Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 03.11.2020 року, просила стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату в розмірі 8442,32 грн. за період роботи з 02.01.1999 року по 28.08.2009 року та судові витрати по справі. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з 02.01.1999 року працювала в Рівненській дирекції УДППЗ «Укрпошта». Наказом №109-К від 27.08.2009 року її було звільнено за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. При звільненні відповідач не провів з нею повного розрахунку. В 2018-2019 роках Управлінням Держпраці в Рівненській області за результатами перевірок було встановлено порушення відповідачем законодавства про оплату праці, а саме - здійснення нарахування відпускних без врахування коефіцієнта коригування заробітної плати. Зверталася до відповідача з проханням здійснити виплату заборгованості, але звернення було проігноровано. За її підрахунками їй не донарахована сума заробітної плати за весь час відпусток з 02.01.1991 по 28.08.2009 роки та не виплачена заробітна плата у розмірі 8442,32 грн. Оскільки відповідачем порушено законодавство про оплату праці, має право на звернення до суду без обмеження будь-яким строком. 27.10.2020 року до суду подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог як безпідставних. Зазначає, що результати перевірок за зверненнями колишніх працівників не підтверджують факту недоплати заробітної плати конкретно позивачу, так як по ній такі перевірки не проводилися. Протягом трудових відносин між сторонами позивачем отримувалися виробнича премія, одноразова допомога, збільшувались відсотки доплат до основної заробітної плати, тобто регулярно змінювалась структура заробітної плати. При одночасному збільшенні посадових окладів і зміни структури зарплати, заробітну плату не коригують. Заборгованості із заробітної плати перед позивачем підприємство не має. Позивачем помилково ототожнено поняття «заробітна плата» та «коефіцієнт коригування». Інструкція зі статистики заробітної плати, затверджена наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, не містить такої складової заробітної плати як «виплати відповідно до коефіцієнту коригування». На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. 18 вересня 2019 року Рівненською дирекцією АТ «Укрпошта» видано наказ №672, яким встановлено коефіцієнт коригування заробітної плати. Представником відповідача до суду подано заяву від 02.11.2020 р. відповідно до якої просив не враховувати компенсацію втрати частини грошових доходів в загальному розмірі 6718,10 грн., яка вказана в перерахунку відпускних із врахуванням коефіцієнта корегування заробітної плати. 02.03.2021 року до суду надійшла заява представника відповідача про застосування строку позовної давності. 02.03.2021 року на підставу своїх заперечень від представника відповідача надійшло заперечення на заяву про збільшення позовних вимог. Ухвалою суду від 11.09.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження, з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просить задоволити позов в заявленому розмірі, з урахуванням письмових пояснень від 14.01.2021 року. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, з підстав наведених у відзиві на позовну заяву та інших письмових заявах по суті спору. Крім того пояснила, що Індексація заробітної плати не застосовується до відпускних, а проводиться лише у випадку порушення строків виплати заробітної плати. Коефіцієнт коригування не є складовою заробітної плати, усіх виплат, що належать працівникові при звільненні, а тому немає підстав для застосування п.2 ст.233 КЗпП України щодо строків звернення до суду. Просить відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що [PERSON] з 02.01.1999 року по 28.08.2009 року працювала в Рівненській дирекції УДППЗ «Укрпошта» (нині АТ «Укрпошта»), що підтверджується копією трудової книжки позивача. За час роботи позивача в Рівненській дирекції УДППЗ «Укрпошта» розмір посадового окладу штатних посад, які займала позивач [PERSON] , неодноразово підвищувався, що підтверджується копіями особової картки працівника, наказами по підприємству, витягом із штатного розпису та розрахунковими листами. В період з травня 1999 року по 2009 року позивач на підставі наказів перебувала у відпустках, що підтверджується копіями особової картки працівника, наказами по підприємству та сторони не заперечують. Заробітна плата за час відпусток позивачу нараховувалася без врахування коефіцієнту коригування заробітної плати у зв`язку з підвищенням посадового окладу, що встановлено з розрахункових листів та не заперечувалося представником відповідача. Державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, Законом України «Про відпустки», Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Згідно ч.2 ст.21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі у змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок). Відповідно до пп.а п.1 Порядку цей Порядок застосовується у випадках надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, ао виплати їм компенсації за невикористані відпустки. За п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв"язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Відповідно до п.10 Порядку у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як в розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Коригування середньої заробітної плати не провадиться у разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв"язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) (пп.3 п.10 Порядку). В судовому засіданні не встановлено зміни посадового окладу позивача в зв"язку з присвоєнням вищого розряду чи переведенням на іншу вищеоплачувану посаду за період, вказаний у проведеному позивачем розрахунку. Таким чином, враховуючи, що в розрахункових періодах відбувалося підвищення посадових окладів на підприємстві, заробітна плата позивача за проміжок часу до підвищення підлягала коригуванню на коефіцієнт її підвищення. Відповідно до ч.2 постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" чинність цієї постанови поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності. Не провівши коригування заробітної плати у розрахунковому періоді, відповідач невірно обчислив середню заробітну плату та, відповідно, не доплатив позивачу заробітну плату за час відпусток, чим порушив вимоги Закону України "Про відпустки" та Закону України "Про оплату праці". Суд приймає до уваги проведений позивачем розрахунок відпускних з урахуванням коефіцієнта коригування заробітної плати, оскільки він здійснений за правилами п.7 постанови КМУ №100 від 8 лютого 1995 року. Альтернативного розрахунку відповідачем не надано. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на абз.7 і 8 п.2 Порядку, оскільки положення про некоригування заробітної плати при одночасному збільшенні посадових окладів і зміні структури заробітної плати стосується заробітної плати працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування і не поширюється на позивача. Відповідно до п.3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Відтак, твердження представника відповідача про фактичне коригування заробітної плати позивача шляхом отримання нею матеріальної вигоди у виді виробничих премій, збільшення відсотків доплат до основної заробітної плати, суперечить наведеним вище нормам, так як такі виплати не замінюють коригування та включаються до середньої заробітної плати. Відповідно до п.10 Порядку на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Таке рішення приймається виконавчим органом підприємства відповідно до повноважень, встановлених статутом. Зазначена норма передбачає можливість госпрозрахункового підприємства у випадку скрутного фінансового стану зменшити коефіцієнт коригування, але не позбавляє підприємство обов"язку проводити таке коригування. Проте, суду не надано доказів встановлення в Рівненській дирекції УДППЗ "Укрпошта" за період з 1999 по 2009 роки коефіцієнта коригування заробітної плати меншого, ніж передбачений Порядком, чи рішення виконавчого органу підприємства про неможливість проведення коригування через фінансовий стан. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в частині стягнення недоплаченої заробітної плати за час відпусток з урахуванням коефіцієнта коригування в розмірі 8442 грн. 32 коп. Щодо пропуску позивачем строку звернення до суду слід зазначити наступне. Відповідно до ст.47 та ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, у станови, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпПУкраїни, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Враховуючи, що судом встановлено факт порушення відповідачем законодавства про працю, розрахунку з позивачем відповідачем проведено не було, позивачем заявлено вимогу про стягнення недоплаченої заробітної плати за час відпусток, застосуванню підлягає ч.2 ст.233 КЗпП України, а відтак, строк звернення до суду позивачем не пропущений. За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач в позовній заяві зазначила, що звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Відповідно до ст.с.133, 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України). За положеннями ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Також, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Таким чином, стороні слід документально доведсти, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат. Враховуючи те, що позивачем не надано акт приймання-передачі наданих послуг та лише долучено копію квитанції №3 від 11.01.2021 р. на суму 3000 грн., суд дійшов висновку, що в задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: partial