Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив зобов`язати відповідача відшкодувати ПАТ "Авіакомпанія "Українські вертольоти" витрати у розмірі 56097,68 гривень. Позов мотивовано тим, що 15.01.2019 року між ПрАТ «АК Українські вертольоти» та [PERSON] укладено трудовий договір б/н. Відповідно до п. 5.4. зазначеного трудового договору у випадку його розірвання до закінчення п`яти років з моменту його укладення, працівник зобов`язується компенсувати роботодавцю витрати, здійсненні останнім для отримання працівником документів дозвільного характеру (дозволів, допусків, свідоцтв, сертифікатів, посвідчень, тощо ) на право виконання працівником обов`язків, що передбачені цим Договором, у тому числі, витрати на проходження працівником встановлених процедур підтвердження вмінь та навичок, стану здоров`я, кваліфікації, тощо. Листами від 24.06.2020 року та 14.07.2020 року відповідач повідомив позивача про намір припинити трудові відносини. Наказом № 141ок від 27.07.2020 року [PERSON] звільнено з посади авіаційного техніка з планера та двигунів сектору лінійного ТО відділу обслуговування технічного департаменту на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Під час періоду дії трудового договору позивачем було витрачено на підготовку і отримання [PERSON] документів дозвільного характеру, проходження останнім процедур підтвердження вмінь та навичок на загальну суму 56097,68 гривень. 28.07.2020 року позивач листом за вих. № 1527/20 звернувся до відповідача з вимогою про сплату 56097,68 гривень в рахунок відшкодування здійснених позивачем витрат у відповідності до вимог п. 5.4 трудового договору. 7.08.2020 року від [PERSON] на адресу позивача надійшов лист, яким він повідомив, що здійсненні ПрАТ «АК Українські вертольоти» витрати поверненню не підлягають, тому, що його звільнено за ч. 6 ст. 36 КЗпП України, а відтак трудовий договір є припиненим, а не розірваним, а тому наслідки передбачені п. 5.4 трудового договору для сторін не настають і зобов`язання компенсувати витрати роботодавця не виникає. Позивач вважає хибною позицію [PERSON] , оскільки сторони в договорі вживали поняття «розірвання договору» та «припинення договору» в однаковому значенні , що вбачається зокрема із п. 6.3 трудового договору, де в одному реченні вживаються обидва поняття для позначення однакової обставини. Тому, позивач з посиланням на ст. 637 та 213 ЦК України та постанови від 11.09.2019 року №753/9563/14-ц Верховного суду у складі Касаційного цивільного суду, вказує, що дія пункту 5.4. трудового договору розповсюджується на випадки не лише розірвання, але й припинення договору. Оскільки відмова [PERSON] сплатити на користь ПрАТ «АК Українські вертольоти» 56097,68 гривень в рахунок відшкодування витрат порушує права позивача, тому він змушений звернутись до суду за їх захистом. 2 листопада 2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 88). 23 березня 2021 року представник відповідача надіслав до суду відзив на позовні заяву, в якому просив відмовити повністю в задоволенні позову (а.с. 96-98). Відзив мотивовано тим, що дійсно між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір від 15.01.2019 року. 30.04.2020 року [PERSON] отримав лист від позивача про зменшення заробітної плати з 1.07.2020 року, тобто про зміну істотних умов укладеного трудового договору. 24.06.2020 року відповідач направив на адресу позивача заяву про те, що він не погоджується зі змінами істотних умов праці (умов трудового договору) та просить припинити трудовий договір від 15.01.2019 року на підставі п.6 ч. 1 ст.36 КЗпП України. Наказом від 27.07.2020 року № 141ок трудовий договір було припинено на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а [PERSON] звільнено. 4.08.2020 року відповідачем було отримано від ПрАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» лист-вимогу від 28.07.2020 про компенсацію витрат, які здійсненні позивачем для отримання документів дозвільного характеру відповідачем у розмірі 56097,68 гривень. 7.08.2020 року відповідачем направлено позивачу лист-повідомлення про те, що компенсація зазначених витрат поверненню не підлягає. Відповідно до п. 5.4. укладено з [PERSON] трудового договору у випадку його розірвання до закінчення п`яти років з моменту його укладення, працівник зобов`язується компенсувати роботодавцю витрати, здійсненні останнім для отримання працівником документів дозвільного характеру (дозволів, допусків, свідоцтв, сертифікатів, посвідчень, тощо ) на право виконання працівником обов`язків, що передбачені цим Договором, у тому числі, витрати на проходження працівником встановлених процедур підтвердження вмінь та навичок, стану здоров`я, кваліфікації, тощо. Оскільки відповідно до ч. 4 ст. 32 КЗпП України якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 КЗпП України, а розірвання договору можливе лише на підставі п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України ( в інших випадках трудовий договір саме припиняється). Щодо посилання представника позивача на постанову від 11.09.2019 року №753/9563/14-ц Верховного суду у складі Касаційного цивільного суду, представник відповідача зазначив, що у даній справі суд застосував правило contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту чи іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Зазначене правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які не були індивідуально узгоджені , а й щодо умов, які хоч і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір під переважним впливом однієї зі сторін. Вказав, що оскільки відповідача звільнено з роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці (умов трудового договору), трудовий договір від 16 січня 2019 року є припиненим, а не розірваним, то вважає, що грошові кошти у розмірі 56097,68 гривень на компенсацію витрат, які здійсненні ПрАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» для отримання відповідачем документів дозвільного характеру на право виконання обов`язків, які передбачені трудовим договором поверненню не підлягають. Ухвалою від 6.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено ссправу до розгляду по суті (а.с 111). Відповідач та його представник не з`явились судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з його перебуванням в іншому судовому засіданні. Відповідно до ст. 223 ЦПУ України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Виходячи з заяви представника відповідача, причиною його неявки до суду є надання переваги участі у розгляді іншої справи. Отже, оскільки поважність причин неявки представника відповідача судом не встановлена, представник відповідача реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в поданому до суду відзиві, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідача та його представника . Зазначена позиція узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 1.10.2020 року в справі № 361/8331/18. За наведених вище обставин, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. Позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.01.2019 року між ПрАТ «АК Українські вертольоти» та [PERSON] укладено трудовий договір б/н (а.с. 9-12). Заявами від 24.06.2020 року та 14.07.2020 року [PERSON] повідомив голову правління - Генерального директора ПрАТ «АК Українські вертольоти» Ткаченка В.В. про намір припинити трудові відносини (а.с. 13-14). Відповідно до листа від 28.07.2020 року за вих. № 1527/20 заступника Генерального директора з правових питань ПрАТ «АК Українські вертольоти» Букорос С.С., [PERSON] повідомлено, що наказом № 141ок від 27.07.2020 року його звільнено з посади авіаційного техніка з планера та двигунів сектору лінійного ТО відділу обслуговування технічного департаменту у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці (умов трудового договору (а.с. 69). Згідно з п. 5.4. трудового договору б/н від 15.01.2019 року, укладеного між ПрАТ «АК Українські вертольоти» та [PERSON] , у випадку його розірвання до закінчення п`яти років з моменту його укладення, працівник зобов`язується компенсувати роботодавцю витрати, здійсненні останнім для отримання працівником документів дозвільного характеру (дозволів, допусків, свідоцтв, сертифікатів, посвідчень, тощо ) на право виконання працівником обов`язків, що передбачені цим Договором, у тому числі, витрати на проходження працівником встановлених процедур підтвердження вмінь та навичок, стану здоров`я, кваліфікації, тощо. Під час періоду дії трудового договору позивачем було витрачено на підготовку і отримання [PERSON] документів дозвільного характеру, проходження останнім процедур підтвердження вмінь та навичок на загальну суму 56097,68 гривень, а саме: 1) оплата курсів підготовки [PERSON] в ПАО «Мотор Січ» на загальну суму 16912,27 гривень (а.с. 15-29); 2) витрати на оплату проїзду і проживання, виплату добових при проходженні [PERSON] курсів підготовки і отримання ним документів дозвільного характеру та проходження процедур підтвердження вмінь та навичок на загальну суму 39185,41 гривень (а.с. 30-68). 28.07.2020 року позивач листом за вих. № 1527/20 звернувся до відповідача з вимогою про сплату 56097,68 гривень в рахунок відшкодування здійснених позивачем витрат у відповідності до вимог п. 5.4 трудового договору (а.с. 69). 7.08.2020 року від [PERSON] на адресу позивача надійшов лист-повідомлення, яким він повідомив, що здійсненні ПрАТ «АК Українські вертольоти» витрати поверненню не підлягають, так як його звільнення здійснене за ч. 6 ст. 36 КЗпП України, а відтак трудовий договір є припиненим, а не розірваним, а тому наслідки передбачені п. 5.4 трудового договору для сторін не настають і зобов`язання компенсувати витрати роботодавця не виникає (а.с. 70). Згідно з п. 5.4. трудового договору б/н від 15.01.2019 року укладеного між ПрАТ «АК Українські вертольоти» та [PERSON] передбачено, що підставою для компенсації працівником роботодавцю витрат, здійсненних останнім для отримання працівником документів дозвільного характеру (дозволів, допусків, свідоцтв, сертифікатів, посвідчень, тощо ) на право виконання працівником обов`язків, що передбачені цим Договором, у тому числі, витрати на проходження працівником встановлених процедур підтвердження вмінь та навичок, стану здоров`я, кваліфікації, тощо є розірвання цього договору до закінчення п`яти років з моменту його укладання. Відповідно до п. 6.3 трудового договору про бажання достроково припинити цей договір працівник повинен попередити роботодавця не пізніше, ніж за два тижні до бажаної дати розірвання цього договору у письмовій формі. Згідно із ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45);5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"; 7-3) набрання законної сили рішенням суду про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави стосовно особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках; 8) підстави, передбачені контрактом; 9) підстави, передбачені іншими законами. Виходячи з умов договору судом встановлено, що роботодавець у трудових відносинах з працівником забезпечує оплату його підготовки та отримання ним документів дозвільного характеру на право виконання посадових обов`язків та фінансує пов`язані із цим витрати працівника в обмін на відповідні зобов`язання працівника відшкодувати роботодавцю такі витрати у випадку припинення трудових відносин протягом п`яти років з моменту укладення трудового договору. Тобто, укладаючи зазначений трудовий договір сторони розуміли, що обов`язок із оплати позивачем витрат, здійсненних останнім для отримання працівником документів дозвільного характеру (дозволів, допусків, свідоцтв, сертифікатів, посвідчень, тощо) на право виконання працівником обов`язків, що передбачені цим Договором, у тому числі, витрати на проходження працівником встановлених процедур підтвердження вмінь та навичок, стану здоров`я, кваліфікації кореспондується із відповідним обов`язком працювати у позивача не менш ніж п`ять років, або у разі припинення трудових відносин до закінчення зазначеного строку відшкодувати здійсненні роботодавцем витрати. Згідно з ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. У постанові від 11.09.2019 року в справі № 753/9563/14-ц Верховний Суд зазначив, що перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчинені правочину, а також з чого винои виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (у випадку без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. Отже, з врахуванням вищевикладеного, вбачається, що під час укладення трудового договору сторони вживали поняття «розірвання договору» та «припинення договору» в однаковому значенні (як синоніми), що вбачається з умов п. 6.3 договору в якому вживаються зазначені поняття для позначення однакової обставини, а саме припинення трудових відносин між сторонами. Відповідно до вимог 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 525 ЦК України визначає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно приписів ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання. Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Враховуючи вищевказані положення норм матеріального права та те, що відповідач належним чином не виконав договірні зобов`язання перед позивачем, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 56097,68 гривень, суд вважає, що наявні підстави для задоволення вимог позивача, оскільки вони є законними та обґрунтованими. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2102 гривень.

Outcome: approved