Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

В січні 2014 року Позивач звернувся до суду з позовом до Державної служби інтелектуальної власності України та [PERSON] та уточнивши позовні вимоги просив визнати недійсним свідоцтво України [NUMBER] на торговельну марку, зобов'язання Державну службу інтелектуальної власності внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг щодо визнання недійсним повністю свідоцтва України [NUMBER] та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені «Промислова власність», стягнути солідарно з відповідачів 8 000, 00 грн. в якості моральної шкоди та понесені судові витрати. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що торговельна марка за свідоцтвом України [NUMBER] відтворює малюнок, який являє собою композицію, яка складається зі словесного позначення «Центрполиграф», в оригінальному написанні і зображення букв «ЦП», які позначають назву позивача, стилізованого під звиток паперу. Уся композиція виконана в червоному кольорі на білому фоні. Позивач зазначає, що авторські права на даний малюнок належать позивачу на підставі Авторського договору від 30.05.1997 року. Тому вважає, що свідоцтво України [NUMBER] має бути визнано недійсним з підстав передбачених п. «в» ч.1 ст.19 ЗУ «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», тобто внаслідок подання заявки з порушенням прав позивача. Також, як автор твору, позивач просить стягнути з відповідачів в якості відшкодування моральної шкоди за порушення авторських прав грошову компенсацію у розмірі 8 000,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, проте подав заяву в якій позов підтримав та просив його задовольнити. Також просив розглядати справу у його відсутності та не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Встановлено, що Закрытое акционерное общество «Издательство Центрполиграф» 29.05.1997 року зареєстровано у встановленому порядку за законодавством Російської Федерації, що підтверджується копією відповідного свідоцтва. 27.12.2002 року позивача внесено до даного державного реєстру юридических осіб. За період з моменту створення компанії позивача, на митну територію України було реалізовано близько 1 000 000 примірників книг, на загальну суму приблизно 8 млн. грн. Так, згідно з Договором № п03/2008 від 16 січня 2008 року позивач передав, а ООО «Юницентр» придбало для розповсюдження на території України книжкову продукцію видавництва позивача. В свою чергу, відповідно до Контракту № 9/108К від 24 січня 2008 року ООО «Юницентр» передало, а ДП с иностранными инвестициями «Книжный клуб «Клуб семейного досуга» отримало для розповсюдження на території України книжкову продукції (див. Додатки №№ 10-14). На кожному екземплярі зазначено виробника продукції - ЗАО «Издательство «Центрполиграф». Встановлено, що на підставі Авторського договору від 30.05.1997 року позивачу належить твір - малюнок, що являє собою композицію, яка складається зі словесного позначення «Центрполиграф», в оригінальному написанні і зображення букв «ЦП», які позначають назву позивача, стилізованого під звиток паперу. Уся композиція виконана в червоному кольорі на білому фоні. Вказане підтверджується копією Авторського договору від 30.05.1997 року та акту прийома-передачі виконаних робіт до Авторського договору від 30.07.1997 року . Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» в Україні діє презумпція авторства, а саме, первинним суб'єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Відповідно до п. 1 ст. 2 Бернської конвенції про охорону літературних і художніх творів від 24 липня 1971 р., яка є чинною для України з 25 жовтня 1995 р. та РФ - з 13 березня 1995 р., термін "Літературні і художні твори" охоплює всі твори в галузі літератури, науки і мистецтва, яким би способом і в якій би формі вони не були виражені, як-то: книги, брошури та інші письмові твори, лекції, звертання, проповіді та інші подібного роду твори; драматичні і музично-драматичні твори; хореографічні твори і пантоміми, музичні твори з текстом або без тексту; кінематографічні твори, до яких прирівнюються твори, виражені способом, аналогічним кінематографії; малюнки…». Згідно п. 6 ст. 2 Конвенції «Твори, зазначені у цій статті, користуються охороною у всіх країнах Союзу. Ця охорона здійснюється на користь автора і його правонаступників. В силу ч. 1, ч. 2 ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» від 23 грудня 1993 р. № 3792-XII з подальшими змінами і доповненнями первинним суб'єктом, якому належить авторське право, є автор твору. Авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей. Згідно ст. 14 даного Закону автору належать такі особисті немайнові права: 1) вимагати визнання свого авторства шляхом зазначення належним чином імені автора на творі і його примірниках і за будь-якого публічного використання твору, якщо це практично можливо; 2) забороняти під час публічного використання твору згадування свого імені, якщо він як автор твору бажає залишитись анонімом; 3) вибирати псевдонім, зазначати і вимагати зазначення псевдоніма замість справжнього імені автора на творі і його примірниках і під час будь-якого його публічного використання; 4) вимагати збереження цілісності твору і протидіяти будь-якому перекрученню, спотворенню чи іншій зміні твору або будь-якому іншому посяганню на твір, що може зашкодити честі і репутації автора». Крім того, відповідно до ст. 15 цього Закону до майнових прав автора належать: а) виключне право на використання твору; б) виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами». Таким чином, позивачу, належать усі, визначені ст. ст. 14, 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права», ст. 438, 439, 440 ЦК України особисті немайнові і майнові права автора на твір - малюнок , що являє собою композицію, яка складається зі словесного позначення «Центрполиграф», в оригінальному написанні і зображення букв «ЦП», які позначають назву позивача, стилізованого під звиток паперу. Уся композиція виконана в червоному кольорі на білому фоні. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифікованої із застереженнями Законом України № 240/94-ВР від 10.11.94, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Судом встановлено, що створений позивачем у травні 1997 року твір за вказаним вище Авторським договором був пізніше зареєстрований відповідачем-2 у якості знака для товарів і послуг за свідоцтвом України [NUMBER] (дата реєстрації 12.08.2013 р..) без отримання будь-якого дозволу зі сторони позивача, виходячи з наступного. Так, 12 серпня 2013 року Державна служба інтелектуальної власності (надалі - Відповідач 1) зареєструвала знак для товарів і послуг (надалі - ЗНАК) та видала свідоцтво України [NUMBER] на ім'я [PERSON] (надалі - відповідачач-2). Зазначений знак зареєстровано для товарів 16 та послуг 35,41 Класів МКТП . Наведене підтверджується наявними у матеріалах справи публікаціями про видачу свідоцтва України [NUMBER] в офіційному бюлетені «Промислова власність» № 15 за 2013 рік та випискою з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відносно свідоцтва України [NUMBER] . Як вбачається з виписки з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг щодо свідоцтва України [NUMBER], заявка [NUMBER] на реєстрацію спірного знаку була подана відповідачем-2- 28 лютого 2012 року. Згідно зі ст. 499 ЦК України визначено, що права інтелектуальної власності на торговельну марку визнаються недійсними з підстав та в порядку, встановлених законом. Відповідно до статей 494, 495 ЦК України права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчуються свідоцтвом, тому визнанню недійсним підлягає саме свідоцтво. Згідно з п. 1 ст. 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» свідоцтво на знак для товарів і послуг може бути визнано у судовому порядку недійсним повністю або частково у разі: в) видача свідоцтва внаслідок подання заявки з порушенням прав інших осіб. Згідно з п. 3 Постанови Верховноїї Ради України «Про введення в дію Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів та послуг» від 23.12.1993 р. відповідність знаків умовам їх реєстрації визначається згідно з законодавством, що діяло на дату подання заявки. Отже, на дату подання заявки на спірний знак (28.02.2012 р.) чинним був Закон України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» від 15 грудня 1993 р. з останніми змінами від 10 квітня 2008 р. Відповідно до п. 1 ст. 5 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», чинного на дату подання заявки, правова охорона надається знаку, який не суперечить публічному порядку, принципам гуманності і моралі та на який не поширюються підстави для відмови в наданні правової охорони, встановлені цим Законом. Ст. 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Однак, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 ЦПК України. Згідно висновку спеціаліста за №1 від 19.05.2014 року складеного патентним повіреним [PERSON] вбачається, що торгівельна марка за свідоцтвом України [NUMBER], зареєстрована на ім'я [PERSON] тотожна позначенню, яке належить ЗАО «Издательство «Центрполиграф» відповідно до Авторського договору від 30.05.1997 року. Як вбачається з даного висновку, спеціалістом досліджувалося спірне позначення та позначення, яке використовується позивачем, згідно Авторського договору. Аналізуючи матеріали справи, суд вважає очевидним, що об'єкт Авторського договору співпадає за графічним зображенням зі спірним свідоцтвом, тобто спірне свідоцтво повністю відтворює об'єкт авторського права, що належить позивачу. При цьому, позивачем не було надано дозволу (згоди) відповідачу-2 на реєстрацію вказаного твору у якості знака для товарів і послуг на своє ім'я. З матеріалів заявки вбачається, що реєстрація спірного позначенння на ім»я відповідача -2 була здійснена на підставі письмової згоди позивача. Разом з тим, з даної заяви не вбачається, що позивач дав згоду на реєстрацію спірного позначення на ім»я саме відповідача-2. Виходячи зі змісту даної заяви та контракту укладеного між позивачем та відповідачем-2 від 15.01.2010 року, реєстрація спірного позначення мала бути здійснена на ім»я позивача, оскільки в даному випадку позивач надав згоду щодо реєстрації спірного позначення відповідачу-2, як агенту позивача. При цьому, у даній заяві відсутній дозвіл на реєстрацію торгівельної марки саме на відповідача-2, а зазначено про те, що відповідач-2 є ексклюзивним представником «Издательства Центрполиграф» має право на реєстрацію торгівельної марки для захисту видавництва на території України З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що реєстрація спірного позначення була здійснена з порушенням прав позивача. Крім того, представником позивача до суду була подана заява в якій останній зазначив про відсутності будь-якої згоди позивача на реєстрацію спірного позначення саме на відповідача-2. Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що знак для товарів і послуг за свідоцтвом України [NUMBER] є відтворенням твору, який використовується позивачем в якості позначення продукції позивача, виключні права якого належать останньому. Таким чином, суд вважає обґрунтованим посилання позивача на вказані обставини. Суд з урахуванням вищевикладеного та положень п. 1 ст. 5, абз. 5 п. 2 ст. 6, підп. "в" п. 1 ст. 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», чинного на дату подання заявки, приходить до висновку, що торговельна марка за свідоцтвом України [NUMBER] була видана внаслідок подання заявки з порушенням авторських прав позивача. За приписами ст. 19 Закону України «Про охорону прав на знак для товарів і послуг» невідповідність зареєстрованого знака умовам надання правової охорони та видача свідоцтва внаслідок подання заявки з порушенням прав інших осіб є підставами для визнання свідоцтва недійсним повністю. Зважаючи на встановлення вищевказаних обставин, свідоцтво України [NUMBER] підлягає визнанню недійсним повністю. Згідно з абз.13. п.2.3. Положення про Державний реєстр свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, затверджений наказом Міністерства освіти і науки України № 10 від 10.01.2002 з подальшими змінами і доповненнями у процесі ведення реєстру до нього вносяться відомості щодо визнання свідоцтва недійсним. Відповідно до п.2 ст.19 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" при визнанні свідоцтва чи його частини недійсними Установа (функції якої виконує відповідач 1) повідомляє про це у своєму офіційному бюлетені. За таких обставин, позовні вимоги позивача про зобов'язання Державної служби інтелектуальної власності України внести відповідні зміни до Державного реєстру свідоцтв України про визнання недійсним свідоцтво України [NUMBER], також підлягає задоволенню. Враховуючи те, що відповідач-1, відповідно до покладених на нього повноважень, не відслідковує порушення прав власників свідоцтв на знак для товарів і послуг та авторських прав, суд вважає, що на відповідача-1 підстав для покладення відповідних судових витрат немає. Таким чином, витрати позивача по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн. підлягають стягненню з відповідача-2. Що стосується заявлених вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial