Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

В травні 2015 року позивачка з подальшими уточненнями звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просила провести поділ сумісного нажитого під час шлюбу майна , в тому числі нерухомого майна та транспортних засобів. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами , який розташований по [ADDRESS] , та на 1/2 частину земельної ділянки , кадастровий номер [NUMBER], яка знаходиться також за цією адресою, на якій розташований житловий будинок ; залишити у її власності автомобіль Хюндай Елантра, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER]; виділити їй спальний гарнітур, телевізор Філіпс плоскопанельний, кухонну мебель, м'які кухонні меблі, меблі у ванну кімнату, столову мебель "Бельведер", комод білий, бігову доріжку. Залишити у власності [PERSON] 1\\2 частину вказаного житлового будинку та земельної ділянки, автомобіль Мерседес 818, державний номер [NUMBER], виділити йому меблі м'які, шкаф-купе, холодильник "Sharp", холодильник "LG", пральну машинку "LG", шафу платяну, два кондиціонери. У судовому засіданні позивачка та її представник вимоги позову підтримали в повному обсязі, звернувши увагу суду на те, що відмова від права цивільного на майбутнє є недійсною. Зазначили, що надані представником відповідача розписки стосовно того, що [PERSON], не буде мати до нього майнових претензій в подальшому при розірванні шлюбу написані нею під його психологічнимпримусом, а розписка щодо його боргових зобов'язань взагалі не відповідає дійсності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, направив свого представника, який в минулих судових засіданнях вимоги позову не визнала, вказавши про придбання зазначеного нерухомого майна під час фактичного припинення шлюбних відносин , адже з 2007 року сторони спільного господарства не вели, та за особисті кошти відповідача. Вимоги щодо розподілу автомобілів визнала в повному обсязі відповідно до заявлених позовних вимог, вимоги про розподіл меблів та побутововї техніки визнали частково - лише щодо бігової доріжки , комоду білого, спальні, меблів кухонних м'яких та меблів для ванної, в іншому розподілі заперечувала за недоведеністю. В останнє судове засідання ні відповідач, ні представник відповідача не з'явилися, повідомлялися судом належним чином, причини неявки суду не повідомили. Сторонам також неодноразово за їх клопотанням надавався судом строк на позасудове врегулювання спору мирним шляхом, проте сторони цим не скористалися. Вислухав пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, сторони з 21 лютого 1986 року перебувають у зареєстрованому шлюбі . Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 18 вересня 2015 року залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] про розірвання шлюбу з відповідачем, з якою вона звернулася до суду 28 квітня 2015 року. Від шлюбу мають повнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Правовстановлюючими документами, наявними в матеріалах справи, підтверджується, що у період шлюбу сторони придбали наступне майно: - житловий будинок по [ADDRESS] в м. Миколаєві на підставі Свідоцтва про право власності [NUMBER] від 11.01.2012 року, виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, складається з житлового будинку літ. А-2 загальною площею 151,0 кв.м., житловою площею 37,7 кв.м., господарських будівель та споруд, який зареєстрована за [PERSON], вартістю на теперішній час 2 520672 грн, визначена на підставі Висновку № 120-002 від 22.01.2016 р. будівельно-технічного експертного дослідження. З технічного паспорту на вказаний будинок вбачається, що він закінчений будівництвом у 2011 році ; -земельну ділянку по [ADDRESS] в м. Миколаєві , придбана за еквівалент 42 00 доларів США 27 березня 2007 року за договором купівлі-продажу 1\\2 частки земельної ділянки по [ADDRESS] , загальною площею 850 кв.м. За [PERSON] на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , ця земельна ділянка по [ADDRESS] , площею 424 кв.м., кадастровий номер [NUMBER], належить [PERSON] Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] надавала нотаріально посвідчену згоду своєму чоловікові на придбання цієї ділянки ( т.2 а.с. 66); -автотранспортний засіб марки Mersedes-818, р\\н [NUMBER], зареєстрований на імя відповідача ; -автотранспортний засіб марки Хюндай Елантра, випуску 2012 року, р\\н [NUMBER], зареєстрований на імя [PERSON] , придбаний згідно Довідки-рахунку 30 березня 2012 року; - кухонні меблі за Договором № 20\\01-1 від 20 січня 2012 року , укладеним з [PERSON] як покупцем, вартістю 64 000 грн.; -телевізор Філіпс плоскопанельний, вартістю 6299 грн., придбаний 16 січня 2012 року; -шафу-купе , вартістю 4080 гр., придбаний 18 грудня 2011 року; -комод білий, вартістю 5199 грн., придбаний 09 серпня 2014 року на ім'я [PERSON] - з доставкою на [ADDRESS]. -бігову доріжку, вартістю 9900 грн., придбана 17 січня 2015 року. У спірному будинку на час розгляду справи зареєстрований відповідач, його донька [PERSON] та онук [PERSON], [INFO] Позивачка зареєстрована за іншою адресою. [PERSON] з 1993 року зареєстрована як фізична особа-підприємець. 09 лютого 2007 року сторони разом продавали спільний будинок [ADDRESS] за 1004950 грн. (еквівалент 199 000 доларів США) 07 травня 2007 року [PERSON] придбала [ADDRESS]. 01.12.2011 року ця квартира , а також житловий будинок [ADDRESS] були [PERSON] продані. 23 липня 2014 року [PERSON] продала належну їй на підставі Свідоцтва про право власності від 28.07.2006 року квартиру [ADDRESS]. З банківської картки [PERSON] здійснювалися оплата комунальних послуг за адресою спірного будинку протягом листопада 2014 року - квітня 2015 року. Також у лютому 2011 року саме позивачкою був укладений з ПАТ "Миколаївобленерго" Договір про користування електричною енергією в житловому будинку по [ADDRESS] та за її участі як споживача за цією адресою провадилися дії щодо встановлення електричного устаткування та електролічильника. Також укладені [PERSON] договори про надання споживчого кредиту від 19 листопада 2013 року з ПАТ "ОТП Банк" та 13 червня 2013 року - з ПАТ "Дельта банк" свідчать про те, що фактичне місце проживання позивачки у вказаний період було по [ADDRESS] ( а.с. 202, 207 т.1). Наявними матеріалами справи також підтверджується, що сторони разом відпочивали з 23 лютого по 05 березня 2015 року в санаторії в м. Трускавець Львівської області. Твердження відповідача щодо припинення спільного проживання та ведення спільного господарства з 2007 року також спростовується численним фотографіями, наявними в матеріалах цивільнї справи, які підтверджують факт спільного проживання з відповідачем [PERSON] в спірному будинку з 2010 року. Також таке спростовується і показами свідків, допитаних в судовому засіданні, [PERSON] (донька позивачки), [PERSON] та [PERSON], які здійснювали ремонт у спірному будинку та у попередньому житлі сторін, , які підтвердили, що сторони разом будували спірний будинок та проживали разом однією сім'єю і вели спільне господарство протягом усього часу до травня 2015 року, коли відповідач почав чинити перешкоди у проживанні позивачки у цьому будинку. Саме позивачка фактично здійснювала ремонт будинку, обираючи і будівельні матеріали, і дизайн внутрішнього оздоблення будинку , і меблі. До цього сторони також однією сім'єю проживали разом і в будинку по [ADDRESS], і по [ADDRESS]. Згідно зі ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Відповідно до вимог пунктів 2,4 ст. 65 СК під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права презюмують факт спільної сумісної власності подружжя , доки не доказано інше кимось із подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Але обов'язок спростувати презумпцію спільності майна лежить на відповідачеві, який жодних достовірних та допустимих доказів щодо наявності інших обставин, передбачених ст. 57 СК України суду не надав. Доказів того, що спірна земельна ділянка придбана, а спірний житловий будинок збудований за кошти, які належали [PERSON] особисто, як-то передбачає ч. 1 ст. 57 СК України, останній суду не надав. Не може суд взяти до уваги розписку , відповідно до якої 28 квітня 2007 року у [PERSON] взяв у борг [PERSON] , який проживає у будинку по [ADDRESS] в м. Миколаєві, для будівництва цього ж будинку по [ADDRESS] в м.Миколаєві - 100 000 доларів США на строк до 30.04.2016 року (і частково повертав ці кошти протягом 2008 - 2014 років) - оскільки таке не має правового значення для вирішення справи. Як встановлено судом, сторони перебували у шлюбі, проживали однією сім'єю у зазначений період, отже будь-які доходи та майно, придбане в тому числі і за рахунок позичкових коштів, також є спільним майном подружжя. Також суд не може прийняти до уваги заперечення представника відповідача стосовно наданої 27 березня 2007 року [PERSON] розписки про те, що вона не буде мати претензій щодо отриманої грошової суми від продажу будинку по [ADDRESS] і на придбане житло [PERSON] або знову збудоване; а також стосовно розписки від 22 липня 2014 року, в якій [PERSON] надала свою згоду на те, що у випадку розірвання шлюбу з [PERSON] вона не буде мати претензій на нерухоме майно , що належить на праві власності [PERSON], а саме будинок по [ADDRESS]. Зазначене також не має правового значення для правильного вирішення спору, адже право власності [PERSON] на частку у спільному майні на спірні об'єкти нерухомого майна виникло у неї з моменту набуття права власності на ці об'єкти, документально оформлені на [PERSON], а відмова від права власності має бути визначена у передбаченому законом порядку відповідно до вимог ст. 347 ЦК України. Наведені обставини свідчать про те, що у відповідності до наведених положень СК України, спірний будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача і їх частки у праві спільної власності є рівними. Відповідно до положень ст. 70 СК, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини і чоловіка є рівними, за рішенням суду частка майна може бути збільшена, якщо з дружиною або чоловіком проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, є недостатнім для їх розвитку. Відповідно до п.п. 22 - 24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СКУ, ч. 3 ст. 368 ЦКУ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦКУ можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, в тому числі грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі (як-то є автомобіль, меблі, побутова техніка) , суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За такого, суд вважає за доцільне розділити в натурі між сторонами належні їм автотранспортні засоби, залишивши у власності позивачки автомобіль марки Хюндай Елантра , випуску 2012 року, а у власності відповідача залишити автомобіль марки Mersedes-818, оскільки відповідач в цій частині повністю визнав позовні вимоги і такий порядок розподілу відповідає порядку користування , що склався, та не порушує рівності часток . Суд приймає до уваги зазначену вартість автомобілів, оскільки інших, більш достовірних доказів щодо реальної ринкової вартості автомобіля на час розгляду справи сторони суду не надали. Щодо іншого рухомого майна , зазначеного у позовній заяві, то жодних доказів як наявності цього майна в натурі, так і придбання цього майна в період шлюбу саме сторонами, позивачка суду не надала, отже у задоволенні цих вимог щодо визнання рухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення компенсації його вартості слід відмовити за недоведеністю. На підставі викладеного, у відповідності до ст. ст. 60, 63, 68, 70 СК України, ст.ст. 316, 328, 355, 368, 372 ЦК України , суд дійшов висновку, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами , земельна ділянка та два автотранспортні засоби є майном, нажитим сторонами як подружжям під час шлюбу й кожний з них має рівні права володіння, користування й розпорядження цим майном. У зв'язку із вище наведеним, позов підлягає частковому задоволенню й за позивачем слід визнати право власності на 1\\2 частину вказаного нерухомого майна, а автомобілі залишити у власності тієї сторони , на яку вони зареєстровані. Також поділу в натурі підлягає вищезаначене рухоме майно, докази на підтвердження якого надали сторони у судове засідання, а саме, враховуючи принцип рівності часток подружжя, слід виділити у власність [PERSON] на телевізор Філіпс плоскопанельний, вартістю 6300 грн., шкаф-купе, вартістю 4080 грн., комод білий, вартістю 5199 грн., бігову доріжку, вартістю 9900 грн., всього на загальну суму 25 479 грн., а у власність [PERSON] - кухонні меблі, вартістю 64 000 грн. Враховуючи вартість спільного майна, що підлягає поділу між сторонами, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню компенсація у сумі 19 260 грн. , що становить ? частину різниці у вартості рухомого майна. За такого , позов підлягає частковому задоволенню. В силу ст. ст. 81 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3654 грн. судового збору, сплаченого при подачі позову.

Outcome: partial