Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

Прокуратура Черкаської області Черкаський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернулася до суду з позовними заявами до Канівської районної державної адміністрації Черкаської області, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку площею 0,5 га та скасування їх державної реєстрації. До початку судового розгляду по суті, 24.04.2015р., Канівською міжрайонною прокуратурою збільшено позовні вимоги та викладено їх в новій редакції. В позові прокурор просить: - визнати незаконним та скасувати розпорядження Канівської районної державної адміністрації від 11.04.2007 № 238 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» в частині передачі у приватну власність земельної ділянки [PERSON] площею 0,5 га із кадастровим номером 7122081900:01:001:0047, [PERSON] площею 0,5 га із кадастровим номером 7122081900:01:001:0049; - визнати незаконним та скасувати розпорядження Канівської районної державної адміністрації від 27.03.2007 № 191 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» в частині передачі у приватну власність земельної ділянки [PERSON] площею 0,5 га із кадастровим номером 7122081900:01:001:0048; - визнати недійсними державні акти на право власності на землю від 16.04.2007 серії ЯЕ № 133990, виданого [PERSON], від 16.04.2007 серії ЯЕ № 133989, виданого [PERSON], від 02.04.2007 серії ЯЕ № 132513, виданого [PERSON]; - визнати недійсними державні акти на право власності на землю від 28.02.2008 серії ЯЖ № 035568, від 28.02.2008 серії ЯЖ № 035573, від 28.02.2008 серії ЯЖ № 035569 видані на імя [PERSON]; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 17894348 від 11.12.2014, прийняте державним реєстратором [PERSON] служби Канівського міськрайонного управління юстиції; - судові витрати покласти на відповідачів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що перевіркою, проведеною Черкаською міжрайонною екологічною прокуратурою проведено перевірку додержання законодавства під час передачі земельних ділянок розташованих в адміністративних межах Григорівської сільської ради, Канівського району Черкаської області у приватну власність. В подальшому, у звязку з ліквідацією міжрайонної екологічної прокуратури, матеріали вказаної перевірки передані до Черкаської міжрайонної прокуратури з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері. В ході перевірки встановлено, що відведення земельних ділянок розміром по 0,5 га, кадастровий номер 7122081900:01:001:0047, 7122081900:01:001:0049, 7122081900:01:001:0048 ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Григорівської сільської ради та передача їх у власність відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] відбулась з порушенням вимог ст.20,116,118 ЗК України, ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 50 Закону України «Про землеустрій», ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Перевіркою встановлено, що проект землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок, межі яких раніше в натурі не визначались, не розроблявся та не погоджувався з уповноваженими на це органами. Також, відповідно до листа відділу охорони культурної спадщини , музейної справи та з питань релігій Управління культури Черкаської обласної державної адміністрації від 30.05.2014 № 03-01/759, спірна земельна ділянка яка перебуває у приватній власності [PERSON] та знаходиться у адміністративних межах Григорівської сільської ради Канівського району, розташована на території, що передбачена для створення державного історико-культурного заповідника «Трахтемирів». Зважаючи на те, що розпорядження голови Канівської РДА від 27.03.2007 № 191 та від 11.04.2007 № 238 суперечать вимогам Конституції України, Закону України «Про землеустрій», ЗК України в частині передачі у приватну власність земельних ділянок [PERSON], [PERSON] та [PERSON]Є, вважає, що воно має бути визнане судом незаконним та підлягає скасуванню, а видані на імя [PERSON], [PERSON] та [PERSON]Є, державні акти також підлягають визнанню недійсними. В подальшому дані земельні ділянки за договорами купівлі-продажу були відчужені гр.. [PERSON] Враховуючи приписи ч. 1 ст. 288 ЦК України та п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» договори купівлі-продажу від 18.01.2008 є такими, що порушують публічний порядок, тобто є нікчемними, то державні акти на право власності на земельну ділянку, видані на імя [PERSON] також підлягають визнанню недійсними у судовому порядку, так як отримані на підставі нікчемних договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 18.01.2008. Крім того, вказані вище обставини вказують на незаконну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, проведену [PERSON] службою Канівського міськрайонного управління юстиції на підставі рішення про державну реєстрацію № 17894348 від 11.12.2014, що підтверджується витягом з державного реєстру речових права на нерухоме майно. У судовому засіданні прокурор Лисенко Л.М. підтримала позовні вимоги повністю, просила їх задовольнити, з підстав зазначених у позові. Представник відповідача Канівської районної державної адміністрації [PERSON], який діє на підставі довіреності в судовому засіданні позов не визнав та заперечує щодо його задоволення про що надав письмові заперечення на позов (а.с. 55-59 т.1, а.с.54-58 т.3, а.с.56-60 т.5) Представник відповідача [PERSON] [PERSON], який діє на підставі довіреності від 19.07.2014 р., в судовому засіданні заперечує щодо позову просить відмовити його задоволенні в звязку з безпідставністю, оскільки Прокурором не зазначено в чому полягає порушення прав та інтересів держави, не доведено належними доказами позовні вимоги, а також просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності в звязку з чим відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] служби Канівського міськрайонного управління юстиції в Черкаській області [PERSON], який діє на підставі довіреності в судовому засіданні заперечував щодо позовних вимог в частині скасування рішення про державну реєстрацію № 17894348 від 11.12.2014. Просив суд відмовити в задоволенні даної позовної вимоги. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином, відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України, були повідомлені про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про отримання ними повісток і не надіслали заяви про розгляд справи в їх відсутність. Треті особи, Державна інспекція сільського господарства в Черкаській області, приватний нотаріус Канівського районного нотаріального округу, в судове засідання не зявилися, через канцелярію суду подали заяву, в якій просили справу розглядати за їх відсутності (а.с.41) Представник третьої особи - Управління Держземагенства в Канівському районі [PERSON] у судовому засіданні при винесенні рішення покладається на розсуд суд та винесення законного рішення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, суд приходить до наступного висновку. У відповідності до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що на підставі розпорядження Канівської районної державної адміністрації Черкаської ОДА від 11.04.2007 № 238 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» [PERSON], [PERSON] передано у приватну власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Григорівської сільської ради, кожна площею по 0,5 га, за кадастровими номерами 7122081900:01:001:0047 та 7122081900:01:001:0049 відповідно. На підставі розпорядження від 27.03.2007 № 191 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Григорівської сільської ради площею 0,5 га, за кадастровим номером 7122081900:01:001:0048. На підставі вказаних розпоряджень видано державні акти на право власності на земельну ділянку [PERSON] серії ЯЕ № 133990, [PERSON] серії ЯЕ №133989, [PERSON] серії ЯЕ № 132513. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевою самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Згідно із частиною першою пункту 12 «Перехідні положення» ЗК України (у редакції від 25 жовтня 2001 року) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. За змістом частини першої статті 116 ЗК України (тут і далі у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Частинами 6, 7 статті 118 ЗК України передбачено, що громадянин, зацікавлений в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення, зокрема, особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Згідно із частиною 10 зазначеної статті районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Згідно з пунктами «б», «в», частини першої статті 20 Закону України № 858IV «Про землеустрій» від 28 травня 2003 року (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) землеустрій проводиться в обовязковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі встановлення та зміни меж обєктів землеустрою, надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Статтею 50 Закону України «Про землеустрій» визначено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України. Поняття формування земельної ділянки визначене у ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України та полягає у визначенні земельної ділянки як обєкта цивільних прав, при цьому передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 677 (далі Порядок) (постанова втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 лютого 2013 року № 154). Цим Порядком на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що проект відведення земельної ділянки не розробляється лише у разі, коли земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається в користування або безоплатно передається у власність чи набувається у власність на підставі цивільно-правових угод без зміни її цільового призначення (абзац другий пункту 2 Порядку). В усіх інших випадках розроблення проекту землеустрою є обовязковим. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт та погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Відповідно до положень статті 20 Земельного кодексу України , надання (передача) земельних ділянок громадянам та юридичним особам відбувається згідно з їх цільовим призначенням. У разі передачі громадянам у приватну власність земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності, межі якої не встановлені в натурі або цільове призначення якої змінюється, обов'язковим є розроблення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України. Відповідно до п.9 абз. "а" ч.1 ст. 33 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою. Крім цього, відповідно до ст. 62 Закону України «Про землеустрій», документація із землеустрою підлягає державній експертизі з метою забезпечення її відповідності вихідним даним та технічним умовам, вимогам законів України, іншим нормативно-правовим актам. Оскільки земельна ділянка надавалась вперше, з метою виконання вимог ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» відповідний проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, у разі його розробки, підлягав би обовязковій землевпорядній експертизі у ході якої перевіряється, аналізується та оцінюється землевпорядна документація на предмет її відповідності вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам. Висновки державної землевпорядної експертизи щодо, відповідно до вимог ст. 35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», є обовязковими під час прийняття рішення щодо передачі земельної ділянки. Таку правову позицію визначено в Постанові Верховного Суду України від 14.05.2014 у справі № 6-35 цс 14, яка є обовязковою для застосування всіма судами України. Згідно ст. 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає, зокрема погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Дані вимоги закону також не були виконані. Однак, в порушення вимог ст. 198 ЗК України, ст. 33 ЗУ «Про місцеве самоврядування» та ст. 50 ЗУ «Про землеустрій» проект із землеустрою земельних ділянок наданих [PERSON], [PERSON], [PERSON] не виготовлявся та не погоджувався з органами по земельних ресурсах, природоохоронними і санітарно-епідеміологічними органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини, а тому відповідачі набули право власності на спірні земельні ділянки з порушенням вимог Закону. Даний факт підтверджено матеріалами справи, зокрема, інформаціями: Держземагенства у Канівському районі від 15.05.2014 № 01-09/524 (а.с. 24-25т. 1, а.с. 26-27 т.5, а.с. 26-27 т.3 ), Відділу охорони культурної спадщини, музейної спадщини та з питань релігії управління культури Черкаської ОДА від 16.05.2014 № 03/1/595 (а.с. 18 т.1, а.с. 18 т.5, а.с. 18 т.3), Департаменту екології та природних ресурсів Черкаської ОДА від 12.05.2014 №03/2322 (а.с.30 т.1, а.с. 31 т.5, а.с. 31 т.3 ), Канівського міжрайонного управління ГУ Держсанепідслужби у Черкаській області від 13.05.2014 №15-29/237 (а.с. 21 т.1, а.с. 21 т.3), із змісту яких вбачається, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] не погоджувався. Судом встановлено, що розпорядженням Канівської РДА № 182, 184 від 27.03.2007р. (а.с.339 т.5) «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельних длянок з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки» із змісту яких вбачається, що Канівською РДА рекомендовано Канівському районному відділу Черкаської регіональної філії Центру державного земельного кадастру підготувати технічну документацію про передачу у приватну власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господратсва загальною площею 5,5 га громадянам із земель запасу Григорівської сільської ради та виготовити державні акти на парво власності на землю, згідно з додатком, Додаток до розпорядження містить Список громадян, яким передаються земельні ділянки для особистого селянського господарства із земель запасу Григорівської сільської ради (а.с.339 т.5 на звороті) - [PERSON] та інші. А тому суд критично оцінює твердження представника відповідача [PERSON] [PERSON], в частині того, що спірні земельні ділянки сформовані не вперше і для набуття на них права власності непотрібно було складення проектів землеустрою та відповідно їх погодження і затвердження. Крім цього, критичній оцінці підлягають доводи представника відповідача [PERSON] в частині, що гр.. [PERSON], [PERSON], [PERSON] раніше до передачі їм у власність за спірним розпорядженням Канівської РДА, користувалися спірними земельними ділянками, оскільки про це свідчить надані, цим же представником, суду квитанції про плату за землю, з яких вбачається, що вони датовані 11.07.2007р. (а.с.161-163 т. 6), тобто плата за землю внесена Григорівській сільській раді Канівського району після прийняття розпоряджень Канівської РДА №191 від 27.03.2007 р. та № 238 від 11.04.2007р. Згідно зі ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної [PERSON] Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що розпорядження Канівської районної державної адміністрації від 11.04.2007 № 238 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» в частині передачі у приватну власність земельної ділянки [PERSON] площею 0,5 га із кадастровим номером 7122081900:01:001:0047, [PERSON] площею 0,5 га із кадастровим номером 7122081900:01:001:0049 та розпорядження Канівської районної державної адміністрації від 27.03.2007 № 191 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» в частині передачі у приватну власність земельної ділянки [PERSON] площею 0,5 га із кадастровим номером 7122081900:01:001:0048, є недійсними відповідно до п. "г" ч.3 ст. 152 ЗК України, оскільки одним із способів захисту прав на земельні ділянки є визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та підлягають скасуванню. Частиною першою ст.155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до частини першої ст. 125, частини першої ст. 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття Канівською РДА рішення) право власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на земельні ділянки виникло з моменту отримання ними державних актів та їх державної реєстрації. Оскільки зазначені норми встановлювали нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, суд дійшов висновку про визнання недійсними і державних актів, що видані [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі недійсного розпорядження Канівської РДА, а, отже, є всі законні підстави для задоволення позову в цій частині. Крім того, у правовій позиції, висловленій у постанові від 19.06.2013 року по справі №6-57цс13 Верховний Суд України зазначив, що статтею 140 ЗК України встановлено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в установленому законом порядку. Разом з тим, якщо право власності на земельну ділянку набуто на підставі незаконного розпорядження органу виконавчої влади такий державний акт підлягає визнанню недійсним без врахування вимог ст.140 ЗК України. Також судом встановлено, що на підставі державного акту серії ЯЕ №133990 [PERSON] відчужив земельну ділянку, за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18.01.2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Канівського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі № 1-89 (т.6 а.с.30), [PERSON], а останній на підставі цього договору отримав державний акт на право власності на спірну земельну ділянку серії ЯЖ № 035568, який 28.02.2008 року зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010878600046 (т.3 а.с.36) . На підставі державного акту серії ЯЕ №132513 [PERSON] відчужила земельну ділянку, за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18.01.2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Канівського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі № 1-92 (т.6 а.с.10), [PERSON], а останній на підставі цього договору отримав державний акт на право власності на спірну земельну ділянку серії ЯЖ № 035569, який 28.02.2008 року зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010878600040 (т.1 а.с.36). Судом встановлено, що на підставі державного акту серії ЯЕ №133989 [PERSON] відчужив земельну ділянку, за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18.01.2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Канівського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі № 1-86 (т.6 а.с.20), [PERSON], а останній на підставі цього договору отримав державний акт на право власності на спірну земельну ділянку серії ЯЖ № 035573, який 28.02.2008 року зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010878600045 (а.с.38 т. 5) Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Суд вважає, що оскільки договори купівлі-продажу є нікчемними з моменту їх укладення, то визнавати їх недійсними судом не вимагається. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, а тому суд вважає, що державні акти на право власності на земельні ділянки площею по 0,5 га серії ЯЖ № 035568, ЯЖ № 035569, ЯЖ № 035573, видані [PERSON] підлягають визнанню недійсними, так як отримані на підставі нікчемних договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 18.01.2008 р.. Крім цього, судом встановлено, що спірні земельні ділянки, в період розгляду справи в суді, обєднані [PERSON] в одну загальною ділянку площею 1,5 га та їй присвоєно кадастровий номер 7122081900:01:001:1585 (а.с. 114-116 т.6 ) про що свідчить витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 31228842 від 18.12.2014р. (а.с.8 т.6) . З огляду на те, що судом визнано незаконним розпорядження Канівської РДА про передачу у власність земельних ділянок [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідно державних актів на право власності на ці земельні ділянки, то і свідоцтво про його право власності на спірні ділянки підлягає визнанню незаконним із скасуванням відповідного рішення про державну реєстрацію права. Відповідно до ст. 26 ЗУ « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Представником відповідача [PERSON] [PERSON] звернуто увагу суду на те, що прокурор в даній справі не обґрунтував свої вимоги в частині необхідності звернення до суду з цим позовом в якості Позивача, а тому в задоволенні позову з цих підстав слід відмовити. Суд вважає такі твердження представника відповідача [PERSON] [PERSON] такими, що не відповідають дійсності і спростовані матеріалами справи. Статтею 14 Конституції України та ст. 1 Земельного кодексу України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. У ч. 2 ст. 19 Конституції України закріплено обов'язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, [PERSON] Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права. Виходячи з норм ч. 1 ст. 374 ЦК України, ст. 80 Земельного кодексу України суб'єктами права власності на землю, є зокрема, держава, яка реалізує це право безпосередньо або через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Згідно зі ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Частиною 2 статті 3 ЦПК України вставлено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, а в частині 3 цієї статті зазначено, що відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Відповідно до ст. 36 -1 Закону України від 5 листопада 1991 р. N 1789-XII "Про прокуратуру" представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави. На підставі ч. 4 зазначеної статті прокурор самостійно визначає підстави для представництва в судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом. На підставі ст. 16 ЦК України кожен має право звернутись до суду за захистом порушеного права. Способами захисту є, зокрема, визнання незаконним рішення органу державної влади або місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, визнання правочину недійсним. Статтею 30 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач, якими можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Частина 2 статті 45 ЦПК України зокрема передбачає, що з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а в абзаці 2 цієї статті зазначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Звертаючись до суду з позовом Черкаська міжрайонна прокуратура з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері (в редакції від 10.11.2014р.) та Канівська міжрайонна прокуратура у позові з збільшенням розміру позовних вимог (в редакції від 23.04.2015р.) зазначали, що захисту інтересів держави і допущено порушення вимог Конституції України та речового права держави, що полягає в порушенні встановленого законом порядку відчуження державних земель, оскільки відсутній проект відведення земельних ділянок у приватну власність громадян та його погодження з органами по земельних ресурсах, природоохоронними і санітарно-епідеміологічними органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини, а тому відповідачі набули право власності на спірні земельні ділянки з порушенням вимог Закону. Наведені факти відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України, ст.45 ЦПК України, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для захисту інтересів держави прокуратурою шляхом пред'явлення даного позову. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом в інтересах держави про скасування розпорядження Канівської районної державної адміністрації, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним держаного акту на право власності на землю та скасування державної реєстрації права власності на землю, прокурор відповідачем, зокрема, зазначив Канівську районну державну адміністрацію, що по своїй суті є правильним, виходячи з приписів процесуального законодавства. Таким чином суд вважає, що звернення прокурора з позовом до суду в інтересах держави є цілком обґрунтованим ураховуючи приписи частини 2 статті 45 ЦПК України, а також конституційні положення. Спір у справі, що розглянутий, стосується правомірності надання у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] земельних ділянок при реалізації Канівської районної державної адміністрації правомочностей власника землі на розпорядження нею, суб'єктами правовідносин у яких є Канівська районна державна адміністрація та [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Подібну позицію також висловив Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п. 8 постанови від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (у редакції постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року N 2), згідно з яким при вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року N 7-рп (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до п. 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. При прийнятті рішення суд враховує те, що фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з державної власності у приватну та повернення її у користування членам територіальної громади землі, яка вибула з її розпорядження незаконно. Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] до закінчення судового розгляду заявлено клопотання про застосування до позовних вимог прокурора строку позовної давності. У п.11 Постанови ПВС України «Про судове рішення» 18.12.2009 N 14 розяснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та пятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, який діяв на момент прийняття розпоряджень від 27.03.2007р. № 191 та 11.04.2007р. № 238, позовна давність не поширювалась на вимоги власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної [PERSON] Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо встановлення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року, яким виключено п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, та згідно з п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень цього Закону, відповідно до якого протягом трьох років з дня набрання ним чинності (тобто до 15 січня 2015 року) особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. При цьому особа може звернутися до суду з такими вимогами лише за умови, якщо строк їх пред'явлення, встановлений положеннями ЦК України, що діяли до набрання цим Законом, не сплинув на момент набрання чинності цим Законом. На момент набрання чинності зазначеним законом позовна давність на спірні правовідносини не поширювалась, отже, звернувшись до суду 10.11.2014 року, прокурор позовної давності не пропустив. Суд не може прийняти до уваги доводи представника відповідача [PERSON] [PERSON] про те, що прокуратурі було відомо про оскаржуване розпорядження Канівської РДА ще у 2008р. з посиланням на рішення Черкаської обласної ради від 28.03.2008р. «Про утворення тимчасової контрольної комісії (т. 6 а.с.242-243), книгу обліку перевірок регіонального ландшафтного парку «Трахтемирів» (а.с.244-246, т.6) в якому зазначено, що Державною екологічною інспекцією в Черкаській області були проведені перевірки, постановою про накладення адміністративного стягнення від 15.10.2012р. (а.с .247-248, т.6) на директора регіонального ландшафтного парку «Трахтемирів» в звязку з невиконанням припису Державної екологічної інспекції в Черкаській області та не винесення меж в натурі, не поновлення інформаційно-охоронних знаків в РЛП «Трахтемирів», оскільки дані матеріали жодним чином не підтверджують факт обізнаності прокуратури про порушення прав держави ще в 2008р., так як дані документи оформлялися іншими державними органами без участі прокуратури. Також ці доводи спростовуються постановою про проведення перевірки від 23.04.2014р. (а.с.2,т.7) Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню в звязку з їх доведеністю. Оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, то відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір на користь держави , виходячи зі ставки судового збору щодо позову майнового у розмірі 243,60 грн. та немайнового характеру в розмірі 243,60 грн. в рівних частинах з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved