Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить зняти арешт з земельної ділянки площею 0,10 га, що розташована на території Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, належну їй на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 13.05.2009 року. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої на території Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, на підставі нотаріально посвідченого 13.05.2009 року договору дарування, зареєстрованого в реєстрі за №1269. Згідно витягу з Державного реєстру правочинів № 7275081 від 13.05.2009 року вказаний договір дарування, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 13.05.2009 року за реєстраційним №3438546. Однак до цього часу вона не зареєструвала на власне ім`я на підставі договору вказану земельну ділянку у відділі Держгеокадастру, а тому згідно даних Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку власником спірної земельної ділянки залишається колишній її власник [PERSON] , яка подарувала їй вказану земельну ділянку. У листопаді 2019 року при зверненні до нотаріальної контори з питанням оформлення договору дарування нерухомого майна, вона дізналась про існування арешту, накладеного в 2014 році на вказану земельну ділянку постановою державного виконавця відділу ДВС Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, в межах виконавчого провадження, боржником по якому є [PERSON] . Згідно листа відділу державної виконавчої служби Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області №18979 від 30.10.2019 року у відділі ДВС виконавчі документи по примусовому стягненню у відношенні неї не перебувають. Вважає, що на належне їй майно безпідставно накладено арешт, так як [PERSON] не була власником земельної ділянки, а тому постановою державного виконавця про накладення арешту на належну їй земельну ділянку порушено її право власності на майно, вона не є боржником по виконавчому провадженню, а тому накладений арешт підлягає зняттю в судовому порядку, так як на момент її звернення виконавче провадження, по якому накладався арешт знищено. Ухвалою суду від 13.05.2020 року до участі у справі в якості третьої особи було залучено [PERSON] . В судове засідання позивач не з`явилась, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача - Роздільнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) про час та місце слухання справи, був повідомлений належним чином, надали суду заяву, в якій просили справу розглядати у відсутність їх представника. Окрім того відповідачем було подано відзив, в якому зазначено, що дійсно в відділі на виконанні перебувало виконавче провадження ВП №41666471 щодо боржника [PERSON] , яке завершено 19.06.2014 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повернутий стягувачу. Відповідно до Наказу «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» від 07.06.2017 року № 1829/5, завершені виконавчі провадження та виконавчі провадження, за якими виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання, підлягають передачі до архіву органу державної виконавчої служби, а передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню. Строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання становить один рік. Таким чином виконавче провадження ВП №41666471 знищено. (а.с.27) Третя особа [PERSON] про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, однак в судове засідання не з`явилась. На адресу суду надійшло поштове повідомлення з відміткою про невручення їй повідомлення, позовної заяви та доданих до неї документів, в зв`язку з відсутністю за адресою проживання. В порядку ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, на підставі наданих доказів по справі, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №717486, виданого Роздільнянською РДА 14.04.2009 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №010953000295 належала земельна ділянка площею 0,10 га, кадастровий номер 5123981400:01:001:2121, з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва, розташовану на території Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області. (а.с.13) 13.05.2009 року на підставі посвідченого приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області Патраманською JI.M. договору дарування земельної ділянки, [PERSON] подарувала належну їй вище зазначену земельну ділянку [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №1269. (а.с.9) Згідно витягу з Державного реєстру правочинів № 7275081 від 13.05.2009 року вказаний договір дарування, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 13.05.2009 року за реєстраційним №3438546. (а.с.10) У пункті 5.1. вказаного договору зазначено, що відповідно до ст.ст. 334, 640 ЦК України право власності на зазначену в цьому договорі земельну ділянку виникає у Обдаровуваної після нотаріального посвідчення цього договору і може підтверджуватися цим договором дарування земельної ділянки. [PERSON] не було зареєстровано вказаний договір у державному земельному кадастрі, а тому згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-5112039702019 про право власності на вищевказаний об`єкт нерухомості власником спірної земельної ділянки є [PERSON] (а.с.12) Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 27.01.2020 року №197740015, відділом державної виконавчої служби Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, винесено постанову про арешт майна боржника [PERSON] та заборону на його відчуження, серія та номер 41666471 від 11.02.2014 року. (а.с.16) Дана постанова була винесена по виконавчому провадженню ВП 41666471, по якому стягувачем був Пенсійний фонд України з вимогою про сплату недоїмки із страхових внесків боржником [PERSON] (а.с.28) Виконавче провадження ВП №41666471, яке перебувало в ДВС Роздільнянського МРУЮ, на теперішній час знищено після закінчення строку його зберігання. Оскільки право власності на вказаний об`єкт нерухомості на той час і до теперішнього часу зареєстровано за колишнім власником земельної ділянки [PERSON] , тому усі зареєстровані обтяження поширювались на належну їй нерухомість, в даному випадку на зазначену земельну ділянку. Згідно листа відділу державної виконавчої служби Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області №18979 від 30.10.2019 року у відділі ДВС виконавчі документи по примусовому стягненню у відношенні [PERSON] не перебувають.(а.с.11) Дані спірні правовідносини регулюються наступними нормами права. Згідно із положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких порушень (обмежень) в здійсненні ним права користування розпорядження майном, яке фактично її належить, в тому числі може звернутися з позовом про зняття арешту з майна відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 03.06.2012 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна". Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його права, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ст. 386 ч.2 ЦК України). Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 03.06.2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно дотримуватись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів. Порядок накладення арешту на майно громадян державними виконавцями регулюється Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» №606 від 21.04.1999 року, який діяв на час вчинення виконавчих дій, тобто станом на вересень 2013 року (далі - Закону України №606), державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати в своїй діяльності порушення права та законних інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 03.06.2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно дотримуватись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів. Відповідно до ч.4 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження" визначено випадки зняття арешту з майна боржника державним виконавцем, а у всіх інших випадках відповідно до ч.5 ст.59 цього ж Закону арешт може бути знятий з усього майна боржника або його частини за рішенням суду. Суд, вивчивши матеріали справи, давши оцінку обґрунтованості заявленого позову, прийшов до висновку про його задоволення виходячи з наступного Відповідно до\~ ст.81 ЦПК України,\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер 5123981400:01:001:2121, з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва, розташовану на території Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, що підтверджується копією договору, а тому згідно із положеннями ст. 391 ЦК України, може вимагати усунення будь-яких порушень (обмежень) в здійсненні нею права користування розпорядження майном, яке фактично їй належить, в тому числі може звернутися з позовом про зняття арешту з майна відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 03.06.2012 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна". [PERSON] є власником земельної ділянки з 13 травня 2009 року, а тому накладення арешту відділом державної виконавчої служби Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області постановою про арешт майна боржника [PERSON] та заборону на його відчуження, серія та номер 41666471 від 11.02.2014 року. (а.с.16) по виконавчому провадженню ВП №41666471 є незаконним та таким, що порушує право власності [PERSON] на належне їй нерухоме майно. Крім цього, судом також встановлено, що відпали підстави, що зумовили накладення арешту на земельну ділянку площею 0,10 га, розташовану на території Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області щодо боржника [PERSON] , так як згідно відзиву виконавчої служби виконавче провадження було завершене, передане в архів та знищено за закінченням терміну зберігання. Оскільки на теперішній час виконавче провадження, по якому накладався арешт на спірну земельну ділянку знищено, то відповідач ВДВС Роздільнянського МРУЮ в Одеській області здійснити дії щодо зняття арешту з належної [PERSON] земельної ділянки не має можливості, а тому арешт підлягає зняттю за рішенням суду. Відповідно, оскільки закрито та знищено виконавче провадження, по якому було накладено арешт на майно позивача, то позивач не може оскаржити дії державного виконавця щодо накладення арешту на належне їй майно, що одночасно дає їй право звернутись в суд з позовом про зняття арешту з цього майна, так як лише у такий спосіб вона може захистити її порушені права. Тому суд приходить до висновку, що належить зняти арешт, накладений на майно позивача на підставі постанови ВДВС Роздільнянського МРУЮ в Одеській області серії та номер 4166671 від 11.02.2014 року, а також виключити дані відомості щодо обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. На підставі ст.ст. 316-317, 319, 321, 391 ЦК України, Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, Закону України «Про виконавче провадження»,\~п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.06.2016 року №5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна",

Outcome: approved