Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

В лютому 2015 року ПАТ «Державний Ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору № 500 від 20 березня 2006 року, укладеного між ВАТ «Держощадбанк України» в особі філії Роздільнянське відділення №3175 АТ «Ощадбанк» (надалі Банк) та [PERSON], банк надав останньому кредит у розмірі 10 000 гривен на строк 36 місяців зі строком остаточного повернення Кредиту не пізніше 31 березня 2009 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 27 % річних. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №500 від 20.03.2006 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки. 07.07.2009 року Роздільнянським районним судом Одеської області ухвалено рішення по цивільної справі № 2-556/09 про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON] заборгованість за кредитним договором у сумі - 11 845,31 грн., з яких: - залишок заборгованості за кредитом - 4 666,56 грн.; - прострочена заборгованість - 3 251,34 грн.; - заборгованість по відсоткам - 2 873,85 грн.; - заборгованість по пені по відсоткам - 455,43 грн.; - заборгованість по пені кредиту - 598,13 грн. Позовна заява обгрунтована тим, що відповідно до п. 1.1 кредитного договору № 500 від 20.03.2006 року Банк зобов'язується надати Позичальнику на умовах цього Договору кредит у сумі 10 000 грн., а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати, повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 27 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором. У порушення вимог кредитного договору відповідач свої обов'язки належним чином не виконав, в зв'язку з чим у [PERSON] перед банком станом на 16.12.2014 року виникла заборгованість по кредиту у розмірі 12 149,23 грн. в тому числі: - прострочені проценти за користування кредитом - 6 907,53 грн.; - пеня за прострочений основний борг по кредиту - 350,75 грн.; - пеня за прострочені проценти за користування кредитом - 1 362,79 грн.; - сума інфляційних втрат за прострочення сум по кредиту - 2 338,92 грн.; - 3% річних від простроченої заборгованості по кредиту - 1 189,24 грн. В зв'язку з невиконанням відповідачами взятих на себе зобов'язань за вказаним кредитним договором, позивач просить позов задовольнити, стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 12 149,23 грн. та суму судових витрат в рівних частках. Згідно пункту 1.1 договору поруки, Поручитель зобов'язується перед АТ «Ощадбанк» відповідати солідарно у повному обсязі за своєчасне та повне виконання [PERSON] зобов'язання за кредитним договором, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. Відповідно до положень договору поруки, у разі порушення боржником виконання кредитор має право вимагати від поручителя виконання зобов'язання боржника перед кредитором, згідно з умовами кредитного договору в порядку, передбаченому цими договорами ( п.2.1 договору поруки). Також п. 3.1-3.2 договору поруки передбачено, що Поручитель відповідає по зобов'язаних перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними перед кредитором до тих пір, поки всі зобов'язання за кредитним договором не будуть виконані повністю. Крім того, у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 500 від 20.03.2006 року між Банком та [PERSON] укладено договір про іпотеку від 20.03.2006 року. Предметом іпотеки є нерухоме майно: житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці площею 0,0755 га, належній Роздільнянській міській раді Одеської області. На вказаній земельній ділянці розташовані: житловий будинок, загальною площею 59,30 кв.м, житловою площею 35,40 кв.м. Відповідно до п.1.4 кредитного договору, Позичальник зобов'язується проводити погашення основного боргу за кредитом у розмірі 27,77 грн. та сплачувати відсотки щомісячно до 30 числа місяця кожного звітного місяця шляхом внесення готівки до каси Банку до моменту повного погашення кредиту. У п.1.6.1.1 кредитного договору передбаченого, що при нарахуванні та сплаті відсотків за користування кредитом сторони повинні керуватись наступним: на період з дня видачі кредиту та до моменту закінчення терміну, на який було надано кредит, а саме до моменту повного погашення кредиту, відсотки за користування кредитом розраховуються Банком на основі процентної ставки в розмірі 27 % річних. Згідно з п.3.3.1-3.3.4 кредитного договору, Позичальник зобов'язався належним чином виконувати взяті на себе зобов'язання за Цим Договором, використовувати кредит на цілі та у строки, визначені цим Договором, повернути кредит, здійснювати своєчасне та повне погашення кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом. У випадку неналежного виконання взятих на себе зобов'язань по цьому Договору на першу вимогу Банку сплатити штрафні санкції, як це передбачено в Договорі. Відповідно до п.3.3.6 кредитного договору, Позичальник зобов'язується відповідати всіма власними коштами та майном по своїх зобов'язаннях, що випливають з цього Договору. За умовами кредитного договору (п.1.4) відповідач зобов'язалася здійснювати погашення основного боргу за кредитом у розмірі 277,77грн.77коп. та сплачувати відсотки в розмірі, зазначеному в п. 1.1 цього договору щомісячно до 30 числа кожного звітного місяця, згідно з Додатком 1 цього Договору, шляхом внесення готівки до каси Банку до моменту повного погашення кредиту.(а.с.4). Представник Банку також подав до суду клопотання про поновлення строку позовної давності, так як відповідачем [PERSON], 16.05.2012 року було здійснено погашення основного боргу у розмірі 737,42 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 16.12.2014 року (додаток № 3). Таким чином, боржник вчинив дії, якими визнав за собою борг та перервав строк позовної давності. Далі позивач в порядку ст.31 ЦПК України змінив заявлені позовні вимоги, подавши позовну заяву в новій редакції (а.с.135-142), в якій вказав загальну заборгованість за кредитним договором (з урахуванням рішення суду від 07.07.2009 року) станом на 15.01.2016 рік - 12 125,98 грн., з яких: -прострочені проценти за користування кредитом - 2 347,68 грн.; -пеня за прострочені проценти за користування кредитом - 4 584,83 грн.; -сума інфляційних витрат від простроченої заборгованості по відсоткам - 4 652,69грн.; -3% річних від простроченого основного боргу - 540,78грн. Відповідач [PERSON] заперечуючи проти позову звернувся 17.02.2016 року до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» в якому просив стягнути 10000 моральної шкоди. Зустрічний позов обгрунтував тим, що позовна заява ВАТ «Ощадбанк» по договору №500 від 02.03.2006 року про стягнення заборгованості з нього в розмірі 12 125,98грн. буде в суді слухатися вчетверте. Вважає дії Банку беззаконними та безвідповідальними, оскільки на протязі трьох років Банк викликами до суду довів його до нервового зриву, призвів його до моральних страждань, відволікає його від нормальних життєвих зв'язків, тому просить суд, в позовних вимогах банку відмовити та стягнути на його користь з ВАТ «Ощадбанк» моральну шкоду у розмірі 10 000.00грн. Ухвалою суду від 03 березня 2016 року вказані позовні заяви об'єднанні в одне провадження (а.с.174). В судовому засіданні представник банку Мозгова М.П. заперечуючи проти зустрічного позову у повному обсязі пояснила, що дійсно 07.07.2009 року Роздільнянським районним судом було ухвалено рішення яким солідарно з [PERSON] та [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 11 845,31 грн. За час розгляду справи судом та повним виконанням рішення суду виникла поточна заборгованість за кредитним договором, оскільки на несплачену суму основного боргу продовжувалося нарахування відсотків, а відповідно і пені. Свої вимоги АТ «Ощадбанк» ґрунтує на нормах закону та на умовах кредитного договору. 13.05.2014 року відповідачу направлялася вимога про погашення кредитної заборгованості та банк отримав повідомлення від [PERSON] про отримання вказаної вимоги. Уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з посиланням на правову позицію, згідно якої вимоги банку про стягнення 3% річних, процентів та інфляційних втрат передбачені ст. 625 ЦК України, а наявність судового рішення про стягнення не є перешкодою для звернення до суду із зазначеним позовом. Крім того, будь-яких пояснень щодо поважності пропуску або поновлення строку звернення до суду не пояснила. Окрім того, представник позивача в судовому засіданні вважала, що оскільки хоча постанова ДВС про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з повним виконанням рішенням суду і була винесена 06.03.2012 року, але оскільки гроші на адресу Банку надійшли тільки 16.05.2012 року, що підтверджується випискою по рахунку № 22071513120272 (а.с. 209-210), тому саме до 16.05.2012 року банком здійснювалося нарахування відсотків і пені, т.я. п. 1.4 договору передбачено, що позичальник зобов'язується проводити погашення основного боргу і сплачувати відсотки до моменту повного погашення кредиту, вказувала, що саме з цієї дати повинно бути рахуватися строк позовної давності. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечуючи проти первісного позову та підтримуючи зустрічну позовну заяву пояснив, що ПАТ «Державний ощадний банк України до суду звертається з позовом про стягнення з нього та [PERSON] заборгованості по кредиту № 500 від 20.03.2006 року вже втретє. Вперше банк звернувся до суду з позовом 07.07.2009 року та рішенням суду з них солідарно було стягнуто на користь Банку 11845,31грн. Надалі 06.03.2012 року державний виконавець першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції виніс постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з фактичним виконанням боржником вимог виконавчого листа. Банком постанова не оскаржувалася. 16.12.2013 року Банк знову вдруге звернувся до суду з тим самим позовом, тільки зазначивши суму заборгованості в розмірі 17 752,85грн. Рішенням Роздільнянського районного суду від 18.05.2014 року Банку було відмовлено у повному обсязі, вказане рішення суду не було оскаржено Банком. Надалі, вже 14.02.2015 року Банк втретє звернувся з позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитом №500 від 20.03.2006 року про стягнення 12 149,23 грн. Вказував, що будь-яких вимог від банку він не отримував та не розуміє яким чином Банк має право втретє звертатися до суду по одному кредиту, строк виконання якого сплив ще в 2009 році. Зазначав, що оскільки рішення суду він виконав у повному обсязі, заборгованість по кредитному договору сплатив тому вважав позов безпідставним та полягав на застосуванні строків позовної давності. Окрім того, заперечуючи проти позову, [PERSON] наполягав на наданні банком відповідних розрахунків заборгованості по всім складовим позову, оскільки зазначав, що йому працівники банку повідомляли про відсутність будь-яких його боргових зобов`язань, а банк надав тільки кінцеві розрахунки без зазначення всіх складових на обгрунтування своєї позиції. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні від особистих пояснень відмовився, повністю підтримавши позицію [PERSON], в подальшому надав заяву про застосування строків позовної давності. 03.03.2016 року на адресу суду від представника позивача АТ «Ощадбанк» Мозгової М.П. надійшли доповнення до позовної заяви, в яких свою позицію підтверджують судовою практикою, а саме правовою позицією, викладеною в постанові ВСУ від 23.09.2015 року у справі № 6-1206цс15. Не заперечували факт того, що рішення від 07.07.2009 року виконано в повному обсязі, але до моменту здійснення останнього платежу в рахунок погашення заборгованості на підставі виконавчого документа, відповідно до умов кредитного договору та чинного законодавства, на наявний прострочений основний борг були нараховані відсотки та штрафні санкції з порушення умов кредитного договору. Останнє зарахування Банком у рахунок погашення основного боргу було здійснено 16.05.2012 року у сумі 5 342,42 грн. Відповідно, проценти нараховані за період з 24.09.2010 року по 01.05.2012рік. оскільки за загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік, то пеня нарахована за період з 15.01.2015 року по 01.01.2016 року, тобто за рік до подання заяви про уточнення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 166-170). Згідно письмових заперечень Банк не погоджується з зустрічною позовною заявою у повному обсязі, оскільки посилання [PERSON] є необгрунтованими та не доведеними, т.я. він не зазначає, в чому полягають його моральні страждання, чим вони підтверджуються, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтвердив. Отже компенсація за моральну шкоду та визначений її розмір позивачем за зустрічним позовом є необґрунтованим, безпідставним і недоведеним. Просили у задоволенні зустрічної позовної заяви про стягнення моральної шкоди відмовити. Представник позивача у судове засідання, призначене на 19.10.2016 року, не з"явився, про день та час слухання справи надав до суду заяву з підтриманням позовних вимог та проханням справу розглянути у його відсутність (а.с. 235). Відповідачі в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином сповіщеними про день та час розгляду справи, що підтверджується довідками про отримання смс-повідомлень, надали заяви слухати справу без їх участі (а.с. 240, 241). В порядку ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, давши оцінку обґрунтованості заявлених позовів, прийшов до висновку, що в задоволенні як первісного так і зустрічного позову належить відмовити виходячи з наступного. Згідно до ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлено ці обставини, тому Ухвалою суду від 19.10 2016 року провадження по первісному позову в частині стягнення з відповідачів прострочених процентів за користування кредитом за період 24.09.2010р. по 28.04.2014 року та пені за прострочені проценти за користування кредитом за період 01.10.2010 р. по 28.04.2014 року закрито на підставі ч. 1 п. 2 ст. 205 ЦПК України. У відповідності до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). З огляду на вищевказане, судом, з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності, безпосередньо в судових засіданнях 03.03.2016р., 18.05.2016 року, 21.06.2016 року та 21.07.2016 року роз'яснювалося сторонам (у тому числі представнику позивача по первісному позову) положення ст.ст.10, 11, 57-61 ЦПК України, пропонувалося позивачу надати допустимі й належні докази на підтвердження своїх вимог, у в зв'язку з чим представником позивача заявлялися клопотання про необхідність оголошення перерви для надання доказів по справі. Судом вказані клопотання задовольнялися та оголошувалася перерва. Але, в судові засідання, призначені на 14.04.2016р., 27.04.2016 року, 21.06.2016 року та 19.10.2016р. представник позивача по первісному позову не з'явився та будь-яких додаткових доказів суду не надав. Таким чином, позивач та його представник, на протязі всього слухання справи в суді - майже одного року, обравши процесуальну позицію, викладену в заяві від 18.10.2016р. про розгляд справи за відсутністю представника, не надали суду належні та допустимі докази на обрунтування своєї позиції, через що на них покладаються можливі негативні наслідки ненадання таких документів. Судом встановлено, що 20 березня 2006 року Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Роздільнянське відділення № 3175 АТ «Ощадбанк» (надалі Банк) з [PERSON], уклали кредитний договір № 500 на суму 10 000 гривен (п.1.1), зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 27 % річних (п.1.1) на строк 36 місяців, зі строком остаточного повернення не пізніше 31.03.2009 року (п.1.2) на споживчі цілі. (а.с.4-6). З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20.03.2006 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] виступив поручителем [PERSON] і зобов'язався разом з ним в солідарному порядку відповідати за виконання умов вищезазначеного договору. Крім того, у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та [PERSON] 20.03.2006 року був укладений договір іпотеки. Предметом іпотеки було нерухоме майно: житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці площею 0,0755 га, належній Роздільнянській міській раді Одеської області. На вказаній земельній ділянці розташовані: житловий будинок, загальною площею 59,30 кв.м, житловою площею 35,40 кв.м. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого Роздільнянською державною нотаріальною конторою Одеської області 31.05.2005 року за реєстровим № 1989, зареєстроване у реєстровій книзі № 27 під № 173, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8270657 від 07.09.2005 року, виданим Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості». В зв'язку з порушенням умов кредитного договору позивач в 2009 році звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області 07.07.2009 року, яке набрало законної сили, у справі 2-556/09 задоволено позов про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 500 від 20.03.2006 року та стягнуто з відповідачів - 11 845,31 грн., з яких: - залишок заборгованості за кредитом - 4 666,56 грн.; - прострочена заборгованість - 3 251,34 грн.; - заборгованість по відсоткам - 2 873,85 грн.; - заборгованість по пені по відсоткам - 455,43 грн.; - заборгованість по пені кредиту - 598,13 грн. З моменту прийняття рішення судом боржник самостійно через органи ДВС погасив заборгованість в розмірі 11 845,31грн., що підтверджується листом Першого Приморського ВДВС № 9701 від 06.05.2014 р. та постановою державного виконавця ВДВС Роздільнянського РУЮ про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 14.03.2012 року (а.с. 42). Вказані завершені виконавчі провадження були знищені, що підтверджується відповідними документами ДВС (а.с. 197-202). Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 18.06.2014 року за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Державний ощадний банк України» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості по кредиту в розмірі 17752,85 грн. по кредитному договору в задоволені позову банку було відмовлено. Позовні вимоги банку були заявлені про стягнення заборгованості, яка утворилася станом на 28.04.2014 року та складалася з: -прострочені проценти за користування кредитом - 6596,17грн.; -пені за прострочений основний борг по кредиту - 6238, 58грн.; -пені за прострочені проценти за користування кредитом - 4918, 10грн. Вказане рішення суду сторонами не оскаржувалося та набрало законної сили. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним із видів порушення зобов»язання є його прострочення. Так у разі порушення боржником строків оплати чергових платежів , передбачених договором, відповідно до ч.2 ст.150 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст.1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному платежів. (постанова ВСУ від 06.11.2013 року №6-116 цс). Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 611 ЦК України встановлено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з приписами частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. У абз.1,2 п.17 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» зазначено, що зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке невиконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України , оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.526,599 ЦК України . Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (стаття 631 ЦК України). Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та сплати неустойки (стаття 611 ЦК України). Крім того, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Окрім того, виходячи з системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України, змісту кредитного договору укладеного між позивачем та відповідачами, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-1206цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що заперечення [PERSON] щодо відсутності правових підстав для звернення банку до суду з будь-якими вимогами, не грунтуються на законі, а банк діяв в правовому полі та мав право для звернення до суду з позовними вимогами. З урахуванням вищенаведеного суд вважає, що, оскільки банк вже звертався до суду з позовами до відповідачів і вже мають місце два чинних рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 07.07.2009р. та від 18.06.2014р. по вказаним кредитам, при цьому першим рішенням було стягнено заборгованість по кредитному договору з відповідачів, а другим - відмовлено в задоволенні вимог банку, строк дії договору закінчився 31.03.2009 року, тому суд вважає, що між сторонами існують лише невиконані зобов`язальні відносини, відповідальність за які встановлена ч.2 ст.625 ЦК України, які б підлягали би до задоволення в межах строків позовної давності, але відповідачами заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Так, судом встановлено, що рішенням Роздільнянського районного суду від 07.07.2009р. стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість по кредитному договору в сумі 11845,31грн, з яких: 4666,56грн - залишок заборгованості за кредитом; 3251,34грн - прострочена заборгованість; 2873,85грн - заборгованість по відсоткам; 455, 43грн - заборгованість по пені по відсоткам; 598,13грн. - заборгованість по пені по кредиту. При цьому вказана заборгованість була стягнута станом на 01.12.2008р. Зазначене рішення набрало законної сили, звернено до виконання та виконано у повному обсязі згідно до Постанови ВДВС Роздільнянського РУЮ від 14.03.2012р. З цивільної справи № 2-556/2009 року (оглянутої судом) за позовом першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору вбачається, що Постановою державного виконавця Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ від 06.03.2012 року було закінчення виконавче провадження у зв'язку з повним виконанням рішення суду (справа № 2-556/2009 року а.с. 169). Згідно вказаної Постанови ВДВС Роздільнянського РУЮ від 14.03.2012р. вбачається, що вказане виконавче провадження про стягнення з [PERSON] солідарно з [PERSON] закінчено на підставі постанови про закінчення виконавчого провадження, винесеної державним виконавцем Першого Приморського ВДВС МУЮ від 06.03.2012р. на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 232). Вказані обставини визнані сторонами по справі та тому у відповідності до ст. 61 ч. 1 ЦПК України не підлягають доказуванню. Окрім того, рішенням Роздільнянського районного суду від 18.06.2014р. було відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «Державний ощадний банк України» в стягненні з [PERSON] та [PERSON] заборгованості по кредитному договору № 500 від 20.03.2006р. в розмірі 17752, 85грн, яка утворилася станом на 28.04.2014р., а саме: прострочені проценти за користування кредитом - 6596,17грн., пеня за прострочений основний борг по кредиту - 6238,58грн., пеня за прострочені проценти за користування кредитом - 4918,10грн. Вказане рішення суду сторонами не оскаржувалося та набрало законної сили. Зазначеним рішенням суду було встановлено, що згідно з повним виконанням рішення Роздільнянського районного суду від 07.07.2009р. була винесена постанова ДВС від 14.03.2012р. про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з його повним виконанням . Таким чином, з урахуванням вказаної ухвали суду, суд розглядає первісний позов в частині стягнення з відповідачів прострочених процентів за користування кредитом та пені за прострочені проценти за користування кредитом за період з 29.04.2014 року по 15.01.2016 рік; суми інфляційних витрат від простроченої заборгованості по відсоткам - 4 652,69грн. та 3% річних від простроченого основного боргу - 540,78грн. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. В позовній заяві позивач не ставив питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, поважних причин пропуску строку не зазначає, договорів про збільшення строків спливу позовної давності між Банком та відповідачами не укладалися. Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленого до винесення ним рішення. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Оскільки судом встановлено, що кредитним договором був встановлений строк остаточного повернення кредиту - не пізніше 31 березня 2009 року, тобто строк дії договору закінчився саме 31.03.2009 року, банк звернувся до суду з вказаним позовом лише 18.02.2015 року, рішення суду від 07.07.2009 року виконано у повному обсязі у 2012 році, ухвалою суду закрито провадження в частині стягнення по 29.04.2014 року включно, тому суд вважає, що вказане є підставою для застосування строків позовної давності та відмови в задоволенні позовних вимог банку у цій частині в зв'язку зі спливом строків позовної давності. Щодо позиції первісного позивача про наявність підстав для обрахування строків позовної давності з 16.05.2012 року, то суд вважає наступне. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до п.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦПК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Суд вважає необгрутованими та такими, що не грунтуються на вимогах закону твердження первісного позивача, що термін позовної давності в даному випадку не сплив, оскільки первісне рішення суду виконане лише в 2012 році, та саме з 16.05.2012 року повинна обраховуватися позовна давність, оскільки постанова ДВС була винесена 12.03.2012 року з підстав повного виконання рішення суду, а невчасне зарахування та отримання вказаних коштів банком не може свідчити про необхідність покладення відповідальності за вказане саме на відповідачів; окрім того ухвалою суду закрито провадження в частині стягнень по 28.04.2014року включно, термін дії кредитного договору сплив 31.03.2009р. та наявне рішення суду від 18.06.2014р., що в сукупності свідчить про те, що банк вже реалізував своє право на звернення до суду з позовом та не оскаржив відмову, чим пропустив строк. За таких обставин, включення для обрахування заборгованості періоду, який мав місце поза межами позовної давності, не ґрунтується на вимогах закону. Щодо вимог первісного позивача про стягненнясуми інфляційних витрат від простроченої заборгованості по відсоткам - 4 652,69грн. та 3% річних від простроченого основного боргу - 540,78грн. то суд вважає, що вказані вимоги також задоволенню не підлягають, оскільки є недоведеними з огляду на наступне. Статтею 611 ЦК України встановлено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Вказана думка суду узгоджується з приписами ст. ст. 598-599 ЦК України, згідно яких передбачені підстави припинення зобов'язання, якими така підстава як припинення зобов'язання у зв'язку з ухваленням рішення суду про стягнення грошових коштів не передбачена. Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу, вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду України у справі №6-157цс16, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Але, згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і повинні використовуватися судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації суди повинні враховувати рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р. На суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти. До вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції так і про стягнення 3% річних застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України). Оскільки відповідачами вказані суми оспорювалися, а первісний позивач на обгрунтування своєї позиції в цій частині надав суду тільки нараховані суми та звіт (а.с. 137 та 142), будь-яких розрахунків суду не надав, тому враховуючи принцип змагальності сторін, судом неодноразово роз'яснювалися положення ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, чим первісний позивач не скористався, обравши позицію, викладену в заяві з проханням слухати справи без їх участі, тому суд позбавлений можливості самостійно провести будь-які розрахунки на обгрунтування позиції позивача, що є підставою для відмови в задоволені позову і в цій частині за недоведеністю. Щодо вимог про стягнення вищезазначених сум з поручителя, то суд вважає наступне. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порука є видом забезпечення виконання зобов'язання (ч. 1 ст. 546 ЦК України), за своєю правовою природою договір поруки має додатковий (акцесорний) характер відносно основного зобов'язання, істотними умовами його укладання є визначення характеру та обсягу відповідальності поручителя й підстави припинення цього зобов'язання, які передбачені статтею 559 ЦК України. Згідно із ч. 1 та 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Так, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. У пункті 24 постанови № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" в редакції постанови Пленуму №7 від 07 лютого 2014 року, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Аналіз зазначеної норми права та роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором або зобов'язанням повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України. З матеріалів справи вбачається, що строк виконання основного зобов'язання встановлений в договорі - 31.03.2009р., письмова вимога про повернення кредиту поручителю не надсилалася, а з вказаним позовом Банк звернувся до суду лише 18.02.2015 року (а.с. 2). За таких обставин, суд вважає, що порука припинилася у зв'язку із спливом шестимісячного строку від дня настання строку виконання таких зобов'язань. Щодо позовних вимог по зустрічному позову про стягнення моральної шкоди суд вважає наступне. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішенням, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Згідно до п. 3 та п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з'ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Підставами для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди є наявність як самої шкоди, завданої внаслідок порушення прав особи, так і вини у діях чи бездіяльності особи, яка такої шкоди завдала. Оскільки необхідною підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди є її наявність за умови доведення позивачем факту заподіяння йому моральної шкоди, а під час розгляду справи позивач не довів факту заподіяння йому моральної шкоди, вини в діях відповідача та причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача, тому суд вважає позов не обґрунтованим. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач [PERSON] не навів підтверджуючих фактів, щодо заподіяння йому фізичних та душевних страждань або втрат немайнового характеру, які сталися, на його думку, з вини банку, та не надав суду жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що йому неправомірними діями відповідача завдана моральна шкода. Тому суд вважає, що доводи [PERSON] про те, що з банку повинна бути стягнута моральна шкода є незаконними та необґрунтованими, та не можуть бути прийняті судом до уваги, так як позивач не довів ці обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, як того вимагає ст. ст. 10, 11 ЦПК України. Враховуючи вищенаведене суд відмовляє в задоволенні як первісного так і зустрічного позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed