Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

Позивачі [PERSON], діючи в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON], та [PERSON], звернулися із даною позовною \~заявою до суду до відповідачів про визнання права власності. В своїх вимогах посилаються на те, що в 1971 році було побудовано домоволодіння, яке розташоване по вул.Сергіївській, 20(12), с.Ганнівка Новоукраїнського району Кіровоградської області, та відноситься до майна колгоспного двору. Свідоцтво на забудову даного домоволодіння було видане [PERSON]. Відповідно до записів у погосподарській книзі №2 особового рахунку №119 Ганнівської сільської ради, станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору були: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Отже станом на 15 квітня 1991 року всім членам колгоспного двору належало по 1/5 частині спірного домоволодіння. 16 грудня 1991 року помер [PERSON]. Після його смерті відкрилось спадщина на його 1/5 частки спірного домоволодіння. Спадкоємцями після смерті [PERSON] були: [PERSON] та [PERSON], оскільки вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Розмір їх часток складає по 3/10 кожному. 23 лютого 2012 року помер [PERSON], спадкоємцями якого є [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Розмір їх часток спірного домоволодіння складає по 1/10 кожному. Позивач вважає, що оскільки рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 22 березня 2012 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено дані про те, що право власності на спірне домоволодіння належить [PERSON], скасоване, то даний запис необхідно виключити з реєстру. Зважаючи на вищенаведене, позивач просить суд: визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частину домоволодіння, яке розташоване за адресою: Кіровоградська область, Новоукраїнський район, село Ганнівка, вул.Сергіївська, 20(12), як на майно колгоспного двору; визнати за [PERSON] право власності на 3/10 частини домоволодіння, яке розташоване за адресою: Кіровоградська область, Новоукраїнський район, село Ганнівка, вул.Сергіївська, 20(12), уточнивши позовні вимоги з яких 1/5,як на майно колгоспного двору та 1\\10 в порядку спадкування після смерті [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 1/10 частину домоволодіння, яке розташоване за адресою: Кіровоградська область, Новоукраїнський район, село Ганнівка, вул.Сергіївська, 20(12), в порядку спадкування після смерті [PERSON]; скасувати державні акти на право власності на земельні ділянки площею 0,1715 га та 0,2500 га, на яких розташований спірний будинок, видані 04 листопада 2009 року [PERSON]; зобов'язати Реєстраційну службу Новоукраїнського районного управління юстиції виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про те, що право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: Кіровоградська область, Новоукраїнський район, село Ганнівка, вул.Сергіївська, 20(12), належить [PERSON] В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачем [PERSON] 10 березня 2015 року подано до суду зустрічну позовну заяву, яку приєднано до первісного позову, про визнання права власності на спільне сумісне та спадкове майно. Свої вимоги обгрунтовує тим, що головою колгоспного двору був її чоловік [PERSON], якому належав житловий будинок під № 20 (раніше був номер 12) по вулиці Сергіївській в селі Ганнівка Новоукраїнського району Кіровоградської області. Фактично вказаний житловий будинок був побудований в 1971 році. До 19 травня 1990 року до складу колгоспного двору входили [PERSON] (19 серпня 1995 року змінила прізвище на [PERSON]), її чоловік [PERSON] та їх син [PERSON] 19 травня 1990 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] і з цього часу вона стала проживати у вказаному будинку. В липні 1990 року [PERSON], як члену КСП ім.Дзержинського, був наданий колгоспний житловий будинок. З цього часу [PERSON] та [PERSON] проживали у вказаному будинку, тобто з цього часу вказані особи вибули з колгоспного двору. Так як до колгоспного двору по вул.Сергіївській, 20 в с.Ганнівка Новоукраїнського району, з липні 1990 року стали входити дві особи: [PERSON]Г та її чоловік [PERSON] У вказаному будинку вказані особи проживали до дня смерті [PERSON], який помер 16 грудня 1991 року. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину спірного будинку. Спадкоємцями за законом першої черги являлись [PERSON] та [PERSON], які й прийняли спадщину, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. Так як після смерті [PERSON] [PERSON] належало 3/4 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями № 20 по вул. Сергіївській в с.Ганнівка Новоукраїнського району Кіровоградської області, 1/2 з яких належить їй як колишньому члену колгоспного двору, а 1/4 в порядку спадкування після смерті [PERSON] Інша 1/4 частина житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями мала належати [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] 23 лютого 2012 року помер [PERSON] Спадкоємцями за законом першої черги являються його мати [PERSON] та його неповнолітній син [PERSON], які й прийняли спадщину. Представник відповідача [PERSON], адвокат [PERSON], зважаючи на вищенаведені обставини в зустрічних позовних вимогах, підтримав зустрічні позовні вимоги та просить суд: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями під №20, по вулиці Сергіївській в селі Ганнівка Новоукраїнського району Кіровоградської області, що належить їй як члену колишнього колгоспного двору; в изнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями під №20, по вулиці Сергіївській в селі Ганнівка Новоукраїнського району Кіровоградської області, в порядку спадкування після [PERSON], який помер 16 грудня 1991 року; визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями під №20, по вулиці Сергіївській в селі Ганнівка Новоукраїнського району Кіровоградської області, в порядку спадкування після [PERSON], який помер 23 лютого 2012 року. Представник Ганнівської сільської ради [PERSON] пояснив, що позовні вимоги позивачів необгрунтовані, так як позивачі не були членами колгоспного двору, оскільки позивачка [PERSON] вибула із спірного господарства с. Ганнівка в господарство №137, де проживали станом на 01 січня 1990 та 01 січня 1991 року, тому позивачка втратила [PERSON] втратила право, а позивачка [PERSON] і не набула. так як народилася в іншому господарстві №137 яке було квартирним будинком КСП ім. Дзержинського, з якого вибули у 1992 році, коли вже діяв ЗУ "Про власність". Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні обставини. Об'єктом спірного майна є житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями під №20, по вулиці Сергіївській в селі Ганнівка Новоукраїнського району Кіровоградської області в який будувався відповідачкою [PERSON],разом із першим чоловіком [PERSON], який помер 16 грудня 1991 року, що підтверджено копією свідоцтва на забудову \~садиби в сільських \~населених пунктах від 02.11.1971р., \~планом забудови земельної ділянки, свідоцтвом про смерть (а.с.108-114). Після смерті [PERSON] головою двору стала відповідачка, яка носила прізвище чоловіка [PERSON], що підтверджено дослідженими в судовому засіданні погосподарськими книгами, копії яких знаходяться в матеріалах справи (а.с.115-119). Згідно досліджених оригіналів погосподарських книг встановлено, статус осіб, які проживали в спірному домоволодінні, а саме, що позивачка [PERSON]змінила прізвище із Лева у зв'язку з реєстрацією шлюбу та прибула до спірного домоволодіння 19.05.1990 року, як дружина вибула із спірного господарства с. Ганнівка в господарство №119, де проживали [PERSON] -чоловік позивачка та син відповідачки, який помер 23 лютого 1992року та голова двору [PERSON]-перший чоловік відповідачки [PERSON]. В цьому ж році подружжя [PERSON] та [PERSON] вибули в господарство № 137, що підтверджено книгами №2 та №3, а саме житловий будинок на той час КСП ім. Дзержинського в якому проживали з липня 1990 року по грудень 1992 року, що також підтверджується довідкою ПАФ"Ганнівське", яке є правонаступником КСП ім. Дзержинського і зазначені обставини не заперечуються та не спростовуються сторонами. При цьому позивачка [PERSON] стверджує, що повернулися в спірне господарство на 9 день після дня смерті голови-Маніцького М.П., який помер 16 грудня 1991 року, а представник відповідача на 40 день після смерті. Проте суд вважає, зазначена дата 9 день чи 40 -роковий жодним чинном не впливає на набуття права власності на спірний будинок як членів колгоспного двору за позивачами, так як позивачка [PERSON] народилася 20 вересня 1990 року, коли її батьки проживали не в спірному будинку а в господарстві №137-будинку КСП ім. Дзержинського. Відповідно до ст.ст. 120,123,563 ЦК України 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У разі смерті члена колгоспного двору, спадкоємство в майні двору не відкривалось до смерті останнього члена колгоспного двору, а залишалось на праві сумісної власності в рівних частках членів двору, що в ньому проживають. Згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" це положення діяло до 1 липня 1990 року. Відповідно до ч.1 ст. 20 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч.1 ст.123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося, що узгоджується з роз'ясненням, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" Відповідно до ст.126 зазначеного Цивільного Кодексу працездатний член колгоспного двору втрачає свою частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не приймав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Оскільки позивачка [PERSON], будучи працездатою з травня 1990року по липень 1990 року і до моменту ліквідації колгоспних дворів ( 15.04.1991 року), проживала незначний час та не приймала участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, оскільки перебувала в стані вагітності, інших доказів якіб спростували доводи представника відповідача не подано, тому суд приходить до висновку, що остання [PERSON] втратила свою частку в майні колгоспного двору, а її донька -позивачка [PERSON] і не набула, так як народилася 20.09.1990 року, коли батьки проживали в іншому господарстві№137, яке було квартирним будинком КСП ім. Дзержинського, з якого вибула родина у 1992 році, коли вже діяв ЗУ "Про власність"(а.с.118-120).\~ Судом встановлено, що станом на 15 квітня 1991 року залишалися членами та не втратили права на частку в майні колгоспного двору відповідачка [PERSON] та голова [PERSON], який помер 16 грудня 1991 року, тому позовні вимоги позивачів, щодо майна колгоспного двору є необгрунтованими, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню. Відповідно до ст.ст. 120,123,563 ЦК України 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У разі смерті члена колгоспного двору, спадкоємство в майні двору не відкривалось до смерті останнього члена колгоспного двору, а залишалось на праві сумісної власності в рівних частках членів двору, що в ньому проживають. Згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" це положення діяло до 1 липня 1990 року. Таким чином, після смерті одного з членів колгоспного двору після 1 липня 1990 року, на його частку відкривалася спадщина. Отже після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частину спірного будинку. Спадкоємцями за законом першої черги являються відповідачка [PERSON], як дружина та [PERSON] -син, які й прийняли спадщину, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, так як [PERSON] проживала із спадкодавцем, а [PERSON] протягом 6 місяців повернувся до спірного будинку. Так як після смерті [PERSON] [PERSON] належало вже 3/4 частини спірного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями № 20 по вул. Сергіївській в с.Ганнівка Новоукраїнського району Кіровоградської області, 1/2 з яких належить їй як колишньому члену колгоспного двору, а 1/4 в порядку спадкування після смерті [PERSON] Інша 1\\2:2=1/4 частина житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями мала бналежати [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] 23 лютого 2012 року помер [PERSON] Спадкоємцями за законом першої черги являються його мати [PERSON] та його діти: неповнолітній син [PERSON] та донька , які й прийняли спадщину, шляхом подання заяви про прийняття спадщини до нотаральної контори, що підтверджено дослідженою в судовому засіданні копією спадкової справи. В інтересах неповнолітнього [PERSON] подано матір'ю - позивачкою, яка перебуває як встановлено з її слів в розірваному шлюбі із спадкодавцем. Стаття 328 ЦК України вказує на те, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. Відповідно до\~ п. 2 ст. 1299 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту реєстрації цього майна, тому право власності на майно,\~ на яке судом визнається право на спадщину за позивачем може бути визнане після реєстрації в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.\~\~\~ За змістом статі 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу права на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Як роз'яснено в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видасться за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством за наявності умов для одержання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі. Згідно до пункту 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердженого наказом міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р., зареєстрованого в МУЮ 22.02.2012 р. за № 282/20595), якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Частиною 1 статті 178 Цивільного кодексу України передбачено, що об'єкти цивільних прав (тобто і майнові права) можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи. З урахуванням викладеного, наявне у\~дітей та матері спадкодавця\~ право на спадкування нерухомого майна, яке за своїм змістом є майновим правом, після смерті спадкодавця [PERSON], підлягає спадкуванню, оскільки, відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилося внаслідок її смерті. При цьому судом встановлено, що лише позивачем [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] та відповідачем [PERSON]Гпо зустрічним позовним вимогам доведена об'єктивна неможливість реалізувати право набуття власності на житловий будинок з надвірними будівлями, в порядку спадкування за законом, поза судовим провадженням, оскільки в матеріалах провадження наявні постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння через відсутність правовстановлюючих документів(а.с.21,179,180) На ім'я позивачки [PERSON], як підтвердила в судовому засіданні сама позивач [PERSON] постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій не видавалася, що свідчить про наявність вирішення питання позивачкою [PERSON] в позасудовому порядку- через органи нотаріату, суд не має права самостійно брати на себе такі функції. Тому, враховуючи встановлені обствини, відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, не визнане право позивача -неповнолітнього [PERSON] та відповідача [PERSON] по зустрічним позовним про визнання права власності на будинок, в порядку спадкування за законом, підлягає захисту в судовому порядку, а саме [PERSON]-1/12 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями під №20, по вулиці Сергіївській в селі Ганнівка Новоукраїнського району Кіровоградської області, в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] на 1/4 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями під №20, по вулиці Сергіївській в селі Ганнівка Новоукраїнського району Кіровоградської області, в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON], який помер 16 грудня 1991 року та право власності на 1/12 частину житлового будинку №20, по вулиці Сергіївській в селі Ганнівка Новоукраїнського району кої області, в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер 23 лютого 2012 року. \~ Ст. 10 ч. 3 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. При цьому, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд, вважає, що позивачами не подано доказів на підтвердження позовних вимог в частині скасуванні державних актів на право власності на земельні ділянки площею 0.1715 га та 0.2500 га на яких розташований спірний будинок в\~ с. Ганнівка Ново українського району Кіровоградської області вул.. Сергіївська, 20, видані 04 листопада 2009 року [PERSON]\~ та зобовязати реєстраційну службу Ново українського районного управління юстиції виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власноті на домоволодіння, розташоване с. Ганнівка Новоукраїнського району\~ Кіровоградської області вул.. Сергіївська, 20. Оскільки державні акти не були дослідженні судом, про те що в ухвалі апеляційного суду, як сверджує позивач [PERSON] встановлено наявність державних актів на право власності на земельні ділянки площею 0.1715 га та 0.2500 га на яких розташований спірний будинок в\~ с. Ганнівка Новоукраїнського району, які видані 04 листопада 2009 року [PERSON] Зазначені обставини ніхто і не спростовує, але позивачами не надано доказів, що у них є труднощі у зібранні доказів, представник відповідача, пояснив, що в нього відсутні відповідні докази, а саме державні акти. У відповідності до ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, і, водночас, в недоторканності самого майна власника. В зв'язку з тим, що позивачі не обгрунтували та не зазначили підстав скасування державних актів та які і не були предметом дослідження, так як позивачка [PERSON]А переконливо вважає, що ці обставини встановлені апеляційним судом в ухвалі від 14.05.2013 року(а.с.14-15), але право позивачів довести підстави їх скасування та норми на підставі яких суд повинен прийти до необхідності скасування державних актів, встановлене ст.ст.10, 60 ЦПК України, тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Згідно статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є нотаріально посвідчений договір, рішення суду. В частині позовних вимог, якими позивачі просять зобовязати реєстраційну службу Ново українського районного управління юстиції виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власноті на домоволодіння, розташоване с. Ганнівка Новоукраїнського району\~ Кіровоградської області вул.. Сергіївська, 20 позивачі також не навели в розумінні ст. 60 ЦПК України жодних підстав, як і підстав, з яких суд повинен зобов'язати не відповідача, а третю особу здійснити дії по виключенню з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власноті на домоволодіння, яке належить [PERSON] Питання, щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст.88 ЦПК України. Позивачами подано позовну заяву з вимогами як майнового так і немайнового характеру, але досплачено судовий збір на загальну суму 243.60грн.(а.с.2,3,26). Відповідно до пп. 2 п. 1 ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви немайнового характеру встановлюється ставка судового збору 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, тобто 243,60 грн. Відповідно до ч.3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Таким чином суд приходить до висновку, що з позивачів за первісним позовом підлягають достягненню судовий збір в дохід держави в розмірі 243.60 грн.:2=121.80 грн.

Outcome: approved