Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-06 00:00:00

в Острозький районний суд Рівненської області звернулася [PERSON] з позовом до Острозької міської ради Рівненської області, [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним та скасування рішення Острозької міської ради Рівненської області №139 від 08.04.1997 р. в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,025 га у [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд; визнання недійсним та скасування рішення Острозької міської ради Рівненської області №424 від 22.10.2004 р., яким було внесено зміни у рішення Острозької міської ради № 139 від 08.04.1997 р. та передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,0468 га в [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; визнання недійсним і скасування рішення Острозької міської ради Рівненської області № 369 від 27.0.52004 р. в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0740 га у [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд; визнання недійсним і скасування рішення Острозької міської ради Рівненської області № 266 від 30.03.2012 р. про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,0270 га у [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд; визнання нечинним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, виданого 24.06.2005р. на ім'я [PERSON]; визнання нечинним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, виданого 03.10.2005р. на ім'я [PERSON] Позовні вимоги мотивує тим, що їй на праві власності належить квартира № 1 у трьохквартирному одноповерховому будинку за адресою [ADDRESS]. Співвласниками інших квартир є [PERSON] та [PERSON] На підставі оспорюваних рішень для [PERSON] та [PERSON] було надано у приватну власність земельні ділянки площею відповідно 0,0468 га та 0,0740 га за вищевказаною адресою, з наступною видачею на їх ім'я державних актів на право власності на земельні ділянки, та згідно рішення Острозької міської ради № 266 від 30.03.2012р. для неї також було надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0270 га за вищевказаною адресою, проте державний акт на право власності на земельну ділянку вона не отримувала. Вважає вищезазначені рішення незаконними і такими, що порушують її права та інтереси, як співвласника багатоквартирного житлового будинку, вказуючи на те, що прилегла до житлового будинку земельна ділянка є прибудинковою територією, яка призначена для його обслуговування та не може виділятися для частини будинку, оскільки належить співвласникам будинку на праві спільної сумісної власності. Вважає, що падання [PERSON], [PERSON] земельних ділянок у власність порушує її права як співвласника багатоквартирного житлового будинку, оскільки вона не має можливості вільно користуватися сараєм, та площа визначеної для неї земельної ділянки для передачі у власність визначена не пропорційно площі її квартири у житловому будинку. Про видані для [PERSON] та [PERSON] державні акти на земельні ділянки вона дізналася в березні 2012 р. з листа Острозької міжрайонної прокуратури, що й спонукало звернутися до суду з вищевказаним позовом. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, наведених у позові, просили його задовольнити. Представник позивачки в судовому засіданні пояснив, що позивачу на праві власності належала 1/4 частка квартири №1 у житловому будинку [ADDRESS] та в квітні 2013 р. вона після смерті матері успадкувала належну їй 1/4 частку вищевказаної квартири та інша 1/2 частка вищевказаної квартири належить її племінниці [PERSON] Пояснила, що з 1958 р. вона проживає за вищевказаною адресою, та в 90-х роках її сусідами стали [PERSON] та [PERSON] Позивач вказала, що двір навколо житлового будинку був спільний та біля будинку кожен з них має підсобне приміщення (сарай). Між ними склався визначений порядок користування земельною ділянкою, прилеглою до житлового будинку, та кожен з них користувався тією частиною земельної ділянки, яка була прилегла до його квартири. Зазначає, що дійсно у 2004 році вона підписувала протокол встановлення меж земельної ділянки, однак не розуміла, що підписувала. Представник відповідача Острозької міської ради в судому засіданні заперечив проти позову з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Пояснив, що земельна ділянка на якій розташований житловий будинок за адресою [ADDRESS] та прилегла до нього територія належала до земель комунальної власності, та Острозька міська рада не приймала рішень щодо визначення меж земельної ділянки як прибудинкової території до вищевказаного житлового будинку. Зазначає, що у 2004-2005 роках, на час виготовлення технічної документації із землеустрою по складанню державних актів на ім'я [PERSON] та [PERSON], позивач не була власником чи землекористувачем земельної ділянки, чи її частини за вищевказаною адресою, в редакції діючого на той час Земельного Кодексу України, тому у міської ради не було підстав повідомляти її про надання її сусідам земельних ділянок. Вказує, що позивачка в 2004 р. достовірно знала про виготовлення [PERSON] та [PERSON] технічної документації із землеустрою для отримання державних актів на право власності на земельні ділянки щодо прилеглих до їхніх квартир земельних ділянок, тому пропустила строк позовної давності для звернення до суду у відповідності до вимог ст. 256 ЦК. Представник міської ради просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, просив у задоволенні позову відмовити повністю та застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Крім того пояснив, що йому на праві власності належить квартира № 2 в [ADDRESS], яку він в 1993 р. придбав в Острозької міської ради на підставі договору купівлі-продажу. В 2004 р. при виготовленні технічної документації із землеустрою по складанню державного акта на право власності на земельну ділянку на якій знаходиться частина житлового будинку, що відповідає площі його квартири та прилегла до неї територія, він пропонував [PERSON] погодити межі земельної ділянки та підписати протокол обстеження і погодження меж земельної ділянки та кадастровий план земельної ділянки, що відбувалося в присутності представника землевпорядної організації [PERSON], який складав таку документацію. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову з підстав, викладених у наданих суду письмових запереченнях на позов, просив у його задоволенні відмовити та застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Зазначив, що позивачка погодила межі переданої йому у власність земельної ділянки та підписала технічну документацію, зокрема протокол встановлення і погодження меж земельної ділянки, будь-яких заперечень, претензій чи зауважень при погодженні в натурі меж земельної ділянки вона не заявляла і поставила свій підпис. Просив застосувати строк позовної давності. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову та пояснив, що житловий будинок за адресою [ADDRESS], в якому проживають позивачка та його довірителі - відповідачі [PERSON] і [PERSON] був побудований у 1898 р., та земельна ділянка, прилегла до такого житлового будинку не виділялася для його обслуговування. Відповідачі будь-яких перешкод у користуванні сараєм для [PERSON] не чинили та не чинять. Відповідачі погоджували із позивачкою межі переданих їм у власність земельних ділянок. [PERSON] в 2004-2005 рр. було відомо про документальне оформлення відповідачами прав на земельні ділянки, а відтак вона не могла не знати про передачу їм у власність земельних ділянок, проте звернулася до суду поза спливом строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з 1994 року почали видавати акти на право власності на земельну ділянку. До 2010 року не було ніяких роз'яснень щодо того як передавати земельні ділянки, які знаходяться під багатоквартирним житловим будинком у власність, всі державні акти видавались для кожного власника окремо. Вказує, що відповідно до роз'яснення Головного управління держземагентства, яке було видане у 2010 році, земельні ділянки, які знаходяться під багатоквартирним житловим будинком повинні передаватись у спільну сумісну власність, однак не було жодного документа у якому вказувалось б що державні акти на право власності на земельні ділянки, які були видані попередню мали б бути анульовані. Зазначив, що йому відомо, що [PERSON] своїм підписом погодила проектно-технічну документацію для [PERSON] Вказав, що присутнім під час погодження проектно-технічної документації був начальник відділу земельних ресурсів Степанюк В.В. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено наступне. Позивачці на праві власності належала 1/4 частка квартири № 1 у житловому будинку за адресою [ADDRESS], загальна площа якої становила 56,8 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 29.04.1993 р. Позивачка після смерті матері успадкувала належну останній 1/4 частку вищевказаної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на спадщину за законом від 23.04.2013 р., тобто позивачці наданий час належить 1/2 частка квартири № 1 та як вбачається із наданого позивачкою технічного паспорту на вищевказану квартиру у житловому будинку садибного типу, виготовленого станом на 18.11.2011 р., площа квартири збільшилась та становить 64 кв.м. (а.с.77-81) Згідно договору купівлі-продажу від 30.03.1993 р. [PERSON] на праві власності належить квартира № 2 у будинку за адресою [ADDRESS], площа якої згідно технічного паспорту на квартиру у житловому будинку садибного типу, становить 69,9 кв.м. (а.с.70) Згідно договору купівлі-продажу від 31.10.1992 р. [PERSON] належить квартира № 3 у житловому будинку за адресою [ADDRESS], площа квартири згідно відомостей наведених у технічному паспорті становить 63,5 кв.м. Водночас згідно договору дарування квартири від 17.05.2003 р. [PERSON] та його дружині [PERSON] в рівних частинах належить квартира № 4 в житловому будинку за адресою [ADDRESS], площа квартири згідно технічного паспорту складає 49,1 кв.м. Таким чином загальна площа житлових приміщень, право власності на які має [PERSON] становить 112,6 кв.м. (а.с.83-84, 74-75) Рішенням Острозької міської ради № 139 від 08.04.1997 р., яке було змінено рішенням Острозької міської ради № 424 від 22.10.2004 р., [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 468 кв.м. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою [ADDRESS], та видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 24.06.2005 р. (а.с.110-111) Рішенням Острозької міської ради № 369 від 27.05.2004р. [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 740 кв.м. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою [ADDRESS], та видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 03.10.2005 р. (а.с.20) Рішенням Острозької міської ради № 266 від 30.03.2012р. [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 270 кв.м. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою [ADDRESS], державний акт на право власності на земельну ділянку не видавався. Як вбачається з копії інвентаризаційної справи № 1368 за адресою [ADDRESS] житловий будинок за адресою [ADDRESS] побудований у 1898 р., межі та конфігурація земельної ділянки, прилеглої до вищевказаного будинку, для його обслуговування не визначалися, будь-яка технічна землевпорядна документація та правовстановлюючі документи (акт на право власності чи користування земельною ділянкою) не видавалися, проект розподілу території кварталу, мікрорайону відсутній. Відповідно до вимог ст. 30 Земельного кодексу України 1990 року, який діяв на той час, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. І, якщо інше не передбачено у договорі відчуження, будівлі та споруди. Згідно п.18 п.п.г постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" при переході права власності на будівлю чи споруди за цивільно - правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. З пояснень сторін та їх представників, інвентаризаційної справи № 1368 за адресою [ADDRESS] судом встановлено, що співвласники вищевказаного житлового будинку не створювали об'єднання співвласників, як це передбачено Законом України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного житлового будинку" від 29.11.2001р., цільове призначення землі не змінювалось. За матеріалами інвентаризаційної справи № 1368 судом встановлено, що житловий будинок, в якому сторони проживають, відноситься до житлового будинку садибного типу та прилегла до нього територія немає площ загального користування властивих для прибудинкових територій багатоквартирних (багатоповерхових) житлових будинків таких як майданчики, які призначені для обслуговування мешканців тільки цього житлового будинку, для відпочинку біля входів в житловий будинок, для ігор дітей дошкільного і молодшого віку, відпочинку населення, занять фізкультурою, немає також територій зелених насаджень, пішохідних доріжок, що сполучають вказані майданчики між собою, немає майданчику для сміттєзбірників, спеціально обладнаного майданчика для паркування автомобілів, що належать мешканцям будинку тощо. Згідно наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 389 від 29.12.2011 р. "Про затвердження Методичних рекомендацій щодо визначення прибудинкових територій" прибудинкова територія - це територія навколо багатоквартирного будинку, що визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації в межах відповідної земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі і споруди, та яка необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку і забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (оредарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Як пояснили сторони, між позивачкою [PERSON] та відповідачами [PERSON] і [PERSON] історично склався порядок користування прилеглою до житлового будинку територією та історично були визначені межі користування земельними ділянками, прилеглими до належних їм квартир, та саме в таких межах Острозькою міською радою їм безоплатно було надано у приватну власність земельні ділянки. Позивач в позовній заяві зазначає, що не може вільно користуватись сараєм, прибудовою до сараю, проходом до сараю, однак жодних доказів тому вона не надає. Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що житловий будинок за адресою [ADDRESS], право власності на квартири у якому належать позивачці (1/2 частка квартири № 1) та відповідачам [PERSON] (квартира № 2) та [PERSON] (квартира № 3 та 1/2 частка квартири № 4) відноситься до житлового будинку садибного типу. Як було встановлено судом вище, відповідачі набули право власності на належні їм квартири у вищевказаному житловому будинку в іншому порядку, а ніж шляхом приватизації, а відтак посилання позивачки на ч.2 ст. 42 ЗК України, як на підставу для задоволення позовних вимог, на думку суду, є помилковим. Згідно ст.40 ЗК України Острозька міська рада вправі була розпоряджатися та передавати для позивачки та її сусідів безоплатно у власність земельні ділянки для обслуговування житлового будинку, в якому вони проживають. Положеннями ч.3 ст.83 ЗК України визначено земельні ділянки комунальної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, та наведений у вищевказаній статті перелік не містить обмежень для передачі у власність фізичних осіб земельних ділянок, прилеглих до їх помешкань, які знаходяться у житловому будинку садибного типу. В матеріалах справи відсутні, позивачкою не надано та в ході судового розгляду не здобуто належних та допустимих доказів, що позивачка пропустила строк звернення до суду з поважних причин, оскільки як зазначила сама позивач у 2004 році вона підписувала протокол встановлення меж земельної ділянки. В технічній документації із землеустрою на ім'я [PERSON] на а.с.102 є протокол встановлення меж земельної ділянки, яка передається у власність, яка підписана позивачкою. Пояснення позивача про те, що вона не знала, що підписувала суд рахує надуманими та безпідставними. Доводи позивачки про те, що вона не погоджувала для відповідача [PERSON] межі переданих їм у власність земельних ділянок суд не приймає до уваги, оскільки [PERSON] в наданих суду поясненнях особисто підтвердила факт виконання нею підпису на протоколі встановлення і погодження меж земельної ділянки, яка передається у власність [PERSON] від 05.08.2004р. За вказаних обставин відповідач [PERSON] обґрунтовано просить застосувати строк позовної давності до вимог про визнання недійсним і скасування рішення Острозької міської ради Рівненської області № 369 від 27.0.52004 р. в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0740 га у [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд; визнання недійсним і скасування рішення Острозької міської ради Рівненської області № 266 від 30.03.2012 р. про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,0270 га у [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд; скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, виданого 03.10.2005р. на ім'я [PERSON] З наданих позивачкою пояснень судом встановлено, що [PERSON] оспорюючи рішення міської ради, згідно яких для неї та відповідачам надано у власність земельні ділянки прилеглі до житлового будинку садибного типу, фактично не погоджується із розміром наданої їй земельної ділянки, одночасно вказуючи про свій намір отримати земельну ділянку в більшому розмірі, аніж їй було надано. Судом встановлено, що для [PERSON] пропонувалося погодити межі земельної ділянки, яка виділяється для [PERSON], однак вона відмовилася погодити без пояснення причин такої відмови. Суд рахує обґрунтованими доводи представника відповідачів, згідно яких чинне цивільне та земельне законодавство не передбачає обов'язку землекористувача з надання згоди на погодження меж суміжних земельних ділянок, та відмова [PERSON] у наданні згоди на погодження меж земельної ділянки [PERSON] може мати негативні наслідки для останнього, проте не може розцінюватися як зловживання [PERSON] своїми правами, так як така відмова є формою реалізації позивачкою свого права. Водночас, на думку суду, відмова [PERSON] підписати протокол обстеження і встановлення меж земельної ділянки для [PERSON] не могла бути підставою для відмови [PERSON] для подальшого оформлення документів щодо набуття земельних ділянок у власність без погодження меж з позивачкою та за погодженням з Острозькою міською радою, у комунальній власності якої фактично перебувала земельна ділянка, що передавалась [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні не змогла пояснити в чому полягає порушення її прав та інтересів при прийнятті оскаржуваних нею рішень та виданих державних актів. Судом роз'яснено позивачу право на призначення експертизи відповідно до вимог ст. 143 ЦПК України виходячи із площі квартир та переданих у власність земельних ділянок, однак позивач відмовилася звертатися до суду з клопотання про призначення такої експертизи. Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що передача у приватну власність для [PERSON], [PERSON] та позивачки [PERSON] земельних ділянок проведена з дотриманням вимог закону та не порушує прав та інтересів позивачки. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням викладеного, оцінюючи зібрані по справі сукупність доказів і їх співвідношення, суд приходить до висновку про відсутність фактичних та правових підстав для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed