Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду за наступними підставами: 20.09.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № ICKСАSHVG.101739.006. Відповідно до .п. 1.1-1.10 кредитного договору позивач надав відповідачу кредит у вигляді строкового кредиту у розмірі 39999,000 грн. на споживчі потреби, строком до 19 вересня 2016 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних, комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 1160, 65 грн. у день укладання договору та комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 1,00 % від суми від суми кредиту по договору, щомісяця в період сплати. А відповідач зобов'язався щомісячно, в період сплати передбачений кредитним договором, надавати Банку кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості у розмірі встановленого графіком погашення, зазначеного в п.2.5. Кредитного договору. Банк виконав свої обов'язки, однак, в порушення умов договору відповідач зобов'язання належним чином не виконав внаслідок чого станом на 16.09.2016 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 33 285,90 грн., яка складається з: 804,31 грн. - поточна заборгованість по тілу кредиту; 24 794,38 грн. - прострочена заборгованість по тілу кредиту; 16,67 грн. - поточна заборгованість по процентам; 2650, 94 грн. - прострочена заборгованість за процентами; 399,99 грн. - поточна заборгованість за комісією; 3999,90 грн. - прострочена заборгованість по комісії та 619,71 грн. - штраф/пеня. Тому позивач просить суд стягнути з [PERSON] суму заборгованості по кредиту. На підставі постанови Правління Національного банку України від 21.12.2015 №91 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте рішення від 22.12.2015 року №234 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВБР» та делегування повноважень ліквідатора банку", згідно з яким розпочато процедуру ліквідації, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано їй всі повноваження ліквідатора в Публічному акціонерному товаристві «ВСЕУКРАЇЕ ГІН БАНК РОЗВИТКУ» (далі - ПАТ «ВБР») з 23 грудня 2015 року. Відповідно до Наказу №441 від 22.12.2015 року "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ВБР" та делегування повноважень ліквідатора банку до виконання повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Банк Розвитку" приступив Міхно С.С. терміном на два роки з 23.12.2015 року по 22.12.2017 року включно. Представник позивача ПАТ «ВБР» за довіреністю Косенко І.О. в судове засідання не з'явилася, однак надала суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просить суд їх задовольнити та не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з?явився, хоча належним чином, був повідомлений про час та місце розгляду справи, що дає суду право розглянути справу на підставі наявних у справі доказів та постановити заочне рішення про що не заперечує позивач. Дослідивши матеріали справи, ознайомившись з письмовою заявою представника позивача, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 20.09.2013 року ПАТ «ВБР» та [PERSON] уклали кредитний договір ICKСАSHVG.101739.006. Відповідно п.п. 1.1-1.10 кредитного договору позивач надав відповідачу кредит у вигляді строкового кредиту у розмірі 39999,000 грн. на споживчі потреби, строком до 19 вересня 2016 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних, комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 1160, 65 грн. у день укладання договору та комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 1,00 % від суми від суми кредиту по договору, щомісяця в період сплати. А відповідач зобов'язався щомісячно, в період сплати передбачений кредитним договором, надавати банку щомісячний платіж в розмірі 1728,99 грн. для погашення заборгованості у розмірі встановленого графіком погашення, зазначеного в п.2.5 (а.с.18-22) Банк свої обов'язки за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав [PERSON], що підтверджується розпорядженням від 20.09.2013 року та заявою на видачу готівки №270023 від 20.09.2013 року, грошові кошти в сумі 38 688,35 грн. (а.с. 23-24) Відповідач [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, а саме не сплачує проценти щомісяця. При несплаті комісії та відсотків у зазначені строки, вони вважаються простроченими. Відповідно до розрахунку відповідач станом на 16.09.2016 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 33 285,90 грн., яка складається з: 804,31 грн. - поточна заборгованість по тілу кредиту; 24 794,38 грн. - прострочена заборгованість по тілу кредиту; 16,67 грн. - поточна заборгованість по процентам; 2650, 94 грн. - прострочена заборгованість за процентами; 399,99 грн. - поточна заборгованість за комісією; 3999,90 грн. - прострочена заборгованість по комісії та 619,71 грн. - штраф/пеня. (а.с. 6-17) Згідно з п. 6.1 кредитного договору за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі 36% річних від суми простроченої заборгованості за кожний день. Відповідачу була надіслана вимога вих. № 8992 від 17.11.2015 року про погашення заборгованості за кредитним договором. Проте, вимоги не задоволено, відповідач й надалі ухиляється від виконання зобов'язань за кредитним договором. Відповідач, не сплативши у вказаний в договорі строк кредитний ліміт, порушив вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 ЦК України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Статтями 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виконано належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Що стосується вимог позивача про стягнення заборгованості по пені, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, тому що за загальним правилом (ст. 258 ЦК України) позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). В ст. 261 ЦК України зазначено , що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Із виниклих правовідносин вбачається, що прострочка по кредиту виникла 13.08.2014 року і саме з цього часу позивачу стало відомо про порушення свого права. Тому пеня може бути розрахована не більше ніж за останній рік. Суд вважає, що до правовідносин, що склались між сторонами необхідно також застосувати Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року з змінами та доповненнями від 12 лютого 2015 року. Відповідно до преамбули Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення. В пункті 5 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов'язаний, зокрема: затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. На виконання цього Закону 30 жовтня 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження № 1053-р, яким було затверджено Перелік нанесених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно п.20 ч.1 цього Розпорядження Володарський район Донецької області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Проте, 05 листопада 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження № 1079-р про зупинення дії Розпорядження №1053-р від 30 жовтня 2014 року. Проте, згідно ст.1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» район проведення антитерористичної операції це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно Наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ № 33/6/а від 07 жовтня 2014 року «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», відповідно до якого районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень). Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка [PERSON] зареєстрований в с. Зоря, Нікольського (Володарського) району, Донецької області, тобто постійно проживає у зоні АТО, а тому на нього розповсюджуються норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень визначено, що термін дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення. Даний Закон набрав чинності з 15 жовтня 2014 року, опублікований 14 жовтня 2014 року в газеті «Голос України» № 197. Аналізуючи вказаний Закон, суд приходить до висновку, що позивачем безпідставно в порушення вимог зазначеного Закону нараховані: пеня в сумі 6967,08 грн. та штраф в сумі 1576,30 грн., а тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Таким чином, враховуючи, що відповідачу [PERSON] було відомо про необхідність виконання взятих на себе зобов'язань, але ж на вимоги Банку він не відреагував, з нього на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором ICKСАSHVG.101739.006 20.09.2013 року, яка утворилась станом на 16.09.2016 року в розмірі 32666,19 грн. та складається із: 804,31 грн. - поточної заборгованості по тілу кредиту; 24 794,38 грн. - простроченої заборгованості по тілу кредиту; 16,67 грн. - поточної заборгованості по процентам; 2650, 94 грн. - простроченої заборгованості за процентами; 399,99 грн. - поточної заборгованості за комісією; 3999,90 грн. - простроченої заборгованості по комісії, задовольнивши вимоги позивача саме в цій частині. На підставі ст. 88 ЦПК України на відповідача слід покласти судові витрати, які для фізичної особи за подання позову майнового характеру становлять 551,20 грн.

Outcome: partial