Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 9 838 056 ( дев"ять мільйонів вісімсот тридцять вісім тисяч п"ятдесят шість) гривень 80 копійок. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 10 листопада 2006 року ним , [PERSON], було передано [PERSON] грошові кошти в сумі 2 323 000 (два мільйони триста двадцять три тисячі) гривень 00 коп., що є еквівалентом 460 000 (чотириста шістдесят тисяч) доларів США по курсу Національного банку України, станом на 10 листопада 2006 року (1 долар США = 5 гривень 05 коп.). Даний факт підтверджується розпискою, виданою Відповідачем 24 січня 2008 року ним , [PERSON], було передано [PERSON] грошові кошти в сумі 2 525 000 (два мільйони п'ятсот двадцять п'ять тисяч) гривень 00 коп., що є еквівалентом 500 000 (п'ятсот тисяч) доларів США по курсу Національного банку України, станом на 24 січня 2008 року (1 долар США = 5 гривень 05 коп.). Даний факт підтверджується розпискою, виданою [PERSON] Таким чином, мною, [PERSON], було передано [PERSON] [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 4 848 000 (чотири мільйони вісімсот сорок вісім тисяч) гривень 00 коп., що є еквівалентом 960 000 (дев'ятсот шістдесят тисяч) доларів США по курсу Національного банку України, станом на 10 листопада 2006 року та 24 січня 2008 року (1 долар США = 5 гривень 05 коп.). Відповідно до вищевикладеного, між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини. Так, згідно з ч.І ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до 4.2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь- який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Проте, Відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань та не повернув грошові кошти у розмірі 4 848 000 (чотири мільйони вісімсот сорок вісім тисяч) гривень 00 коп., отриманих від нього . 02 серпня 2011 року постановою слідчого слідчого відділення розслідування економічних злочинів СВ Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві, старшим лейтенантом міліції Шевченко В.В. було порушено за заявою Позивача кримінальну справу за реєстраційним номером № 03-22038 відносно [PERSON] за ознаками скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України . Відповідно до вищевказаної постанови, в ході досудового слідства було встановлено, що [PERSON] за попередньою змовою з [PERSON], діючи умисно, з корисливою метою та з метою заволодіння чужим майном, шляхом шахрайства, 10.11.2006 року в невстановленому до судовим слідством місці в денний час доби, повідомивши неправдиві відомості з метою введення в оману [PERSON], а саме переконавши останнього в його спроможності оформити документально та сприяти купівлі двох земельних ділянок площею 5,0 га кожна на території Чабанівської сільської ради з фасадом до автодороги Одеса-Київ, заволоділи у [PERSON] грошовими коштами, які не мали наміру повертати і виконувати відповідну обіцянку, та в подальшому розпорядилися даним чужим майном, а саме грошовими коштами, на власний розсуд, чим завдали значної шкоди потерпілому [PERSON] Станом на 17 травня 2016 року досудове розслідування за реєстраційним номером № 03-22038 відносно [PERSON] за ознаками скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, не закінчене. А тому, просить стягнути з [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) на мою, [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) користь, заборгованість у розмірі 4 848 000 (чотири мільйони вісімсот сорок вісім тисяч) гривень 00 коп., інфляційні витрати за період з 02 серпня 2011 р. по 16 травня 2016 р. у розмірі 4 292 741 (чотири мільйони двісті дев'яносто дві тисячі сімсот сорок одна) гривня 73 коп. та 3 (три) проценти річних за період з 02 серпня 2011 року по 16 травня 2016 року у розмірі 697 315 ( шістсот дев"яносто сім тисяч триста п"ятнадцять) гривень 07 копійок, а також судовий збір у сумі 6 890 ( шість тисяч вісімсот дев"яносто) гривень. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , який діє за довіреністю НВТ 490802 від 19.05. 2016 року ( а.с. 22) позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовних вимогах. Відповідач [PERSON], у судове засідання не прибув, був повідомлений відповідно до ч. 6 ст. 74 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до п.п.2,4 ч.1 ст.169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі, зокрема, першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі було відкрито 06.06.2016 року. Таким чином, справа перебуває на розгляді майже шість місяців. Окрім цього, у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", частини 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги чергове неприбуття у судове засідання належним чином повідомленого відповідача зі згоди представника позивача, суд у відповідності до вимог ст.ст.169,224 ЦПК України вважає за можливе завершити розгляд справи у відсутності відповідача і його представника та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як слідує із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, 10 листопада 2006 року [PERSON], було передано [PERSON] грошові кошти в сумі 460 000 (чотириста шістдесят тисяч) доларів США для укладення договору між компаніями " Недачин і К" і ІААН Кондратенко П.В. про оренду землі площею 10 га з подальшою передачею Інститута компанії "Недачин і К" ( відмовою на користь). Дана сума являється частиною договору між двома юридичними особами, що підтверджується розпискою ( а.с. 7). 25 січня 2008 року [PERSON], було передано [PERSON] грошові кошти в сумі 500 000 (п'ятсот тисяч) доларів США для оформлення відмови Інститута садівництва земельного наділу площею 10 га ( +) - ( - ) - до 10 га на користь підприємств "Недачин іК" і Просистем ЛТД. Сума передана секретаріату інституту. Даний факт підтверджується розпискою, виданою [PERSON].( а.с.8). Разом з цим у даній розписці є дописка, що гроші отримав сумісно з [PERSON] Я [PERSON] дану розписку підтверджую 24.01. 2008 року ( а.с.8). Як вбачається з інформації старшого слідчого СВ Деснянського УП ГУ НП у місті Києві старшого лейтенанта поліції Д В. Самохвал від 16.01. 2017 року за № Н-130/125/49-2017, що в провадженні слідчого відділу Деснянського УП ГУ НП у місті Києві, перебувають матеріали кримінального провадження, відомості про які внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12012110030001649 від 22.12.2012 року, за ознаками вчинення злочину передбаченого ч. 4 ст.190 КК України. Вказане кримінальне провадження розпочато відповідно до матеріалів кримінальної справи № 03-22038 від 02.08.2011 року . Крім того, 24.09.2013 року, до вказаного кримінального провадження, прокурором прокуратури Деснянського району міста Києва було приєднано кримінальне провадження № 12012110030001987 від 27.12.2012 року. 26.12.2013 року, розслідування у кримінальному провадженні № 12012110030001649 від 22.12.2012 року доручено слідчому слідчого відділу [PERSON]М, а процесуальне керівництво відповідно до ЄРДР проводить прокурор прокуратури Левошко І.В. Відповідно до відомостей в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, у кримінальному провадженні № 12012110030001649 від 22.12.2012 року про підозру у вчиненні кримінального правопорушення жодна особа не повідомлялась. На даний час вказане кримінальне провадження перебуває у провадженні, рахується за [PERSON], при зміні місця роботи, кримінальне провадження не передавала. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, що встановлено ст.4 ЦПК України. В силу ст.15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справи щодо інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Отже, факт підписання розписки від 10.11.2006 року( а.с.7) та відповідно від 24.01. 2008 року ( а.с.8) саме [PERSON] та отримання ним від позивача [PERSON] значної суми грошей у доларовому еквіваленті, об'єктивно жодним належним та допустимим доказом, окрім оспорюваної розписки, ані позивачем, ані його представником, не підтверджені. Розписка від 25.01. 2008 року, написана відповідачем, містить виправлення та дописки фізичною особою [PERSON] 24.01. 2008 року, в оригіналі до матеріалів справи не додана. Зміст розписки не містить посилань на факт отримання коштів у позивача. Між сторонами мали місце інші зобов'язання фінансового характеру ( а.с.8) . Відповідно до положень статті 1046 ЦК України договором позики є угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики належить до реальних договорів і вважається укладеним з моменту передання грошей або речей. За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50 цс16. Враховуюче вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи та надані докази на підтвердження своїх вимог , суд дійшов висновку про не обґрунтованість заявлених позивачем [PERSON] до відповідача [PERSON] вимог про стягнення на його користь грошових коштів в сумі 9 838 056 ( дев"ять мільйонів вісімсот тридцять вісім тисяч п"ятдесят шість) гривень 80 копійок, у зв'язку з недоведеністю укладання між ними 10.11.2006 року та відповідно від 24.01. 2008 року договору позики на зазначену суму та передачі грошей. Проте, як вбачається з інформації, відповідно до відомостей в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, у кримінальному провадженні № 12012110030001649 від 22.12.2012 року про підозру у вчиненні кримінального правопорушення жодна особа не повідомлялась, тобто, перевірка за вказаною заявою фактично проведена не була, оскільки працівникам міліції не вдалося встановити місце проживання [PERSON] та опитати його з приводу передачі грошей [PERSON] Рукописний текст розписки містить дані про прізвище, ім"я та по батькові відповідача, його рік народження та номер паспорта, дату складання 25.01.2008 року ( а.с. 8) , проте, частина рукописного тексту дописана іншим почерком " Деньги получил совместно с [PERSON] [PERSON] данную расписку подтверждаю - подпись- [PERSON]. 24.01. 08 г." Вказаним документом позивач підтверджує своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання за договором позики. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Стаття 1046 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 2 липня 2014 року № 6-79цс14). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дату отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Так, з тексту позовної заяви вбачається, що підставою для звернення позивача до суду стало те, що між сторонами виникли зобов"язальні правовідносини в порядку ст. 509 ч.1, ч.2 ст. 530 ЦК України, однак , відповідач не виконав взятих на себе зобов"язань та не повернув грошові кошти у розмірі 4 848 000 ( чотири мільйони вісімсот сорок вісім тисяч) гривень, що є еквівалентом 960 000 (дев'ятсот шістдесят тисяч) доларів США по курсу Національного банку України, станом на 10 листопада 2006 року та 24 січня 2008 року (1 долар США = 5 гривень 05 коп.). Про те, позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення суми боргу лише 18 травня 2016 року ( а.с. 80 -83) без підтвердження про направлення останньої адресату. У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналізуючи норми ст.ст. 1046, 1047 ЦПК України, слід прийти до таких висновків. Розписка про отримання грошових коштів для можливості її подальшого використання як боргового документу повинна містити ідентифікуючі відомості про позикодавця і позичальника (боржника), зокрема прізвище, імя, по батькові, податкові номери (ідентифікаційні номери), серії і номери паспортів, адреси місць проживання тощо. Зазначення податкових номерів необхідно для того, щоб у випадку судового спору можливо було чітко ідентифікувати особу і вказати такий податковий номер у виконавчому листі про стягнення присуджених коштів. Розписка необхідна на випадок виникнення спорів, які як правило виникають у випадку відмови позичальника повернути зазначені кошти. В такому випадку належним чином оформлена боргова розписка буде належним і допустимим доказом того, що кошти були передані позикодавцем позичальнику. Надані представником позивача розписки не підтверджує факту передання позивачем позики [PERSON] на суму 4 848 000 ( чотири мільйони вісімсот сорок вісім тисяч) гривень, що є еквівалентом 960 000 (дев'ятсот шістдесят тисяч) доларів США по курсу Національного банку України, станом на 10 листопада 2006 року та 24 січня 2008 року (1 долар США = 5 гривень 05 коп.), як і взагалі не містять жодних даних про позичальника, а саме особу: відсутні дата та місяць народження, місце проживання, паспортні дані, ідентифікацій номер платника податків, стать. Тому суд не може вважати дані розписки належним доказом укладення договору позики між сторонами даного спору. Додані на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки відповідача не можуть бути розцінені судом як письмовий документ, який засвідчує, що відповідач, який написав частину тексту розписки, отримав гроші і бере на себе певні зобов'язання щодо них. Розписки беззаперечно не посвідчують факту передання відповідачу позивачем визначеної грошової суми, факту отримання ним певної грошової суми в борг, дати її отримання та зобов'язань щодо строку повернення позики. Вони не можуть свідчити про виникнення боргових зобов'язань саме за договором позики та бути підставою для позову. До матеріалів справи позивачем додані копії розписки, а не їх оригінали. Відповідно до ст. 213 ЦПК України суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до положень ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). За правилами ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову. Позивач не довів, що відповідач отримував від нього грошові кошти як позику за умови їх повернення, коли настав строк виконання цих грошових зобов'язань, чи виникло в позивача право вимоги та коли саме, не надав суду оригінал розписки, на підставі якої заявив позовні вимоги. Правові наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання, що встановлені ст.ст. 625, 1048 ЦК України, настають у разі невиконання зобов'язання з повернення предмета позики. Оскільки судом не встановлено факту порушення цивільного права позивача за договором позики, підстави для застосування правових наслідків, що настають у разі невиконання зобов'язання з повернення предмета позики, відсутні. Загальне правило розподілу витрат полягає в тому, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, понесені позивачем витрати не відшкодовуються. На підставі ст.ст. 207, 509, 528, 530-, 610, 625, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 57- 60, 79, 88, 209, 213-215, 294 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed