Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" про стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних в сумі 61 683, 09 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18.12.2018 у справі №569/15473/17 позов [PERSON] до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» від 07.09.2017 року № 219-к-ВД-000525 , поновлено [PERSON] на посаді начальника служби обліку та реалізації води Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал», стягнуто з Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.09.2017 по 18.12.2018 в розмірі 321 119, 85 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Вказує, що на виконання судового рішення відповідач погасив позивачу заборгованість лише частково та залишок боргу з урахуванням уточненого розрахунку становить 302 414, 85 грн. Ухвалою суду від 21.04.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін, розгляд справи по суті призначено на 31.05.2021. 25 травня 2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно з яким останній, зокрема, вважає позовну вимогу необґрунтованою та безпідставною, оскільки ст.625 ЦК України не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, у зв`язку з чим просить суд у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні 31.05.2021 оголошувалася перерва до 03.06.2021. 01 червня 2021 року позивачем було подано уточнений розрахунок позовних вимог. Представники позивача у судовому засіданні 03.06.2021 позов підтримали у повному обсязі з мотивів у ньому наведених та просили його задовольнити. Представники відповідача у судовому засіданні 03.06.2021 заперечили щодо задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи та врахувавши обставини по справі, встановив наступне. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18.12.2018 у справі №569/15473/17 позов [PERSON] до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» від 07.09.2017 року № 219-к-ВД-000525 , поновлено [PERSON] на посаді начальника служби обліку та реалізації води Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал», стягнуто з Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.09.2017 по 18.12.2018 в розмірі 321 119, 85 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Постановою Рівненського апеляційного суду від 26.03.2019 у справі №569/15473/17 апеляційну скаргу Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" задоволено, рішення Рівненського міського суду від 18.12.2018 скасовано, [PERSON] відмовлено в задоволенні позову до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" про визнання незаконним і скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Постановою Верховного суду від 20.01.2021 у справі №569/15473/17 касаційну скаргу [PERSON] задоволено, постанову Рівненського апеляційного суду від 26.03.2019 скасовано, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від18.12.2018 залишено в силі. Так, позивач вказує, що відповідачем згідно платіжних доручень №8312 від 28.12.2018, №1933 від 11.03.2021 та №3211 від 04.04.2021 на виконання рішення у справі №569/15473/17 було частково сплачено заборгованість та станом на 01.03.2021 залишок боргу становить 302 414, 85 грн. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення інфляційних збитків та трьох процентів річних суд зазначає, що звертаючись з вимогою про стягнення інфляційних збитків та трьох процентів річних за невиконання рішення суду, позивач посилається на положення статті 625 ЦК України та вказує, що згідно розрахунків з відповідача підлягають стягненню інфляційні збитки за період затримки виконання рішення суду у розмірі 40 300, 33 грн та 3% річних із простроченої суми - 21 370, 03 грн. За змістом статей 524, 533-535 ЦК України, грошовим зобов`язанням є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Грошовим необхідно вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору. Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, статтями 549 - 552, 611, 625 ЦК України. Системний аналіз зазначених норм права вказує на те, що стягнення трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.01.2019 року у справі № 296/1390/18 (провадження № 61-31178св18). Разом з тим, суд звертає увагу, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц (провадження № 61-29305сво18) вказано: «непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тлумачення статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вона не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права». Вказані висновки також викладені у постанові Верховного суду від 15.04.2020 у справі №127/3821/18 (провадження № 61-10447ск19), від 06.05.2020 у справі №349/643/17( провадження № 61-11377св18у справі). Посилання представників позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц та від 27.11.2019 у справі №340/385/17, не заслуговує на увагу, оскільки предмет спору у зазначених справах не стосується трудових правовідносин. Згідно положень ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтями 12,13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. За приписами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. З огляду на викладене, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані трудовим законодавством, а відповідач не є кредитором стосовно позивача у цивільно-правових відносинах, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, у звзяку з чим позов не підлягає до задоволення. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при подачі позову до суду, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed