Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

У січні 2019 року АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON], мотивуючи його тим, що згідно договору б/н від 10.10.2012 року відповідачка отримала кредит у розмірі 2000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та «Тарифами Банку" складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис [PERSON] у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, згідно яких відповідачка дала свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Заявою відповідачки підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ "ПриватБанк", які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. АТ КБ "ПриватБанк" свої зобов"язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме - надав відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором. У порушення норм закону та умов договору відповідачка зобов"язання за вказаним договором належним чином не виконала, в результаті чого станом на 01.01.2019 року має заборгованість у сумі 12648,41 грн, з них: 38,01 грн - тіло кредиту, 5155,92 грн - нарахованих відсотків за користування кредитом, 6375,98 грн - нарахованої пені, а також 500,00 грн штрафу (фіксована частина) та 578,50 грн штрафу (процентна складова). На даний час відповідачка продовжує ухилятись від виконання своїх зобов"язань і не погашає заборгованість за договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів позивача, тому останній просить суд стягнути із [PERSON] на його користь заборгованість у розмірі 12648,41 грн за кредитним договором б/н від 10.10.2012 року та судові витрати у розмірі 1921,00 грн. В судове засідання представник позивача не з"явився, надіслав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідачка [PERSON] у судове засідання, призначене на 21.03.2019 року, не з»явилася, до суду повернулася судова повістка з відміткою про її невручення "з інших причин, що не дали змоги виконати обов"язки щодо пересилання поштового відправлення". В судове засідання, призначене на 11.03.2019 року, відповідачка [PERSON] не з"явилася, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялася через Курненську сільську раду Пулинського району Житомирської області. За даними вищевказаної сільської ради судова повістка на ім"я [PERSON] не вручена, оскільки дана громадянка не проживає за місцем реєстрації. В судове засідання, призначене на 25.03.2019 року, відповідачка [PERSON] не з"явилася, про місце та час розгляду справи повідомлена через оголошення на веб-сайті Червоноармійського районного суду Житомирської області. Будь-яких заяв від неї, а також відзиву на позовну заяву на адресу суду не надходило. З викладених обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення на підставі ст.280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв»язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, що були подані до суду, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.10.2012 року між позивачем та відповідачкою був укладений кредитний договір б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідачка [PERSON], підписуючи анкету-заяву фактично погодилася на те, що підписана заява разом із запропонованими «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між нею та банком договір про надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.25). Згідно вищевказаного договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 2000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов»язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме - надав відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідачка зобов»язання своєчасно не виконала та не повернула банку грошові кошти для погашення існуючої заборгованості, останній платіж нею здійснено 09.03.2018 року, що підтверджується розрахунками заборгованості за договором (а.с.5-8). Відповідно до п.п.2.1.1.2.3 Умов та правил надання банківських послуг після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну карту. Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт Згідно з п.п.2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг відповідач зобов"язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, на перевитрату платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. У разі невиконання зобов"язань за Договором на вимогу банку виконати зобов"язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту і овердрафту), оплату винагороди банку. Відповідно до змісту п.п.2.1.1.12.10 Умов та правил надання банківських послуг банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов"язань в цілому або у визначеній банком частці в разі невиконання клієнтом та\\або довіреною особою клієнта своїх боргових та інших зобов"язань за цим договором. Пунктом 1.1.7.11 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Матеріали справи не містять доказів, що між сторонами було розірвано договір у порядку, визначеному цим пунктом. Отже, між сторонами в справі виникли та існують правовідносини щодо виконання цивільно-правових угод, а саме кредитного договору. Так, згідно зі ст.526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тобто, належним виконанням зобов"язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначені кредитним договором. Судом встановлено, що відповідачкою було порушено умови, за яких нею було взято кредит, а тому вимога банку щодо стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом (тілом кредиту) в розмірі 38,01 грн підлягає повному задоволенню. Щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по процентам, суд дійшов висновку про її часткове задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до наданого банком розрахунку, 01.09.2014 року банком збільшено процентну ставку з 30,00 % до 34,80%, а 01.04.2015 року - з 34,80% до 43,20%. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №489/9289/14-ц, в разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Такий висновок наведений також у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17. Проте матеріали справи не містять жодних доказів направлення та отримання відповідачем повідомлень про зміну відсоткової ставки. Відповідачка же згоди на підвищення відсоткової ставки з 30.00% до 43.20% річних не надавала. Банком при нарахуванні процентів застосовувались ставки, непередбачені умовами кредитного договору від 10.10.2012 року, а належних доказів повідомлення відповідачки про їх зміну матеріали справи не містять. Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Кредит брався під 30.00% річних, але банк в односторонньому порядку збільшив відсоткову ставку до 43.20% річних. Банк просить стягнути заборгованість, де тіло кредиту 38,01 грн, а відсотки за користування кредитом 5155,92 грн, тобто відсотки майже у 135 раз вищі, ніж отриманий кредит, що для суду є очевидно несправедливим. Суду не надано доказів того, що між позивачем і відповідачкою існувало якесь листування, узгодження зміни процентної ставки чи будь-який інший двохсторонній обмін інформацією. А враховуючи, що згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які посилається, суд вважає недоведеним факт узгодження між сторонами підняття процентної ставки. Тому суд бере до уваги наданий розрахунок заборгованості за кредитом лише в частині, яка визначає відсоткову ставку розміром 30,00% на рік. Розраховано заборгованість за процентами за наступною формулою: (А1*30,00%*А2)/360 днів=Х, де А1-це тіло кредиту, А2 - кількість днів прострочення. Згідно наданого банком розрахунку наявні 3256 днів прострочення. Отже, (38,01 грн.*30,00%*3256 днів)/360 днів=103,13 грн. Враховуючи вищевикладене, стягненню з відповідачки підлягають проценти у розмірі 103,13 грн. Щодо стягнення неустойки суд дійшов висновку про їх часткове задоволення. Суд зазначає, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов»язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов»язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов»язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов»язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст.549 ЦК України). Конституційний Суд України в рішенні від 10.11.2011 року №15-рп/2011 зазначає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п.1 ч.2 ст.92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Згідно з положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Отже, з викладеного вбачається, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, тобто в даній справі порушення строків виконання грошових зобов»язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки лише заборгованість за пенею у розмірі 6375,98 грн та відмовити в задоволенні вимоги про стягнення заборгованості по штрафам в сумі 1078,50 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості, яку суд стягує з відповідачки на користь позивача, становить 6517,12 грн, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 38,01 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 103,13 грн та пеню в сумі 6375,98 грн. Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі (6517,12/12648,41) * 1921 = 989,80 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed