Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що вони є співвласниками нежитлового приміщення будинку, який розташований на [ADDRESS]. Стверджують, що вказаний будинок є багатоквартирним. У зазначеному будинку знаходяться: нежитлове приміщення на першому поверсі, яке належить їм (позивачам) на праві приватної власності, а також квартири за [NUMBER], [NUMBER], що розташовані на другому поверсі та належали [PERSON], і які після смерті останньої успадковані відповідачем [PERSON] Покликаються на те, що в 2014 році при переоформлені права власності майна померлої [PERSON] на відповідача [PERSON], вони (позивачі) дізнались, що на підставі рішення виконавчого комітету Судововишнянської міської ради від 27.06.1995року №102-а [PERSON] для обслуговування належної їй квартири у приватну власність передано частину прибудинкової території будинку [ADDRESS] площею 0,0219 га, на яку в подальшому було видано і державний Акт серії [NUMBER]. Зазначають, що ні вони (позивачі), ані попередні власники належного їм нежитлового приміщення (ПП «Вишня») не надавали згоди на приватизацію прибудинкової території будинку [ADDRESS]. З огляду на наведене просять суд ухвалити рішення, яким визнати протиправним (недійсним) та скасувати рішення виконавчого комітету Судововишнянської міської ради народних депутатів від 27.06.1995 року за №102 «а»; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданий Судововишнянською міською радою та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за [NUMBER], а також скасувати державну реєстрацію вказаного державного акту. Вимоги позивачами та їх представниками підтримано в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили, покликаючись на те, що відсутнє будь-яке рішення органу місцевого самоврядування з приводу того, що за будинком [ADDRESS] закріплювалась певна земельна ділянка, в тому числі прибудинкова територія; що питання про передачу [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, будівель та споруд площею 0,03 га все-таки вирішувалось виконавчим комітетом Судововишнянської міської ради та з цього приводу виносилось відповідне рішення; що в підтвердження зазначеної обставини ним (відповідачем) отримано архівний витяг із рішення виконавчого комітету Судововишнянської міської ради народних депутатів від 27.06.1995р. №102-а «Про приватизацію земельних ділянок жителів м.Судова Вишня», який наявний у матеріалах справи. Крім того, вважають, що позивачі пропустили строк, в межах якого вони могли звернутися до суду з відповідними позовними вимогами. Просять відмовити в задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності. Представник відповідачів - Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області, виконавчого комітету Судововишнянської міської ради Мостиського району в судовому засіданні позов визнав. Підтвердив ті обставини, що будинок [ADDRESS] є не одноквартирним, а багатоквартирним (у такому розташовані і житлове і нежитлове приміщення, є кілька мешканців (власників)); частина земельної ділянки, на яку [PERSON] видано державний акт, розташована під вказаним будинком, а інша частина є прибудинковою територією, яка є особливим об'єктом права власності на землю, оскільки призначена для розміщення й обслуговування цілого будинку та має задовольняти інтереси його мешканців (власників), а не одного чи якоїсь частини; що державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданий 25.07.1995р. Судововишнянською міською радою [PERSON] на земельну ділянку площею 0,022 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за [NUMBER], видано з грубими порушеннями - на основі фіктивних рішень, які не приймались колегіально виконавчим комітетом міської ради. Ствердив, що рішення за №6 від 27.06.1995р., на яке є покликання в державному акті, не могло існувати, бо цього дня (27.06.1995р.) не було жодного засідання виконкому, а засідання відбулось 28.06.1995р. При цьому в протоколі засідання не зафіксовано розгляду питання щодо передачі [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, будівель та споруд. Рішення ж за №6 було прийнято 27.01.1995р. та таке стосувалось зовсім іншого питання - відведення земель МП «Горизонт» для будівництва магазину. Фіктивним вважає і рішення №102-а від 27.06.1995р., копія якого наявна у матеріалах справи, бо не допускається нумерація рішень за одним номером через «а», «б», а згідно протоколу засідання виконавчого комітету від 28.06.1995р. останнє рішення, що було прийнято на засіданні, нумеровано за №102. Розцінює дане рішення як таке, що «вписане заднім числом». Представник третьої особи - Відділу Держземагенства у Мостиському районі Львівської області у судове засідання не з'явився, а подав заяву, в якій вказав, що вирішення спору покладає на розсуд суду та просить розглядати справу за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення відповідача [PERSON], оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення частково з огляду на таке. Частиною 2 ст.19 Конституції України на органи місцевого самоврядування покладено обов'язок діяти виключно в межах повноважень та у спосіб, які передбачені законом. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ст. 55 Конституції України). Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Здійснюючи правосуддя, як зазначається у ст. 4 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного Кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] є двохповерховим та багатоквартирним. У даному будинку розташовані житлове і нежитлове приміщення, зокрема на першому поверсі - нежитлове приміщення, належне позивачам по справі [PERSON] і [PERSON], а на другому поверсі - квартира, що належала [PERSON], яка померла [INFO]. Спадщину, яка відкрилась внаслідок смерті [PERSON], прийняв спадкоємець - відповідач [PERSON] Саме останньому 20.11.2014р. Мостиською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину на об'єкт нерухомого майна - квартиру [NUMBER] в будинку [ADDRESS] загальною площею 113,8 кв.м. Із матеріалів справи вбачається, що 25 липня 1995 року Судововишнянською міською радою Мостиського району Львівської області видано державний акт серії [NUMBER]на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,022 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS], яким посвідчувалось право приватної власності [PERSON]. Оскільки право власності на земельну ділянку [PERSON] набула до 01 січня 2002 року, то спірні правовідносини регулювалися положеннями Земельного кодексу України від 18.12.1990р. У відповідності до ч.2 ст.3 ЗК 1990р. землею розпоряджаються Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землю у власність або надають в користування та вилучають їх. За положеннями ч.3 цієї ж статті Кодексу повноваження щодо передання, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідним органам державної виконавчої влади та виконавчим органам місцевого самоврядування ( виконкомам). Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст.9 вказаного земельного Кодексу, до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; реєстрація права власності, права користування землею і договорів оренди. Згідно до вимог ч.ч. 1, 3, 4 ст.17 ЗК України 1990р. передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської Рад, у якій зазначають бажані розміри і місце розташування ділянки, мету її використання і склад сім"ї. Відповідна рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською Радою народних депутатів, з районним землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Згідно з вимогами ч.ч. 5, 6, 7 ст. 17 ЗК 1990р. передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибні ділянки), садівництва, дачного і гаражного будівництва. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідне рішення. Виходячи з зазначених норм, предметом дослідження у даному спорі, як вважає суд, має бути саме законність видачі Державного акту [PERSON] та перевірка дотримання вимог ст.17 ЗК України 1990р. під час набуття нею права власності на спірну земельну ділянку. За змістом ст. 17 ЗК України 1990р. за заявою громадянина про надання йому права власності на земельну ділянку Рада народних депутатів, на території якої розташована вказана в заяві земельна ділянка, або виконком відповідної Ради, якому можуть бути делеговані такі повноваження, приймає рішення про передачу цієї земельної ділянки у власність. Та тільки на підставі такого рішення видається Державний акт про право власності на земельну ділянку. Як слідує із самого оспорюваного державного акту такий видано на підставі рішення виконавчого комітету Судововишнянської міської ради №6 від 27.06.1995р. При цьому судом встановлено, що рішення за №6 від 27.06.1995р. про надання [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку даним виконавчим комітетом не приймалось взагалі. Так, матеріалами справи підтверджено, що рішення за №6 у 1995 році приймалось виконавчим комітетом 27.01.1995р. та таке стосувалось зовсім іншого питання - про відведення земель МП «Горизонт» для будівництва магазину «Змішані товари» по вул.Загороди. Крім того, засідання виконавчого комітету відбувалось 28.06.1995р., однак згідно протоколу на даному засіданні були прийняті рішення за №№86-102. Щодо архівного витягу із рішення виконавчого комітету Судововишнянської міської ради народних депутатів від 27.06.1995р. №102-а «Про приватизацію земельних ділянок жителів міста Судова Вишня», в тому числі [PERSON], копія якого наявна у матеріалах справи, то дане рішення суд розцінює як «фіктивне», оскільки 27.06.1996р. засідання виконкому не проводилось, а згідно протоколу засідання виконавчого комітету від 28.06.1995р. рішення за №102-а не приймалось. Вказані обставини вказують на відсутність рішення виконкому Судововишнянської міської радипро надання у власність [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку, що є порушенням ст.17 ЗУ України 1990р. Отже, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання рішення виконавчого комітету Судововишнянської міської ради від 27.06.1995року №102-а підставна, однак підлягає до задоволення частково з огляду на таке. Данерішення виконавчого комітету стосується не тільки [PERSON], а й інших осіб, які не є сторонами по даній справі, тому суд приходить до висновку, що дане рішення слід визнати недійсним не в цілому, а лише в частині передачі [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, будівель та споруд площею 0,03 га. Відсутність рішення Ради народних депутатів або виконкому цієї Ради про передачу [PERSON] земельної ділянки у власність відповідно унеможливлює видачу їй Державного акту про право власності на таку земельну ділянку. Крім того, при дослідженні державного акту і технічної документації по видачі зазначеного державного акту встановлено, що державний акт видано 25.07.1995р., а технічна документація, зокрема завдання на її виготовлення датоване 19.04.1996р., тобто після складання і видачі державного акту, що суперечить вимогам Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої Наказом Держкомзему від 15.04.1993р. за № 28 (чинної на час складання оспорюваного державного акту). Так, у відповідності до вимог вказаної Інструкції на земельні ділянки, якими користуються громадяни, підприємства, установи, організації та садівницькі товариства, державні акти виготовляються після визначення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) і складання плану земельної ділянки. (п.1.7). Пункт 1.10 Інструкції передбачає, що технічна документація при складанні державних актів на право приватної власності на землю і право постійного користування землею, що видаються громадянам на земельні ділянки, якими вони користуються включає: виписку з рішення місцевої Ради народних депутатів про передачу земельної ділянки у власність або надання її у користування; абриси обміру земельної ділянки; план земельної ділянки, складений за результатами обміру; збірний план землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площ; матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами. Пункт 2 Інструкції визначає порядок складання державних актів, зокрема встановлює, що роботи по складанню державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею виконуються в такому порядку: підготовчі роботи; встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); складання плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта. Таким чином, заповнення бланка державного акта мало б бути завершальним етапом у процесі складання оспорюваного державного акту, а не навпаки, як встановлено у випадку складання державного акта на ім'я [PERSON] Також судом встановлено, що земельна ділянка, яку [PERSON] отримала у власність на підставі оспорюваного державного акту, охоплює частину ділянки, на якій розташований будинок за [NUMBER], а решта - це прибудинкова територія. А прибудинкова територія багатоквартирного житлового будинку є особливим об'єктом права власності на землю, оскільки призначена для розміщення й обслуговування житлового будинку та має задовольняти інтереси його мешканців. Суд звертає увагу, що ні Житловий кодекс Української РСР, ні Земельний кодекс України, оперуючи поняттям "прибудинкова територія", не містять його визначення. Визначення поняття "прибудинкова територія" зустрічається лише у деяких нормативно-правових актах - Податковому кодексі України, Законі України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" (проте є занадто вузьким) та у двох підзаконних актах - Наказі Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства "Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій" №76 від 17 травня 2005 року та Наказі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України "Про затвердження Методичних рекомендацій щодо визначення прибудинкових територій багатоквартирних будинків №389 від 29 грудня 2011 року. Відповідно до пункту 2 Методичних рекомендацій щодо визначення прибудинкових територій багатоквартирних будинків, затверджених останнім згаданим наказом, прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, що визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації в межах відповідної земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі і споруди, та яка необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку і забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. До складу прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку можуть входити (у разі наявності):вимощення навколо житлового будинку; смуга озеленення вздовж стін житлового будинку, місцевий проїзд, тротуар та смуга вздовж фасаду без входів, яка забезпечує проїзд пожежних машин; майданчики, які призначені для обслуговування мешканців тільки цього будинку, для відпочинку біля входів в житловий будинок, для ігор дітей дошкільного і молодшого шкільного віку, відпочинку населення, занять фізкультурою, а також території зелених насаджень, пішохідні доріжки, що сполучують вказані майданчики між собою; майданчики для сміттєзбірників; майданчики для господарських будівель та споруд;спеціально обладнані майданчики для паркування автомобілів, що належать мешканцям будинку; в'їзди та виїзди підземних гаражів і автостоянок (у разі їх наявності). Отже, земельна ділянка, яка згідно оспорюваного державного акту належить виключно [PERSON], призначена не тільки для обслуговування квартири в будинку [ADDRESS], що належала [PERSON], а на даний час - відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.11.2014р. серії [NUMBER], а для обслуговування даного багатоквартирного будинку [NUMBER] в цілому, і забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб всіх власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у даному багатоквартирному будинку, в тому числі потреб позивачів [PERSON] і [PERSON] А тому зазначений державний акт, як вважає суд, порушує права позивачів як співвласників нежитлового приміщення, розташованого у в будинку [ADDRESS], на право користування прибудинковою територією цього будинку. Згідно до ст.152 ЗК України захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відшкодування заподіяних збитків, застосування інших, передбачених законом, способів. Стаття 155 ЗК України зазначає, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти на право власності на земельні ділянки, так і самі державні акти. Визнання недійсними державних актів є законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно з ч.2 ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Виходячи з роз'яснень, наданих у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). При розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції, суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. З огляду на проаналізовані докази та наведені вище обставини, зокрема беручи до уваги те, що право власності [PERSON] на земельну ділянку, яке посвідчене спірним Державним актом, є похідним від відповідного рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність, а рішення виконавчого комітету Судововишнянської міської ради за №6 від 27.06.1995р., зазначене в оспорюваному державному акті про право власності на земельну ділянкуяк підстава його видачі, відсутнє, що, в свою чергу, унеможливлює видачу самого Державного акту, а також те, що процедура складання даного державного акту порушена та технічна документація щодо складання такого не відповідає вимогам загону, а прибудинкова територія багатоквартирного будинку не може бути надана у власність одному власнику (співвласнику) квартири чи нежитлового приміщення, розташованого у цьому будинку, то оспорюваний Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданий 25.07.1995р. Судововишнянською міською радою громадянину України [PERSON] на земельну ділянку площею 0,022 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за [NUMBER], також слід визнати недійсним як такий, що виданий без будь-якої правової підстави. Щодо клопотання відповідача [PERSON] та його представника про застосування наслідків пропуску позивачами строків позовної давності та відмови у задоволенні їх (позивачів) вимог з таких підстав, то суд приходить до висновку, що таке є необґрунтованим. Судом встановлено, що позивачі по справі придбали (отримали в дар) нежитлове приміщення у будинку [ADDRESS] 12.12.2012р., тобто задовго після винесення оспорюваного рішення виконавчого комітету Судововишнянської міської ради та складання і видачі оспорюваного державного акту, що мало місце ще в 1995 році, а тому такі не могли бути очевидцями зазначених подій (певних підготовчих робіт по складанню державного акту і т.і.). Також суд звертає увагу на ті обставини, що [PERSON] померла [INFO]., а відповідач [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину 20.11.2014р. та лише з цього часу такий, фактично отримавши в порядку спадкування право на вказану земельну ділянку, розпочав активні дії щодо переоформлення правовстановлюючих документів на таку, встановлення та узгодження меж земельної ділянки з сусідами, в тому числі з позивачами по справі. Крім того, у матеріалах справи наявна відповідь Судововишнянської міської ради на запит позивачки [PERSON] про надання їй копії архівного витягу з оспорюваного рішення виконавчого комітету, датована 13.08.2014р., а також запит позивачки [PERSON], адресований начальнику відділу Держземагенства у Мостиському районі, про надання інформації - отримання копії оспорюваного державного акту, датований 17.09.2014р., та відповідно відповідь на даний запит, датована 23.09.2014р. Отже, до цього часу (часу смерті [PERSON] та отримання відповідей на відповідні запити, в тому числі інформації з архіву) позивачі, як вважає суд, не знали і не могли знати про наявність оспорюваних ними рішення виконавчого комітету й державного акта та такі (позивачі) з поважних причин пропустили строк для звернення до суду з відповідним позовом, а тому такий строк їм слід поновити. Оскільки первинною позовною вимогою у даному позові є визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Судововишнянської міської ради Мостиського району, а всі інші вимоги є похідними від первинної, то у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача - виконавчого комітету Судововишнянської міської ради Мостиського районув користь позивачки [PERSON] понесені нею та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved