Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 березня 2010 року, яке набуло чинності, з [PERSON] стягуються аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 лютого 2010 року, й до повноліття дитини. Проте відповідачем зазначене рішення суду не виконується, у зв"язку з чим утворилась заборгованість по аліментам за період з 19 лютого 2010 року по 01 листопада 2019 року у сумі 153 422 грн. 90 коп. Відповідно, розмір неустойки (пені) від несплачених аліментів за кожен день прострочення за вказаний період становить 153 422 грн. 90 коп., що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судове засіданні позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), звернувся до суду із заявою від 15 липня 2020 року про розгляд справи за його відсутності із підтриманням позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Відповідачем надано відзив на позов від 21 червня 2020 року, яким позовні вимоги не визнав, звернув увагу на той фактор, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02 серпня 2018 року задоволено заяву позивачки й видано їй дублікат виконавчого листа, та зі змісту такої ухвали суду вбачається, що позивачка була обізнана про те, що постановою державного виконавця 31 жовтня 2010 року їй повернуто виконавчий документ, а метеріали виконавчого провадження відділом ВДВС були знищені за терміном зберігання. Стягувач тривалий час, а саме до 2018 року не звертала виконавчий документ до виконання, оскільки перебувала за кордоном, й лише у грудні 2019 року від державного виконавця ним отримано виклик з`явитися до ВДВС щодо сплати аліментів. Зважаючи на процесуальну поведінку стягувача, те, що вона звернула виконавчий лист до виконання лише у 2018 році, вважає, що в його діях як платника аліментів вини немає, оскільки сама стягувачка не звертала виконавчий лист до виконання протягом восьми років, а тому підстав для застосування пені немає. Також просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, вважаючи, що останні обмежуються одним роком, відтак, пеня може бути нарахована лише в межах річного строку в сумі 4 855 грн. 00 коп. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності сторін на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за їх погодженням. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням відзиву на позов, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 березня 2010 року, яке набуло чинності, з [PERSON] стягуються аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 лютого 2010 року, й до повноліття дитини. Відповідачем зазначене рішення суду не виконується, що ним визнається, проте обґрунтовується тим, що позивачка в період з 2010 року по 2018 рік не звертала виконавчий лист до виконання, а оскільки вона тривалий час перебувала за кордоном, вони не спілкувались, а тому відповідач не знав, куди та кому сплачувати аліментів. Так, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02 серпня 2018 року задоволено заяву позивачки й видано дублікат виконавчого листа, зі змісту якої вбачається, що позивачка була обізнана про те, що постановою державного виконавця 31 жовтня 2010 року їй повернуто виконавчий документ, а метеріали виконавчого провадження відділом ВДВС були знищені за терміном зберігання. Позивачка як стягувач тривалий час до 2018 року не звертала виконавчий документ до виконання, й лише у грудні 2019 року від державного виконавця відповідачем отримано виклик з`явитися до ВДВС щодо сплати аліментів. За положеннями ст. 196 СК України в редакції на час дії спірних правовідносин при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. За роз`ясненнями, що містяться в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України (в редакції на час дії спірних правовідносин) умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. За змістом ст. 196 СК України в редакції на час дії спірних правовідносин пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Позивачка просить стягнути з відповідача розмір неустойки (пені) від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення за період з 19 лютого 2010 року по 01 листопада 2019 року у сумі 153 422 грн. 90 коп. Відповідно, розмір неустойки (пені) від несплачених аліментів за кожен день прострочення за вказаний період, вважає, становить 153 422 грн. 90 коп., Суд вважає, що виникнення заборгованості по аліментам відбулась з наявної вини отримувача/стягувача аліментів, оскільки позивачка в період з 2010 року по 2018 рік не звертала виконавчий лист до виконання, а відповідач як платника аліментів не був інформований про процедуру сплати аліментів (кому та куди). Так, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02 серпня 2018 року задоволено заяву позивачки й видано дублікат виконавчого листа, зі змісту якої вбачається, що позивачка була обізнана про те, що постановою державного виконавця 31 жовтня 2010 року їй повернуто виконавчий документ, а метеріали виконавчого провадження відділом ВДВС були знищені за терміном зберігання. Стягувач тривалий час до 2018 року не звертала виконавчий документ до виконання, й лише у грудні 2018 року від державного виконавця відповідачем отримано виклик з`явитися до ВДВС щодо сплати аліментів, тобто судом встановлена підстава, яка у своїй більшості слугувала утворенню заборгованість з незалежних від платника аліментів причин, проте суд й примає до уваги той фактор, що платник аліментів був інформований про його обов`язок нести відповідальність по сплаті аліментів з грудня 2018 року й, відповідно, вчинення ним дій, спрямованих на реальне виконання рішення суду без вжиття примусових заходів, й те що він є працездатною особою, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. За таких підстав, зважаючи на положення ст. 197 СК України, встановленого факту утворення заборгованості з незалежних від платника аліментів причин, адже на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, суд вважає розмір пені за період з 19 лютого 2010 року по 01 листопада 2019 року зменшити й встановити в 5 000 грн. 00 коп. Підстав для застосування за заявою відповідача строку позовної давності немає, оскільки Сімейним кодексом України не врегульовано питання про обмеження строку позовної давності за такими вимогами, відтак такі вимоги строком не обмежені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Зважаючи на надані докази та визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір». За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч. 6 ст.141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) згідно частки задоволеної вимоги стягнути з відповідача на корист держави. Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного, ст. 196 СК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів",

Outcome: approved