Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

Позивач [PERSON], 20.11.2017 року звернулась в суд з цим позовом до відповідача [PERSON] підприємства «Готельний комплекс «Поділля», третя особа директор КП «Готельний комплекс «Поділля» [PERSON] про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що на підставі наказу №3 КП «Готельний комплекс «Поділля» від 23.06.2017 року вона була прийнята на посаду чергового адміністратора. 16.09.2017 року вона була попереджена про звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України «по скороченню чисельності». Пропозицій щодо інших посад їй не пропонували. На момент вручення попередження вона дійсно була особою яка менше всіх працювала на зазначеному підприємстві та мала найменший стаж, тому фактично не заперечувала проти звільнення. 16.11.2017 року вона була госпіталізована до лікарні де перебувала на стаціонарному лікуванні. Відповідно до листка непрацездатності їй необхідно було стати до роботи 17.11.2017 року. 17.11.2017 року вона вийшла на роботу та надала листок непрацездатності, в якому зазначено діагноз «вагітність 7 тижнів, загроза викидня». Також вона усно повідомила керівнику підприємства [PERSON], що знаходиться в стані вагітності. 17.11.2017 року їй було видано наказ про звільнення та трудову книжку. Вважає звільнення її з посади чергового адміністратора КП "Готельний комплекс "Поділля" незаконним і безпідставним, оскільки на час звільнення вона була вагітною, а відповідно до ч.3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства установи організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. На підставі наведеного просить позовні вимоги задовольнити та скасувати наказ [PERSON] підприємства «Готельний комплекс «Поділля» №17 від 17 листопада 2017 року про звільнення її з роботи за скороченням чисельності і штату, поновити її на посаді чергового адміністратора Комунального підприємства «Готельний комплекс «Поділля» та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач [PERSON] та представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засідання заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважає їх незаконними та необґрунтованими 01.06.2018 року від третьої особи, директора [PERSON] підприємства «Готельний комплекс «Поділля» [PERSON] надійшов відзив, зареєстрований в канцелярії Котовського міськрайонного суду Одеської області за №6304, в якому зазначила, що відповідно до наказу №3 КП «Готельний комплекс «Поділля» від 23.06.2017 року [PERSON] була прийнята на посаду чергового адміністратора. 15.09.2017 року КП «Готельний комплекс «Поділля», у звязку з виробничою необхідністю, важким фінансовим станом, з метою стабілізації фінансового стану, раціонального використання трудових ресурсів, видав наказ №10 від 15.09.2017 року «Про скорочення чисельності і штату» та наказ №11 «Про скорочення посади чергового адміністратора та покоївки". Про скорочення посади чергового адміністратора згідно вищезазначених наказів [PERSON] була попереджена в письмовій формі на підставі ст.. 40 КЗпП України. На момент вручення попередження про звільнення позивач не заперечувала проти звільнення, на той час вона була співробітником, який менше всіх працював в КП «Готельний комплекс «Поділля» та мала найменший стаж роботи. Також із позивачем була погоджена і дата звільнення 17.11.2017 року. 15.11.2017 року позивач [PERSON] була відсутня на робочому місці у звязку із захворюванням (отруєння), про що вона повідомила по телефону, а також повідомила про те, що 16.11.2017 року вийде на роботу з лікарняного та підпише всі необхідні документи щодо звільнення. 17.11.2017 року позивач вийшла на роботу, надала КП «Готельний комплекс «Поділля» листок непрацездатності, не уточнюючи діагноз та отримала наказ про звільнення, трудову книжку та розрахунок із заробітної плати за листопад 2017 року 436 грн. 36 коп., компенсацію за невикористану відпустку 964 грн. 80 коп., оплату по листку непрацездатності 586 грн. 74 коп., вихідну допомогу 3200 грн. 18.11.2018 року [PERSON] повідомила КП «Готельний комплекс «Поділля» про вагітність та про те, що її не мали права звільняти. Отримавши кошти і трудову книжку 17.11.2017 року жодних заперечень чи запитань у [PERSON] на момент звільнення не було, про стан вагітності вона не повідомляла. Крім того всупереч наказу МОЗ України від 15.07.2011 року №417, на протязі жовтня-листопада 2017 року позивач не стала на облік у лікарні по вагітності. На момент звільнення позивачем не було надано відповідної достовірної документації щодо підтвердження наявності у неї вагітності, вважає, що скорочення посади чергового адміністратора та проведення подальшого звільнення чергового адміністратора Міхайлової І.М. КП «Готельний комплекс «Поділля» було проведено у відповідності до норм чинного законодавства України, тому в позові необхідно відмовити. Третя особа, директор [PERSON] підприємства «Готельний комплекс «Поділля» [PERSON] в судове засідання не зявилась, але надала суду заяву, зареєстровану в канцелярії Котовського міськрайонного суду Одеської області за №7708 від 03.07.2018 року, в якій просить провести розгляд справи у її відсутність, відзив на позовну заяву підтримує, просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши докази, надані сторонами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і вказане сторонами не оспорюється, що [PERSON], [INFO] з 23.06.2017 року була прийнята на посаду чергового адміністратора Комунального підприємства «Готельний комплекс «Поділля», згідно наказу № 3 від 23.06.2017 року. Як вбачається з копії листка непрацездатності серії АГШ №816763, виданого 16.11.2017 року Подільською центральною районною лікарнею, [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні з 06.11.2017 року по 16.11.2017 року з діагнозом «вагітність 7 тижнів, загроза викидня». Судом встановлено, що згідно наказу № 17 від 17.11.2017 року [PERSON] звільнена з посади чергового адміністратора по скороченню штатів згідно пункту 1 ст. 40 КЗпП України. Директором [PERSON] підприємства «Готельний комплекс «Поділля» заперечується той факт, що їй було відомо про те, що на час звільнення позивач [PERSON] була в стані вагітності, оскільки остання не повідомила про свій стан. Проте, суд критично відноситься до вищевказаних доводів, оскільки відповідно копії листка непрацездатності - [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні з 06.11.2017 року по 16.11.2017 року з діагнозом «вагітність 7 тижнів, загроза викидня». Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179), одиноких матерів за наявності дитини віком до 14 років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли можливе звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Передбачена ст. 184 КЗпП України заборона звільняти з ініціативи власника або уповноваженого ним органу вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179), одиноких матерів за наявності дитини віком до 14 років або дитини-інваліда, є гарантією при їх звільненні, отже, названі категорії жінок не можуть бути звільнені з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з підстав, передбачених ст.ст. 28, 40,41 КЗпП України. Перебування позивача у стані вагітності на день її звільнення за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, за відсутності ліквідації підприємства, установи, організації, наявність дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179) а у одиноких матерів за наявності дитини віком до 14 років або дитини-інваліда, є безумовною підставою для поновлення звільненої особи на раніше займаній посаді. Згідно до положень п. 2 ст. 8 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V та відповідно до якого Україна взяла на себе зобов'язання вважати обов'язковими названі статті та пункти частини II Хартії, незаконним вважається звільнення роботодавцем жінки в період її вагітності або відсутності на роботі у зв`язку з відпусткою, або в період після її повернення на роботу, установлений національним законодавством. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" При розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. В судовому засідання, з пояснень позивачки стало відомо, що їй не пропонувалась інша посада в звязку з її відсутністю, доказів також не надано. За таких обставин, [PERSON], було звільнено з роботи за наявності у неї на день звільнення вагітності терміном 7 тижнів, що є недопустимим, відтак, наказ № 17 від 17.11.2017 року про її звільнення з посади чергового адміністратора на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України є незаконним та підлягає скасуванню з цієї підстави. Як встановлено ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про поновлення її на роботі на посаді чергового адміністратора Комунального підприємства "Готельний комплекс "Поділля", м.Подільськ Одеської області є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» від 24.03.1995 року порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відтак, для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача слід застосувати норми Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Згідно абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто що передують дню звільнення працівника, яке згодом визнано незаконним. Відповідно до п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно п.8 обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньої заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Беручи до уваги те, що позивачку було звільнено 17.11.2017 року, то для розрахунку середньоденної заробітної плати до уваги слід брати заробітну плату отриману за 2 місяці, які передували зазначеній даті, тобто за жовтень 2017 року та за вересень 2017 року, що згідно довідки від 05.06.2018 року [PERSON] підприємства «Готельний комплекс «Поділля», становить 2133,33 грн. та 2270,97 грн. відповідно, а в сумі 4404,30 грн. Враховуючи, що відповідач за два останні місяці перед звільненням у виді заробітної плати отримала 4404,30 грн. пропрацювавши 30 робочих днів, то розмір її середньоденного заробітку становить 146,81 грн. (4404,30:30=146,81 грн.). Час вимушеного прогулу позивача становить з 17.11.2017 року по 03.07.2018 року включно. У зазначеному проміжку часу було 152 робочих днів. Відтак, для того, щоб обрахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу [PERSON] необхідно помножити її середньоденний заробіток за два місяці, які передували незаконному звільненню, тобто 146,81 грн., на кількість робочих днів у періоді вимушеного прогулу, тобто на 152 днів, що становить 22315, 12 грн. На підставі наведеного, беручи до уваги те, що позивачку, було незаконно звільнено з посади чергового адміністратора Комунального підприємства «Готельний комплекс «Поділля» те, що особа, яку було незаконно звільнено після чого поновлено на роботі має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги підставні та знайшли своє підтвердження у матеріалах справи, а тому підлягають до задоволення, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 22315,12 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно п. 1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі наведеного, беручи до уваги те, що позивач звільнений від сплати судового збору, а суд прийшов до переконання про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача в користь позивача 22315,12 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з відповідача в доход держави слід стягнути 704,80 грн. судового збору. Згідно п.2, п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника слід допустити до негайного виконання. На підставі ст.ст. 40, 184, 232, 233 КЗпП України,

Outcome: approved