Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

28.02.2014року [PERSON] звернулась в суд з позовом до відділу культури і туризму Бахмацької районної державної адміністрації Чернігівської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди (а.с.1-5), в якому, уточнивши позовні вимоги (а.с. 105-106), просила суд поновити її на роботі на посаді директора Бахмацького районного історичного музею, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.02.2014 року і по день винесення рішення судом, відшкодувати моральну шкоду в розмірі 3 000 гривень, стягнути з відповідача 400 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу. Позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що своє звільнення з роботи 25.02.2014року за п.1 статті 41 КЗпП України вважає незаконним, так як обираючи той чи інший вид стягнення за порушення трудової дисципліни, адміністрація повинна враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку; заподіяну шкоду; обставини, за яких вчинено проступок; попередню роботу працівника. Позивач вказувала, що в обґрунтування причин її звільнення з роботи в наказі про звільнення керівником відділу культури і туризму Бахмацької районної державної адміністрації було зазначено, що 26.12.2013 року директор Бахмацького районного історичного музею [PERSON] безпідставно перебувала в м. Конотопі Сумської області без відома і дозволу начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкована, та без оформлення відповідного наказу. Позивач зазначає, що причини звільнення, вказані в наказі про її звільнення, не відповідають дійсним обставинами справи, оскільки чинне законодавство не визначає поняття „одноразове грубе порушення трудових обов'язків" і це поняття є оціночним. Її відрядження до Конотопського музею було вкрай необхідним, і більш того, узгодженим з керівництвом відділу культури, оскільки на виконанні у неї була вказівка Департаменту культури і туризму Чернігівської ОДА за № 15-2311/6 від 26.09.13 року. За даних обставин позивач вважає, що вона діяла в межах повноважень і функціональних обов'язків директора музею, а відповідач наказом про звільнення незаконно позбавив її права на працю. Позивач вказує, що незаконні дії відповідача призвели до її моральних страждань, оскільки вона втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, внаслідок чого загострились хронічні хвороби, в зв'язку з чим з 21.01.2014 року по 14.02.2014року вона перебувала на стаціонарному лікуванні. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України позивач просила суд при її поновленні на роботі стягнути на її користь з відповідача в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди 3000 гривень, а також середній заробіток за час незаконного звільнення з 25.02. 2014 року по день ухвалення судом рішення, і понесені нею витрати на правову допомогу в сумі 400 грн. Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 02.04. 2014 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог її позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду є необ'єктивним, незаконним та необґрунтованим, його ухвалено з порушенням норм матеріального права. Апелянт вказує, що підстави, зазначені в наказі про звільнення, відповідно до яких її було звільнено з посади за п.1 статті41 КЗпП України, не відповідають фактичним обставинам, оскільки вона перебувала у відрядженні в м. Конотопі, про що було відомо керівнику відділу культури і туризму Бахмацької районної державної адміністрації, і вказані обставини підтвердила в судовому засіданні суду першої інстанції свідок [PERSON] На думку апелянта, судом першої інстанції безпідставно не було взято до уваги вказані обставини при вирішенні спору по суті. Апелянт також зазначає, що при її звільненні з займаної посади за п.1 статті 41 КЗпП України відповідачем були порушені правила звільнення працівника з ініціативи власника, які регламентовані КЗпП України, зокрема статтею 149 КЗпП України, оскільки відповідачем не було визначено ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяну ним шкоду, обставини, при яких вчинено проступок, попередню роботу працівника. Апелянт вказує, що при звільненні її з роботи, відповідач не витребовував від неї пояснень, як це передбачено нормами трудового законодавства. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, - скасуванню, з ухваленням апеляційним судом нового рішення по суті заявлених позовних вимог, яким позовні вимоги [PERSON] до відділу культури і туризму Бахмацької районної державної адміністрації Чернігівської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, - задовольнити частково. Поновити [PERSON] на посаді директора Бахмацького районного історичного музею з 26.02. 2014року. Стягнути з відділу культури і туризму Бахмацької районної державної адміністрації Чернігівської області на користь [PERSON] 7777 грн. 45 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (обов'язкові платежі з даної суми не утримано). Стягнути з відділу культури і туризму Бахмацької районної державної адміністрації Чернігівської області на користь [PERSON] 300 грн. в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди та 400 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу. В задоволенні решти позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити. Відповідно до п. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В ході судового розгляду даної справи встановлено і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що [PERSON] на час звільнення обіймала посаду директора Бахмацького районного історичного музею (а.с. 8-10, а.с. 55). Наказом від 21.01.2014 року відділу культури і туризму Бахмацької районної державної адміністрації №1 [PERSON], директор Бахмацького районного історичного музею, була звільнена з роботи із займаної посади з 23.01.2014 року згідно з п. 1 статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності ( а.с. 11). Як вбачається зі змісту вказаного наказу, звільнення позивача було обґрунтовано тим, що 26.12.2013 року директор Бахмацького районного історичного музею [PERSON] безпідставно перебувала в м. Конотоп, Сумської області без відома та дозволу начальника відділу Ситайла О.Я., якому безпосередньо підпорядкована та без оформлення відповідного наказу. Про своє перебування в м. Конотопі [PERSON] повідомила начальника відділу Ситайла О.Я. телефоном 26.12.2013 року, знаходячись уже за межами м. Бахмач. Надати письмові пояснення щодо зазначеного факту [PERSON] відмовилась, про що зазначено в акті від 26.12.2013 р. В наказі також зазначено, що начальником відділу культури і туризму при проведенні щотижневих виробничих нарад неодноразово акцентувалась увага керівників підпорядкованих закладів культури на неприпустимості відсутності на робочому місці без його особистого погодження, а виїзду у відрядження має передувати відповідне документальне підтвердження із зазначенням підстав його необхідності та видання наказу по відділу культури і туризму. Директором районного історичного музею [PERSON] було вчинено одноразове грубе порушення трудових обов'язків, про що складено відповідний акт від 26.12.2013року. Відносно [PERSON] у березні 2013 року вживались заходи дисциплінарного впливу (наказом від 04.03.2013 року № 3 оголошено догану за грубе порушення виконавчої дисципліни). Пунктом 3 зазначеного наказу [PERSON] було попереджено про її неповну відповідність займаній посаді. З даним наказом [PERSON] була ознайомлена під підпис 21.01.2014 року ( а.с. 11 зворот). По справі також встановлено, що [PERSON] з 21.01.2014 року по 31.01.2014 року знаходилась на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні Бахмацької ЦРЛ, а з 03.02.2014 року по 24.02.14 року - у неврологічному відділенні Бахмацької ЦРЛ. У зв'язку з хворобою позивача та у в зв'язку із забороною звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності наказом № 2 від 22.01.2014 року по відділу культури і туризму було призупинено дію наказу від 21.01.2014 року № 1 про звільнення [PERSON] з 23.01.2014року до закінчення терміну її тимчасової непрацездатності. Вказаним наказом визнано, що днем звільнення [PERSON] із займаної нею посади вважати наступний день після дати закриття листка непрацездатності (а.с. 57). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що позивач умисно 26.12. 2013 року порушила вимоги трудового законодавства, коли перебувала у відрядженні м. Конотопі, Сумської області без відома та дозволу начальника відділу культури Ситайла О.Я., якому безпосередньо підпорядкована, вважаючи, що знаходиться у службовому відрядженні, що в свою чергу є підставою для її звільнення відповідно до п. 1 статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків. Також суд першої інстанції, вказуючи в оскаржуваному рішенні про обґрунтоване звільнення позивача, зазначив, що відповідач при звільненні [PERSON] взяв до уваги ту обставину, що до позивача в березні 2013року вже вживались заходи дисциплінарного впливу у вигляді догани за грубе порушення виконавчої дисципліни, відповідно до наказу від 04.03. 2013року № 3. Апеляційний суд не може погодитись з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відносно того, що вказаний висновок суду першої інстанції не узгоджується з приписами норм матеріального права, яке регламентує спірні правовідносини. Відповідно до статті 41 КЗпП України, згідно з п. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у разі одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Згідно з п. 4 Статуту Бахмацького районного історичного музею ( а.с. 20-23), „музей очолює директор, який призначається, звільняється з посади в установленому законом порядку керівником відділу культури і туризму райдержадміністрації". Відповідно до Посадової інструкції директора Бахмацького районного історичного музею, затвердженої начальником відділу культури і туризму Бахмацької районної державної адміністрації, директор музею керує музеєм, забезпечує дотримання Конституції та законів України, несе персональну відповідальність за виконання покладених на музей завдань і здійснення ним своїх функцій; безпосередньо підпорядкований начальнику відділу, призначається на посаду начальником відділу за погодженням заступника голови РДА, який веде питання культури та управлінням культури і туризму. Директор повинен знати Конституцію, Закон України „Про культуру", Закон України „Про музеї та музейну справу", Кодекс законів про працю та інші нормативні документи (а.с.63). Відповідно до розділу 5 вказаної Посадової інструкції, директор забезпечує дотримання трудової та виробничої дисципліни", затверджує правила внутрішнього трудового розпорядку музею та вимагає їх дотримання, розробляє посадові інструкції підлеглих працівників, та інше (а.с. 63, зворот). Згідно розділу 7 вказаної Посадової інструкції, директор музею несе особисту відповідальність: за діяльність музею, збереження його фондів та використання коштів, за неякісне або несвоєчасне виконання посадових завдань та обов'язків, бездіяльність або невикористання наданих йому прав (а.с. 64). Відповідно до основних обов'язків директора музею, зазначених в Правилах внутрішнього трудового розпорядку (а.с. 24-28), директор музею зобов'язаний: неухильно дотримуватись вимог законодавства про працю та правил охорони праці, вживати заходів для вчасного усунення причин і умов, що перешкоджають нормальній роботі працівників; контролювати дотримання працівниками трудової дисципліни. Згідно із роз'ясненнями, які викладені в пунктах 18, 22, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі суду необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно із наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. п. З, 4, 7, 8 статті 40 і п. 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.Необхідно зазначити, що приписи Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів", не містять в собі прямих роз'яснень, які саме порушення слід вважати грубими, залишаючи право їх оцінки за судами, що розглядають трудові спори. На підставі п. 1 статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків трудовий договір може бути розірвано лише з керівником підприємства, установи організації (філіалу, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером. Виходячи з правового аналізу вказаних норм права, вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку ним завдано (могло бути завдано) шкоду. У разі звільнення за одноразове грубе порушення трудових обов'язків визначення ступеня тяжкості (грубості) проступку в кожному конкретному випадку належить до компетенції осіб, що наділені правом призначення і звільнення керівних працівників. Відповідно до підпунктів 3, 13 пункту 11 Положення про відділ культури і туризму райдержадміністрації, затвердженого розпорядженням голови райдержадміністрації 25.01.2013 року № 21 начальник відділу призначає на посаду та звільняє з посади керівників установ, культурно-мистецьких закладів та галузі туризму районного підпорядкування згідно із законодавством; встановлює ступінь відповідальності керівників підпорядкованих закладів та установ (а.с. 58-61). Відповідно до п. 1, п. 4 розділу 1, п. 1 розділу 2 Інструкції про службові відрядження в межах України та закордон", затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 року № 59, зареєстрованої в Мінюсті України 29.03.2011 року за № 410/19148, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем постійної роботи (за наявності документів,що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства). Документами, що підтверджують зв'язок такого відрядження з основною діяльністю підприємства, є, зокрема (але не виключно): запрошення сторони, що приймає і діяльність якої збігається з діяльністю підприємства, що направляє у відрядження; укладений договір чи контракт; інші документи, які встановлюють або засвідчують участь відрядженої особи в переговорах, конференціях, або симпозіумах, інших закладах, які проводяться за тематикою, що збігається з діяльністю підприємства, що відряджає працівника. Підприємство, що відряджає, здійснює реєстрацію особи, яка вибуває у відрядження, у спеціальному журналі за формою згідно із додатком до Інструкції. Направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником підприємства або його заступником і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням пункту призначення, найменування підприємства, куди відряджений працівник, строку і мети відрядження. Строк відрядження визначається керівником або його заступником, але не може перевищувати 30 календарних днів. Як зазначалось вище, згідно з п. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у разі одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Апеляційний суд на підставі правового аналізу норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, приходить до висновку, що під п. 1 статті 41 КЗпП України підпадають такі порушення трудової дисципліни, у яких ознакою грубості характеризуються усі факти, що характеризують їх склад (і характер дії або бездіяльності працівника, і істотність наслідків порушення трудових обов'язків, і особливості причинного зв'язку між порушенням і його наслідками, і форма вини). Водночас тягар наслідків може дати підстави для кваліфікації дій працівника як грубого порушення трудових обов'язків навіть за наявності необережної вини. Верховний Суд України не надає загальні роз'яснення щодо цього питання, залишаючи право оцінки порушення як грубого на розсуд судів, що розглядають трудові спори. Як приклади одноразового грубого порушення працівником трудових обов'язків Верховний Суд України називає, зокрема, істотне порушення фінансової дисципліни, відмову допустити службових осіб контролюючих органів до перевірки діяльності організації тощо. Як вбачається з довідки Конотопського міського краєзнавчого музею ім. О.М. Лазаревського №8 від 29.01.2014року(а.с.38), директор вказаного музею підтверджує, що дійсно [PERSON] 26.12.2013 року з 08 год. 30 хв. до 13 год. перебувала у Конотопському краєзнавчому музеї з консультативних питань щодо правил складання інструкції з обліку, зберігання та експонування музейних предметів, огляду виставок на предмет взяття їх до Бахмацького історичного музею з метою тимчасового експонування. Згідно пояснень [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду, її відрядження до Конотопського музею було вкрай необхідним, і також узгодженим з керівництвом відділу культури. На виконанні у позивача була вказівка Департаменту культури і туризму Чернігівської ОДА за № 15-2311/6 від 26.09.2013 року ( а.с. 16-17), одним із пунктів якої було передбачено: провести роботу щодо вдосконалення роботи з обміну та зберігання музейних предметів відповідно до діючої інструкції, скласти топографічні описи на музейні предмети, що зберігаються у фондосховищі, скласти топографічні описи на експонати, експозиції та виставок; відредагувати внутрішню музейну інструкцію з обліку і зберігання музейних предметів і затвердити її в установленому порядку, і ознайомити з нею під підпис працівників музею. Позивач в своїх поясненнях зазначала, що з середини грудня 2013 року нею з керівником відділу Ситайлом О.Я. в усній формі було узгоджено питання про відрядження чи в Ніжинській, чи Конотопський історичні музеї, проте, заклопотана музейними справами, вона весь час відкладала це відрядження. В даному випадку, апеляційний суд розцінює, що перебування [PERSON] у м. Конотопі Сумської області в Конотопському міському краєзнавчому музеї 26.12.2013 року без оформлення відповідного наказу керівника відділу культури про відрядження, із зазначенням пункту призначення, найменуванням підприємства, куди відряджений працівник, із зазначення строку і мети відрядження, не можна вважати одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків в розумінні п.1 статті 41 КЗпП України, оскільки вказана відсутність позивача на робочому місці не потягла за собою тяжких наслідків для підприємства, не відбилась негативно на роботі музею, не призвела до втрат фінансового або іншого характеру. Крім того, по справі встановлено, і вказаної обставини не заперечував в судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача, що при застосуванні до позивача такого заходу стягнення, як звільнення за п.1 статті 41 КЗпП України, керівником відділу культури було враховано ту обставину, що до [PERSON] у березні 2013 року вже вживались заходи дисциплінарного впливу у вигляді догани за грубе порушення виконавчої дисципліни відповідно до наказу від 04.03.2013 року № 3 (а.с. 34).Необхідно зазначити, що врахування попередніх заходів дисциплінарного впливу, які вживались до позивача, при звільненні її за п.1статті 41 КЗпП України є безпідставним, оскільки звільнення за вказаною нормою КЗпП України передбачає звільнення за одноразове грубе порушення трудових обов'язків. Апеляційним судом також встановлено, що в табелі обліку використання робочого часу за 26.12.2013року [PERSON] відповідачем поставлена відмітка ''8''- повний робочий день ( а.с. 198). Виходячи з правового аналізу норм п.1 статті 41 КЗпП України, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що позивач була безпідставно звільнена відповідачем з роботи за п.1 статті 41 КЗпП України, оскільки її перебування, як директора Бахмацького районного історичного музею, 26.12.2013року без оформлення відповідного наказу в Конотопському краєзнавчому музеї з консультативних питань щодо правил складання інструкції з обліку, зберігання та експонування музейних предметів, огляду виставок на предмет взяття їх до Бахмацького історичного музею з метою тимчасового експонування, не може бути розцінено як одноразове грубе порушення директором музею трудових обов'язків в розумінні п.1 статті 41 КЗпП України. Оскільки в ході судового розгляду даної справи встановлено, що вказані дії [PERSON] не призвели до порушення конституційних прав і свобод громадян, не заподіяли матеріальної або моральної шкоди роботодавцю, іншим працівникам або суспільству. За даних обставин, апеляційний суд на підставі статті 235 КЗпП України вважає за необхідне поновити [PERSON] на посаді директора Бахмацького районного історичного музею з 26.02.2014року (позивач звільнена з роботи з 25.02.2014року (а.с.10зворот) і за вказаний день заробітна плата їй відповідачем нарахована та виплачена). Апеляційний суд також вважає за необхідне стягнути з відділу культури і туризму Бахмацької районної державної адміністрації Чернігівської області на користь [PERSON] 7777 грн. 45 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26.02.2014року по 28.05.2014року (обов'язкові платежі з даної суми не утримано). При проведенні вказаного розрахунку апеляційний суд приймає до уваги відповідний розмір середньоденної та середньомісячної заробітної плати позивача, згідно представлених відповідачем довідок (а.с. 197, 199). Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно приписів ч.1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 3 вказаної статті визначає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року „Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Виходячи з правового аналізу вказаних норм права, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку у зв'язку із незаконним звільненням позивач зазнала моральних страждань, оскільки втратила постійний заробіток, і вказана обставина вимагала додаткових зусиль для організації свого життя та негативно відобразилась на загальному та соціальному стані позивача. За даних обставин, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відділу культури і туризму Бахмацької районної державної адміністрації Чернігівської області на користь [PERSON] 300 грн. в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди. На підставі статті 88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, з відповідача на користь позивача також підлягає 400 грн. в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат на правову допомогу( а.с. 41). Вказаний розмір витрат на правову допомогу узгоджується з приписами Закону України ''Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах''. На підставі статті 88 ЦПК України підлягає стягненню з відділу культури і туризму Бахмацької районної державної адміністрації Чернігівської області 730 грн. 80 коп. судового збору (487 грн. 20 коп. - судовий збір за подачу позовної заяви (трудовий спір), від сплати якого позивач була звільнена + 243 грн. 60коп. - судовий збір за апеляційний розгляд справи) на розрахунковий рахунок № 31210206780002(код бюджетної класифікації 22030001), отримувач-УК у м.Чернігові/м. Чернігів/22030001, код ЄДРПОУ 38054398, банк одержувача - ГУДКСУ у Чернігівській області, МФО 853592.

Outcome: partial