Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] національного економічного університету, [PERSON] обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення невиплаченої заробітної плати в розмірі 4157.91 гривень за період з 01.02.2015 року по 01.04.2015 року, середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01.04.2015 року по час ухвалення судового рішення, вихідної допомоги в розмірі не меншому середньомісячного заробітку. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі наказу №4 від 01.04.2015 року її звільнено із займаної посади медсестри санаторія профілакторія [PERSON] національного економічного університету (далі ТНЕУ) у зв»язку із скороченням чисельності працівників, пов»язаним із ліквідацією Санаторію профілакторію ТНЕУ. На момент звільнення із займаної посади в порушення ст.116 КЗпП України, із нею було проведено в повному обсязі розрахунку при звільненні та до сьогодні заборгованість не сплачена. Внаслідок порушення відповідачем встановлених строків виплати заробітної плати з 01.04.2015 року він має право на середній заробіток за весь час затримки, а саме з 01.04.2015 року по день ухвалення рішення. Крім того, їй не виплачена вихідна допомога, як обов»язкова компенсаційна виплата при припиненні трудового договору з підстав зазначених у п.1 ст.40 КЗпП, а саме не менше середньомісячного заробітку. Уточнивши позовні вимоги позивач просить стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за період з 01.02.2015 року по 01.04.2015 рік у розмірі 4157.91 грн., вихідну допомогу у розмірі 4165 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.04.2015 року по час ухвалення рішення судом, а також просить відшкодувати їй моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 15000 грн., заподіяну звільненням, так-як звістка про звільнення та сам факт звільнення викликало у неї моральні страждання, душевні переживання, погіршення самопочуття, спричинило порушення її нормальних життєвих зв»язків та породило невпевненість у майбутньому, оскільки вона є єдиним працездатним членом її сім»ї, на її утриманні перебуває чоловік, який є інвалідом другої групи. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з мотивів викладених в позовній заяві та просить позов задовольнити. Вказала, що зазнала душевних страждань внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати. Представник відповідача [PERSON] обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності позову не визнав, подав заперечення на позовну заяву в обгрунтування якого зазначив, що [PERSON] не була в безпосередніх трудових відносинах із [PERSON] обласним відділенням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, відтак орган Фонду не є в даних правовідносинах роботодавцем і не несе передбаченої чинним законодавством відповідальності по виплаті заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги при звільненні працівника. Тому, правових підстав для залучення [PERSON] обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності як відповідача по даній справі не вбачається. Представник ТНЕУ в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог вказавши на те, що Санаторій профілакторій ТНЕУ у січні - березні 2015 року не функціонував, і відповідно не працювали працівники санаторію. У зв»язку із припиненням фінансово господарської діяльності в січні - березні 2015 року звіт до Пенсійного фонду не подавався та зарплата за вказаний період не нараховувалася у зв»язку із відсутністю фінансування. Скорочення штату працівників відбувалося за процедурою, визначеною законодавством про працю. Крім того, оплата праці працівників харчового блоку санаторію - профілакторію ТНЕУ у зв»язку із вказаними обставинами ТНЕУ є неможливою, і витрати на оплату праці працівників харчового блоку санаторію профілакторію ТНЕУ не визначенні бюджетними призначеннями ТНЕУ. У зв»язку із цим, оплата праці працівників санаторію профілакторію ТНЕУ являється нецільовим використанням бюджетних коштів. Дослідивши та оцінивши зібрані докази, суд встановив наступні обставини справи. Із запису у трудовій книжці [PERSON] заповненої 05.04.1982 року серія БТ-І №7910359 вбачається, що на підставі наказу від 05.01.1985 року №6 [PERSON] прийнято на роботу на посаду медсестри санаторія профілакторія ТНЕУ. Згідно з п. 1.5. Положення про санаторій профілакторій ТНЕУ, затвердженого в 2006 році ректором ТНЕУ, (надалі Положення),санаторій-профілакторій ТНЕУ був відокремленим підрозділом економічного університету і здійснював свою діяльність від його імені без статусу юридичної особи, мав круглу печатку із своєю назвою. Санаторій профілакторій мав самостійний баланс по коштах Фонду чи інших коштах, розрахунковий та інші рахунки в установах банків України, для здійснення банківських операцій по коштах Фонду чи інших коштах (п.1.7. Положення). Економічний університет, відповідно до колективного договору, може: виділяти додаткові асигнування за рахунок коштів економічного університету для поліпшення харчування та лікування осіб, які перебувають в санаторії-профілакторії, утримувати додаткові штатні одиниці, стимулювати працю персоналу санаторію-профілакторію, який фінансується за рахунок коштів Фонду; здійснювати фінансування за рахунок коштів економічного університету однієї або декількох статей витрат санаторію-профілакторію, асигнування для яких передбачається за рахунок коштів Фонду (п. 3.4.3. Положення). Відповідно до п. 3.5. Положення, Фонд здійснював часткове фінансування санаторію-профілакторію згідно із Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності" та Інструкцією затвердженою Постановою правління Фонду за № 19 від 04.03.2004 року. За рахунок коштів Фонду, в межах асигнування, що визначаються щорічно при затвердженні його бюджету на наступний фінансовий рік, здійснювалось і часткове фінансування санаторію-профілакторію на організацію харчування, лікування та культобслуговування осіб, проведення медичних консультацій спеціалістами, оплату праці та підвищення кваліфікації працівників санаторію-профілакторію, що утримуються за рахунок коштів Фонду, оплату послуг та інших видатків (п. 3.5.1. Положення). Штати санаторію-профілакторію встановлювались відповідно до Штатних нормативів санаторіїв-профілакторіїв, які фінансувалися за рахунок :коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності" додаток 2 до Постанови правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності № 19 від 04.03.2004 року). Штатний розпис працівників санаторію-профілакторію, який фінансувався за рахунок коштів Фонду, затверджувався економічним університетом за погодженням з виконавчою дирекцією відділення Фонду і був основою для планування фонду оплати праці (п. 3.5.3. Положення). При обчисленні заробітної плати працівників санаторію-профілакторію, які утримувалися за рахунок коштів Фонду, застосовувались умови оплати раці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення (п. 3.5.4. Положення). Згідно з п. 3.6. Положення розпорядниками коштів Фонду в санаторії-профілакторії були його головний лікар та головний бухгалтер. Головний лікар санаторію-профілакторію мав право приймати на роботу та звільняти з роботи працівників санаторію-профілакторію (п.4.3. Положення). Відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 18.01.2001 року та Порядку часткового фінансування санаторіїв-профілакторіїв за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 25.02.2009 року № 16 (далі Порядок), відділенням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності проводилося фінансування санаторіїв-профілакторіїв підприємств, установ, навчальних закладів та організацій за рахунок коштів Фонду. Згідно з п. 1.4.3 Порядку № 16 часткове фінансування проводиться для оплати праці медичних працівників санаторіїв-профілакторіїв, які частково фінансуються за рахунок коштів Фонду, а також на оплату праці адміністративного, обслуговуючого персоналу та працівників блоку харчування санаторіїв профілакторіїв вищих навчальних закладів та професійно технічних навчальних закладів, які частково фінансуються за рахунок коштів Фонду. Таке часткове фінансування проводилося відповідно до договору, укладеного із власником санаторію профілакторію, п.3.4 Порядку №16, договір про часткове фінансування санаторію профілакторію укладається на один календарний рік, по закінченню якого санаторій профілакторій подає звіт про використання коштів Фонду. Таким чином діяльність санаторію профілакторію ТНЕУ мала свої особливості в фінансуванні та підпорядкуванні. Тому суд вважає, що у відповідача ТНЕУ не було обов»язку щодо виплати і фінансування заборгованості по заробітній платі позивача. Суд приходить до переконання, що фінансування університетом заробітної плати працівникам санаторію профілакторію буде нецільовим використанням бюджетних коштів і порушенням п.8 ч.1 ст.7, ст.119 Бюджетного кодексу України, ст.71 Закону України «Про вищу освіту», Постанови Кабінету Міністрів України №228 від 28.02.2002 року «Про затвердження порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ». Із змісту зазначених норм вбачається, що під визначенням «нецільове використання коштів» необхідно розуміти використання коштів на цілі, що не відповідають напрямку їх призначення. Тому, відсутні правові підстави для покладення на університет обов»язку по оплаті праці працівника санаторію профілакторію . У зв»язку із набранням чинності 01.01.2015 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов»язкового державного страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 року функції Фонду, як часткове фінансування санаторіїв профілакторіїв, не передбачено. 22 січня 2015 року ліквідовано санаторій профілакторій ТНЕУ, що підтверджується наказом ректора ТНЕУ від 22.01.2015 року № 32 "Про ліквідацію санаторію-профілакторію ТНЕУ" .та Наказом ректора ТНЕУ від 02.02.2015 року № 46 "Про внесення змін до наказу ТНЕУ від 22.01.2015 року № 32", внесено зміни до вищевказаного наказу № 32, а саме: пункт 1 наказу викладено у новій редакції: "Ліквідувати санаторій профілакторій ТНЕУ 02.04.2015 року". Відповідно до вимог п.5, 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування» №77-19, Фонд соціального страхування України та його робочі органи є правонаступниками Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, його виконавчої дирекції та управлінь виконавчої дирекції цього Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділення в районах і містах обласного значення - Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, його виконавчої дирекції, відділень виконавчої дирекції цього Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі, виконавчих дирекцій або уповноважених представників відділень у районах та містах республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення. До завершення заходів, повязаних з утворенням Фонду соціального страхування України та його робочих органів, виконання функцій та завдань, передбачених цим Законом, забезпечують у межах компетенції відповідні виконавчі дирекції та їх робочі органи Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Оскільки позовні вимоги стосуються саме тих виплат, які здійснювалися за рахунок коштів Фонду, то і відповідати за позовом мають, у тому числі, Тернопільське обласне відділення Фонду соціального страхування України, а до завершення заходів, пов»язаних з утворенням Фонду соціального страхування України та його робочих органів Тернопільське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Тому, суд приходить висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] до відповідача ТНЕУ слід відмовити. У зв»язку із скороченням чисельності працівників, пов»язаним із ліквідацією санаторію профілакторію ТНЕУ, на підставі наказу від 22.01.2015 року №32, відповідно до ст.49-2 КЗпП України, [PERSON] 27.01.2015р. попереджено про майбутнє звільнення із посади медсестри санаторія профілакторія ТНЕУ за п.1 ст.40 КЗпП України, що стверджується копією попередження про звільнення виданого В.о. головним лікарем санаторію профілакторію ТНЕУ від 27.012.2015 р. На підставі наказу від 01.04.2015 р. №4 [PERSON] звільнено із займаної посади медсестри санаторія профілакторія ТНЕУ за п.1 ст.40 КЗпП України. Із повідомлення санаторія профілакторія ТНЕУ 01.04.2015 року [PERSON] проінформовано про явку у санаторій профілакторій ТНЕУ для отримання трудової книжки у зв»язку із звільненням. Згідно із довідкою санаторію профілакторію ТНЕУ від 01.04.2015 року, [PERSON] у жовтні отримала заробітну плату у розмірі 1969.47 грн., у листопаді 2165.78 грн., у грудні 1992.13 грн. Заробітна плата [PERSON] за період з січня 2015 року по березень не нараховувалася. Відповідно до ч.2 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.2, 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, який згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Зважаючи на те, що заробітна плата [PERSON] востаннє нараховувалася у листопаді 2014 року в розмірі 2165.78 грн. та у грудні 2014 року в розмірі 1992.13 грн., тому саме з виплатами за ці два місяці слід проводити відповідні обрахунки належних позивачу до виплати сум у зв»язку із звільненням. Отже, середньоденний заробіток позивача складає: (2165.78 грн. + 1992.13 грн.) : ( 20 + 23) = 96.69 грн.: де 2165.78 грн. нарахована позивачу заробітна плата у листопаді 2014 року; 1992.13 грн. - нарахована позивачу заробітна плата у грудні 2014 року; 20 кількість робочих днів у листопаді 2014 року; 23 кількість робочих днів у грудні 2014 року. Відповідно до п.2, 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Отже, середньомісячне число робочих днів складає: ( 20+23) : 2 = 21.5, де: 20 кількість робочих днів у листопаді 2014 року; 23 кількість робочих днів у грудні 2014 року. Розмір вихідної допомоги, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON] обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в користь позивача, і який не повинен бути меншим розміру середньомісячного заробіток, складає: 96.69 грн. (середньоденний заробіток позивача обрахований вище) * 21.5 (середньомісячне число робочих днів, обраховане вище) = 2078.83 гривень. Середньомісячний заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає: 96.69 грн. (середньоденний заробіток позивача обрахований вище) * 135 ( кількість робочих днів, протягом яких позивачу затримано виплату належних при звільненні сум ( за період з 01.04.2015 року дати звільнення позивача з роботи до дня ухвалення судом рішення) = 13053.15 грн. Невиплачена позивачу заробітна плата за лютий березень 2015 року складає: 96.69 грн. (середньоденний заробіток позивача обрахований вище) * ( 20+21кількість робочих днів у лютому та березні 2015 року) = 3964.29 гривень. Відповідно до ст.237-1 КЗпП, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждан, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду внаслідок порушення його законних прав, оскільки позивач був позбавлений можливості отримати заборгованість по заробітній платі в день звільнення, що зумовило додаткові незручності в його житті, а також спричинило душевні страждання та змусило вживати додаткові зусилля для організації свого життя. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховуючи вимоги розумності та справедливості, вважає що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача в користь позивача 500 грн. Враховуючи викладенні обставини, враховуючи те, що з позивачем при звільненні за ч.1 ст.40 КЗпП України, яке мало місце 01.04.2015 р., не був проведений повний розрахунок ні у день звільнення, ні станом на день ухвалення даного рішення судом, тому суд приходить до висновку про порушення трудових прав позивача, які підлягають захисту, а позов до часткового задоволення шляхом стягнення в примусовому порядку з відповідача [PERSON] обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в користь позивача 3964,29 гривень невиплаченої заробітної плати, 13053,15 гривень середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 2078,83 гривень вихідної допомоги, 500 гривень грошового відшкодування завданої моральної шкоди. Крім того, відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, зважаючи на те, що відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору під час звернення до суду із позовом про стягнення заробітної плати, суд вважає, що з відповідача [PERSON] обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в дохід держави слід стягнути 243,60 гривень судового збору.

Outcome: partial