Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

Позивачі в заяві від 23 травня 2015 року вказують, що в січні цього ж року дізналися з реклами в мережі Інтернет про можливість придбання трактора "Dongfeng DF-354" по дуже привабливій ціні 80 000 гривень. 20 січня 2015 року представник відповідача в м. Рівне повідомив, що для придбання трактора необхідно сплатити аванс в сумі 40 000 гривень, після чого трактор буде доставлено до місцезнаходження покупця на протязі семи - десяти днів. За наданими представником відповідача реквізитами [PERSON] в той же день оплатив через банк суму авансу, надав представнику лізингової компанії копію квитанції, а той запропонував йому підписати договір фінансового лізингу № 00310 про продаж транспортного засобу. Зазначають,що у визначений договором строк придбаний ним товар отримано не було. Від представників компанії різного рівня по телефону дізнався про необхідність переукласти договір, який було оформлено з порушеннями, за що працівника, який його оформляв, нібито було притягнуто до дисциплінарної відповідальності але з умовою, що вартість товару буде значно вищою, адже трактора оплаченого з розрахунку авансового внеску у продавця (лізингодавця) немає. Доводять, що у Договорі лізингу, укладеному позивачем, не конкретизовано його предмет, не міститься конкретних положень щодо порядку розрахунків за Договором, необхідність сплати будь-яких інших платежів, що перевищують розмір визначеної ціни товару, не визначено порядок та місце отримання предмету Договору, яким чином буде відбуватися страхування транспортного засобу і т. ін. Покликаються на положення, передбачені ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" про те, що нечесна підприємницька практика забороняється. А згідно з частинами першою та другою статті 216 ЦК України правочини, здійснені із використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Вважають підставою недійсності укладеного правочину недодержання стороною на момент його укладення вимог ст. 203 ЦК України і зазначає, що в момент укладення договору позивач був введений відповідачем в оману, стосовно настання тих наслідків, на які він очікував. Вказують, що відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. А згідно з частинами першою, четвертою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Позивачі просять суд стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Вибір комфорт"на їхню користь 40 000 гривень, при цьому їх представник покликається на те, що право такої вимоги поряд з [PERSON] має і його дружина [PERSON] на підставі ст. 65 СК України, у даному випадку за фактом придбання цінного майна за спільні грошові кошти подружжя. В судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав у ньому наведених позивач [PERSON] та його і [PERSON]К . - другого позивача представник, адвокат [PERSON] Представник відповідача в судове засідання не прибув вдруге підряд, будучи повідомленим у порядку, передбаченому ч.5 ст. 74 ЦПК України, за адресами: зазначеною в Договорі та за зареєстрованим місцем знаходження лізингової компанії, на підставі чого судом прийнято рішення про заочний розгляд вказаної справи. Вислухавши позивача [PERSON], представника обох позивачів адвоката [PERSON], дослідивши надані докази, суд задовольняє позов, зазначаючи наступне. Як свідчить Договір фінансового лізингу № 00310 від 10 січня 2015 року сторони домовились про те (п. 1.7), що [PERSON] "Лізингова компанія "Вибір комфорт", тобто Лізингодавець, передає в користування Лізингоодержувачу , тобто [PERSON], протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця завдатку (50% вартості предмету, оплату по Договору та оформлення даного Договору (10 % від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% вартості предмета лізингу), предмет Договору - Dongfeng DF-354. Тобто, згідно цієї умови Договору для отримання предмету лізингу позивач мав фактично сплатити разом з комісійними витратами 63 % вартості товару. В той же час згідно з додатком № 1 до Договору № 00310 ціна товару становить 80 000 гривень, а перший лізинговий платіж (оплата по договору, завдаток, комісійна винагорода - 40 000 гривень), що не відповідає умовам п. 1.7 та розділу 8 Договору. Наведене з урахуванням того, що у передбачений Договором строк товар поставлений не був, за вказаною у ньому адресою Лізингодавець відсутній, поштова кореспонденція йому не вручена за закінченням терміну її зберігання свідчить, на думку суду, про те, що Договір дійсно укладався без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином та є фіктивним правочином згідно ст. 234 ЦК України. Поряд з цим, позивачі не просять визнати правочин фіктивним і застосувати наслідки його недійсності. Разом з тим, суд приходить до висновку, що дії продавця товару дійсно слід розцінювати як здійснення нечесної підприємницької практики, але передбаченої п.1 ч.3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" - пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції. Цей факт стверджується, зокрема, листом-повідомленням відповідача від 20 лютого 2015 року за № 00310 на а. с. 19 про неможливість виконання умов Договору, що йому було відомо наперед. З пояснень позивача [PERSON] в судовому засіданні відомо, що після отримання вказаного повідомлення представник компанії перестав відповідати на телефонні дзвінки, а його представника в м. Рівне за попереднім місцем знаходження більше не було. Заслуговують на увагу доводи позивачів про те, що обоє вони мають право вимоги до відповідача на підставі ст. 65 СК України, оскільки їхнє право спільної сумісної власності подружжя неправомірними його діями було порушено. А згідно з ч. 6 ст. 19 Закону "Про захист прав споживачів" правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством. У відповідності ж із частинами першою та другою статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Вважаючи подібні обставини безспірно встановленими в судовому засіданні, суд задовольняє вимоги позивачів і стягує з відповідача [PERSON] "Лізингова компанія "Вибір комфорт" сплачений [PERSON] платіж по Договору від 10 січня 2015 року, що підтверджується платіжним документом на суму 40 000 гривень на а. с. 18. Крім цього, суд стягує з відповідача в доход держави судові витрати в розмірі 243 гривні 60 копійок, від сплати яких по закону звільнені позивачі.

Outcome: approved