Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом, який вподальшому уточнювала, у якому просить визнати недійсним договір про визначення часток у спільній сумісній власності - квартирою [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] 15.09.2004 року за реєстром № 3241, визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] 15.09.2004 року за реєстром № 3252, визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] 09.12.2004 року за реєстром № 4615, та застосувати наслідки недійсності цього договору та визначити частку [PERSON] у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] у розмірі 1/3 частини квартири. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30.12.2013 року було визнано неправомірними та анульоване свідоцтво про право власності за [PERSON] та [PERSON] на спірну квартиру. Це рішення районного суду було залишено в силі ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 грудня 2014 року. Тобто рішення районного суду від 30.12.2013 року вступило в законну силу 15.12.2014 року. Представник позивача зазначає, що розпорядження № 2468 від 1996 року, відповідно до якого органом приватизації передано квартиру [ADDRESS] у спільну сумісну власність [PERSON], [PERSON] та позивачці [PERSON] залишилось в силі. Також наголошує на тому, [PERSON] є співвласником квартири, у зв'язку із чим, вона вимагає визнати недійсними договорів про визначення ідеальних часток у спільній сумісній власності між [PERSON] та [PERSON] та договір дарування частки [PERSON] своєму синові [PERSON], а також договору купівлі - продажу квартири, укладеному між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] оскільки позивачка, як співвласник вказаної квартири - не уповноважувала [PERSON] на продаж квартири, а укладені договори про визначення ідеальних часток і дарування укладені без її відома, та порушують її права. Більше цього, позивачка наголошує, що на час посвідчення договору купівлі-продажу ухвалою судді Залізничного району м. Львова вже було накладено заборону до відчуження і направлено копію ухвали, яка підлягала негайному виконанню Державній виконавчій службі Залізничного району. [PERSON] наголошує, що вона вправі звертатися до суду з позовом про визнання фактично першого договору відчуження квартири, не будучи формально стороною договору, оскільки цими договорами - договором про встановлення ідеальних часток, договором дарування між [PERSON] та [PERSON] і договором відчуження квартири порушено її право власності на 1/3 частку згаданої квартири. Про продаж квартири своїм батьком, вона дізналася коли зайшла до батька - відповідача [PERSON] та застала там [PERSON] і почула розмову про продаж квартири. [PERSON] заявила у присутності [PERSON] та [PERSON], що квартира не може бути продана за відсутності співвласника - матері [PERSON], тоді ж після інформування матері, було звернення до суду і накладення арешту на квартиру. Позивачка зазначає, що відповідно до ст. ст.153 ЦПК України ухвала про забезпечення позову виконується негайно, а її оскарження не зупиняє виконання і не перешкоджає подальшому розгляду справи, тому те, що ухвала суду на час посвідчення договору ще не була виконана, не означає, що арешту не було. Окрім цього, відповідно до вимог ст.ст.369, 370 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, а частки кожного з них є рівними. Тобто, позивачка зазначає, що частка [PERSON] становить 1/3 квартири і вона не уповноважувала [PERSON] продавати квартиру, співвласником якої вона була. Її частка у квартирі виділена у натурі не була. Тому витребувати належну їй частину майна при таких обставинах неможливо. Як зазначає представник позивача, іншого способу захисту майнових прав на її думку немає, окрім як визнання договору відчуження квартири недійсними і застосування наслідків недійсності цього договору немає, у зв'язку із чим позивачка змушена була звернутись до суду із позовом, який просить задовольнити. У судовому засіданні представники позивачки позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, просили суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачі у судовому засіданні, заперечуючи проти позову [PERSON], зазначають, що позивач пропустила позовну давність на звернення до суду, обчислюючи його від 2004 року, а також зазначають, що при вирішенні питань про визнання неправомірними розпоряджень - рішення районного суду від 30.12.2013 року, було залишено без розгляду позов у частині визнання недійсними договорів за заявою представника позивача. У зв'язку із наведеним, просять у задоволенні позову відмовити. Суд ухвалив проводити розгляд справи у відсутності третіх осіб, які у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, а матеріалів справи є достатньо, для розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконань про те, що позовна заява є підставною та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 грудня 2013 року у справі за позовом [PERSON] до ДТГО "Львівська залізниця", [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус [PERSON], приватний нотаріус [PERSON], Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" про визнання недійсними розпоряджень, свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів відчуження, визнання права власності позовні вимоги задоволено, визнано неправомірним розпорядження №15 від 23.04.2002 року органу приватизації відомчого житла ДТГО "Львівська залізниця" про анулювання свідоцтва про право власності [NUMBER] від 19.03.1996 року, видане на право спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на квартиру [ADDRESS], та розпорядження №2468 від 18.03.1996 року про приватизацію квартири, визнано недійсним розпорядження Львівського бюро приватизації відомчого житла ДТГО "Львівська залізниця" від 29.04.2002 року про передачу у власність квартири [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] та анулювано свідоцтво про право власності за ними [NUMBER] від 10.05.2002 року. Вказане рішення, на підставі ухвали Апеляційного суду Львівської області від 15 грудня 2014 року набрало законної сили 15 грудня 2014 року./а.с.7-17/ Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення. Статтею 20 ЦК України, визначено право вибору способу судового захисту свого порушеного права виключно позивачеві, який, як вбачається з позовної заяви, просить визнати спірні договори недійсними з підстав передбачених ст. 215 ЦК. У судовому засіданні представником відповідача подано клопотання про застосування строків позовної давності, яке полягає у тому, що, на думку відповідача, [PERSON] пропустила встановлений законом строк звернення до суду, у зв'язку із чим просить провадження у справі закрити. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст. 257 ЦК України гласить, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Суд критично ставиться до тверджень відповідача та його представника про пропущення позивачкою строків позовної давності, оскільки [PERSON] попередньо зверталась до суду із позовом про порушення її прав та скасування протиправно прийнятих розпоряджень та їх скасування. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. З урахуванням наведеного, суд приходить до переконань, що оскільки позивачка зверталась до суду із позовом до ДТГО "Львівська залізниця", [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус [PERSON], приватний нотаріус [PERSON], Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" про визнання недійсними розпоряджень, свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів відчуження, визнання права власності, рішення у вказаній справі набрало законної сили 15.12.2014 року, з даним позовом [PERSON] звернулась до суду 19.12.2016 року, від так, суд приходить до переконань про дотримання позивачкою строків, встановлених ЦК України, у зв'язку із чим у задоволенні клопотання відповідача та його представника слід відмовити. Судом встановлено, що між відповідачем [PERSON] та його матір'ю [PERSON] було укладено договір про визнання часток у спільній сумісній власності - квартирою [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER], виданого Львівським бюро приватизації відомчого Львівської залізниці 10 травня 2002 року згідно з розпорядженням № [NUMBER] від 29 квітня 2002 року, зареєстрованого в Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 78 запис № 57171, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] 15.09.2004 року за реєстром № 3241. На підставі вказаного договору, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, яким [PERSON] подарувала [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] від 29 квітня 2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] 15.09.2004 року за реєстром № 3252. З урахування вищевказаних договорів, [PERSON], 09.12.2004 року уклав договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], з гр.. [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] 09.12.2004 року за реєстром № 4615. Вказані правочини були укладені на підставі розпорядження №15 від 23.04.2002 року органу приватизації відомчого житла ДТГО "Львівська залізниця" про анулювання свідоцтва про право власності [NUMBER] від 19.03.1996 року, виданого на право спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на квартиру [ADDRESS], розпорядження №2468 від 18.03.1996 року про приватизацію квартири, та розпорядження Львівського бюро приватизації відомчого житла ДТГО "Львівська залізниця" від 29.04.2002 року про передачу у власність квартири [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], які рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30.12.2013 року, яке набрало законної сили 15.12.2014 року, визнані неправомірними та недісними, а свідоцтво про право власності за [PERSON] та [PERSON] № [NUMBER] від 10.05.2002 року анульоване. /а.с.7-17/. У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) саме на момент вчинення такого правочину вимог, які встановлені ст.203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1). Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2). Волевиявлення учасників правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі (ч.3). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласник в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. При вирішенні даної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України у справі за № 6-605 цс16. Так, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Статтею 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Крім того, у п.3 ПВСУ № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Від так, з урахуванням наведеного, суд приходить до переконань про підставність вимог позивачки про визнання вище зазаначених договорів про визначення часток у спільній сумісній власності, договору дарування та договору купівлі - продажу недійсними, оскільки такі були укладені на підставі розпоряджень які визнані неправомірними та недійсними, саме свідоцтво про право власності було анульоване, а тому жодних правових наслідків вказані договори не несуть, оскільки позивачка являється співвласником квартири квартири [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності, про що свідчить розпорядження № 2468 від 1996 року, відповідно до якого органом приватизації вказану квартиру передано у спільну сумісну власність відповідачу, його матері та позивачці, [PERSON] та [PERSON] не мали законних підстав на укладення оскаржуваних договорів, від так позивачка вправі вимагати їх скасування. Що стосується вимоги позивачки про визначення за нею 1/3 частини квартири [ADDRESS], у спільній сумісній власності, суд приходить до переконань, що така вимога є підставною, та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Беручи до уваги, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 грудня 2013 року у справі за позовом [PERSON] до ДТГО "Львівська залізниця", [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус [PERSON], приватний нотаріус [PERSON], Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" про визнання недійсними розпоряджень, свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів відчуження, визнання права власності позовні вимоги задоволено, визнано неправомірним розпорядження №15 від 23.04.2002 року органу приватизації відомчого житла ДТГО "Львівська залізниця" про анулювання свідоцтва про право власності [NUMBER] від 19.03.1996 року, видане на право спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на квартиру [ADDRESS], та розпорядження №2468 від 18.03.1996 року про приватизацію квартири, визнано недійсним розпорядження Львівського бюро приватизації відомчого житла ДТГО "Львівська залізниця" від 29.04.2002 року про передачу у власність квартири [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] та анулювано свідоцтво про право власності за ними [NUMBER] від 10.05.2002 року. Вказане рішення, на підставі ухвали Апеляційного суду Львівської області від 15 грудня 2014 року набрало законної сили 15 грудня 2014 року./а.с.7-17/ Це рішення районного суду було залишено в силі ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 грудня 2014 року. Звідси слідує, що розпорядження № 2468 від 1996 року, відповідно до якого органом приватизації передано квартиру [ADDRESS] у спільну сумісну власність [PERSON], [PERSON] та позивачці [PERSON] залишилось в силі, а від так спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Згідно ч. 1, 2 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Таким чином, ідеальна частка позивачки у спірній квартирі становить 1/3 частини, а відтак, [PERSON] має право вимагати визначення такої частки. Як вбачається з вище вказаного рішення та ухвали, спірна квартира [ADDRESS] знаходиться на праві спільної сумісної власності у гр.. [PERSON], [PERSON], [PERSON] - мати відповідача [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Крім того, суд приходить до переконань про те, що вимоги позивачки в частині визначення її частки у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] у розмірі 1/3 частини квартири підлягають задоволенню, оскільки витребуваним може бути лише індивідуально визначене майно, тому позивачка [PERSON] позбавлена можливості витребувати 1/3 частку з володіння [PERSON]. Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконань про підставність заявлених позовних вимог, у зв'язку із чим, позовна заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved