Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

11.01.2021 [PERSON] звернулась до суду із позовом до Казенного підприємства «Зміївський ремонтний енергомеханічний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у сумі 98 921 грн 18 к., а також витрати по оплаті правової допомоги у розмірі 9370 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 09.01.2018 по 21.11.2020 вона перебувала в трудових відносинах з КП «Зміївський ремонтний енергомеханічний завод» та сумлінно виконувала свої посадові обов`язки. В свою чергу, роботодавець не виконував свої обов`язки щодо виплати заробітної плати. Заробітна плата виплачувалася частково, так, за 2018 рік позивач отримала 10 000 грн., за 2019 рік - 500 грн., а за 2020 рік - 11 000 грн. Оскільки порушувались її трудові права на отримання винагороди, 21.11.2020 позивач звільнилася з займаної посади за власним бажанням, згідно із статтею 38 Кодексу Законів про працю України. В день звільнення роботодавець не здійснив повний розрахунок та не виплати їй заробітну плату в повному обсязі. При цьому позивач звернулася до роботодавця з вимогою надати їй довідку про нараховану та невиплачену заробітну плату, однак у задоволенні її вимоги було відмовлено. При цьому [PERSON] зазначала, що точно їй не відомо, яка існує заборгованість по заробітній платі, оскільки роботодавець при звільненні не видав розрахунковий листок та довідку про заборгованість, за розрахунками, станом на жовтень 2020 року заборгованість по заробітній платі становила 98 921 грн 18 к. Щодо стягнення витрат по оплаті правової допомоги, позивач зазначила, що у зв`язку з порушенням її прав та відсутністю у неї спеціальних знань в області права, вона була змушена звернутися за професійною юридичною допомогою в юридичну компанію з якою вона уклала Договір та в касу якої позивачем було сплачено вартість робіт за надання юридичних послуг у розмірі 9 370 грн. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 14.01.2021 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду на 01.02.2021. 01.02.2021 судове засідання відкладено за заявою в.о. директора КП «Зміївський ремонтний енергомеханічний завод». 03.02.2021 від в.о. директора КП «Зміївський ремонтний енергомеханічний завод»до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , відповідно до якого КП «Зміївський ремонтний енергомеханічний завод»позов визнає частково, на суму існуючої заборгованості по заробітній платі, яка відповідно до довідки № 53/17 від 02.02.2021 становить 93 375 грн 71 к. Також, у відзиві зазначає, що не підлягають задоволенню вимоги позивача, щодо стягнення витрат по оплаті правової допомоги, оскільки позивачкою не підтверджені та не доведені зазначені витрати на правову допомогу. Крім того, позивачем не надано детального опису наведених послуг та розрахунку понесених витрат. Також зазначали, що на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано копію Договору між нею та ТОВ «Центр правової допомоги населенню» № М-248 від 23.12.2020, однак до суду подано позовну заяву від імені [PERSON] , а не від імені ТОВ «Центр правової допомоги населенню». 19.02.2021 позивач [PERSON] надала заяву про зменшення позовних вимог, в якій просила стягнути з КП «Зміївський ремонтний енергомеханічний завод» заборгованість по заробітній платі у сумі 93 375 грн 71 к., а також судові витрати по оплаті правової допомоги у розмірі 9370 грн. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні зменшених позовних вимог наполягала в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши доводи позовної заяви, відзиву на позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. На підставі відомостей, наявних у позовній заяві та письмових доказах, встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала з 09.01.2019 у відділі сторожової охорони КП «Зміївський ремонтний енергомеханічний завод» сторожем та 21.11.2020 була звільнена за власним бажанням згідно до частини 3 статті 38 Кодексу Законів про працю України. Зазначені обставини підтверджується даними копії трудової книжки (а. с. 12). Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (частина 1 статті 21 Закону України "Про оплату праці"). Відповідно до статті 47 Кодексу Законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до частини 2 статті 233 Кодексу Законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно до частини 1 статті 21 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 22 Закону України "Про оплату праці", суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з частинами 1, 2 статті 116 Кодексу Законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно довідки наданої відповідачем від 02.02.2021, станом на день звільнення 21.11.2020 заборгованість по заробітній платі [PERSON] складає 93 375 грн 71 к. (а.с. 40). Відповідач визнав вказану суму заборгованості по заробітній платі перед позивачем, у зв`язку з чим вона підлягає стягненню, а позов в цій частині задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави витрати по сплаті судового збору. Щодо понесених витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). Статтею 137 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката. Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в пункті 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, пункті 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі « Лавентс проти Латвії» зазначено , що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до частини 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду відповідні докази: договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. При цьому надання суду окремого документу, а саме: детального опису робіт від сторони, законом не вимагається. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених позивачем витрат по оплаті правової допомоги, [PERSON] надано до матеріалів справи копію договору № М-248 від 23.12.2020 (а.с. 21); акти про надання юридичних послуг від 30.12.2020, відповідно до якого вартість наданих послуг загалом складає 9 370 грн. (а.с.43); копії фіскальних чеків від 23.12.2020, від 24.12.2020 та від 30.12.2020 (а.с. 21 зворот). Таким чином, вимога позивача щодо стягнення з відповідача витрат по оплаті правової допомоги є такою, що підлягає задоволенню, оскільки позивачем надано суду докази на підтвердження цих понесених витрат, при цьому твердження представника відповідача, щодо відсутності доводів та доказів щодо стягнення витрат по оплаті правової допомоги є хибними. Крім цього судом, з урахуванням доводів відповідача, не встановлено, що розмір витрат є неспівмірним з обсягом наданих послуг, часом, витрачених адвокатом на виконання відповідних робіт та складністю справи.

Outcome: approved