (нерезидентах) в іноземній валюті та здійснення операцій за ними; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. Отже, з вищенаведеного вбачається, що банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями станом на час укладення з позивачем кредитного договору мали право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. Банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті. Судом встановлено, що на момент укладення спірного кредитного договору ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», мало банківську ліцензію Національного банку України 148 від 16 січня 2002 року та Дозвіл №148-2 від 29 квітня 2002 року, які надають ВАТ «Державний ощадний банк України» право здійснювати всі види валютних операцій, в тому числі щодо надання кредитів та здійснення оплати за користування кредитів в іноземній валюті. Згідно ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. У п.10 правового висновку в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Таким чином, на підставі вищезазначених нормативно-правових актів України дозволяє зробити висновок, що надання Банком кредиту в іноземній валюті та поверненні позичальником такого кредиту здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійсненні валютних операцій, виданої Банку НБУ, та не потребує отримання Банком чи позичальником індивідуальної ліцензії на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. У зв"язку з цим порушення діючого законодавства банком щодо видачі позивачу кредитних коштів в іноземній валюті не вбачається. Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.( п.13 правового висновку в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин») Отже, спірний кредитний договір укладений 02.08.2008 року, а саме до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", який забороняє укладення споживчих договорів у іноземній валюті, додатково стверджує правомірність дій банку щодо укладення вказаного кредитного договору у іноземній валюті. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність пряме не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В судовому засіданні встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору позивач погодився з усіма його умовами, що підтверджується його підписом у договорі. Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові від 11.09.2013 року № 6-40цс13, для кваліфікації умов договору несправедливими відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. З ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Таким чином, підстав для визнання недійсним пункту 1.1 Договору відновлювальної кредитної лінії №4 від 02 жовтня 2008 року, який укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» та позивачем, немає. Позивач був ознайомлений із умовами договору і графіком погашення платежів, і на момент підписання договору такі умови відповідали його інтересам. Відповідно до ст.6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч.1-3, 5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє право чин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним. Так, при підписанні оскаржуваного кредитного договору всі передбаченні чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотриманні, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства. При укладенні кредитного договору сторони узгодили всі його істотні умови. У Договорі зазначені сума кредиту, дата видачі кредиту, річна відсоткова ставка, умови повернення кредиту та сплати відсотків, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору та ін. Судом встановлено, що на момент укладення кредитного договору позивач не навів жодних зауважень щодо змісту кредитного договору, протягом тривалого часу виконував свої обов'язки за договором по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом. Вся інформація щодо істотних умов кредитного договору міститься в тексті підписаного сторонами кредитного договору, ця інформація є чіткою та зрозумілою. Враховуючи викладенні обставини, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним пункту 1.1 Договору відновлювальної кредитної лінії №4 від 02 жовтня 2008 року, який укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON], слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed