Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

Позивач 17.08.21 р. звернулась до суду з вказаним вище позовом, просить визнати виконавчий напис від 07.05.21 р., вчинений приватним нотаріусом Київо - Святошинського районного нотаріального округу Грисюк О.В. (далі - приватний нотаріус), що зареєстрований у реєстрі за № 5 381, про стягнення з неї на користь акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «Перший Український Міжнародний Банк», відповідач) 20 692 грн, 59 коп. (далі - оспорюваний напис). У обґрунтування позовних вимог вказує, що оспорюваним написом запропоновано стягнути з неї вказану вище суму, що складається з: - 3 207 грн, 89 коп. - простроченої заборгованості за сумою кредиту; - 7 488 грн, 43 коп. - простроченої заборгованості за комісією; - 59 коп. - простроченої заборгованості по несплачених відсотках за користування кредитом; - 8 982 грн, 64 коп. - строковї заборгованості за сумою кредиту; - 513 грн. - строкової заборгованості за комісією; - 04 грн, 04 коп. - строкової заборгованості по несплачених відсотках за користування кредитом; - 500 грн - плати за вчинення виконавчого напису. Період стягнення - з 04.05.20 р. по 19.02.21 р. включно. Покликаючись на ст. 50 Закону України «Про нотаріат», зазначає, що вважає виконавчий напис вчиненим незаконно та таким, що не підлягає виконанню. Покликаючись на ст. 87 Закону України «Про нотаріат», зазначає, що за постановою Київського апеляційного адмінсуду від 22.02.17 р. у справі № 826/20 084/14 про визнання нечинним та скасування п. п. 1, 2 постанови КМ України № 662 від 26.11.14 р., розділ Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою КМ України № 1 172 від 29.06.99 р. «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин» визнано незаконним та нечинним. Тому Перелік діє у його попередній редакції, що не передбачала вчинення виконавчих написів нотаріусом на нотаріально не посвідченому кредитному договорі. Кредитний договір від 01.04.19 р. нотаріально не посвідчувався. Тому оспорюваний напис не відповідає вимогам ст. 87 Закону України «Про нотаріат», постанові КМ України № 1 172 від 29.06.99 р. як вчинений на непередбаченому Переліком борговому документі - не посвідченому нотаріально кредитному договорі. Покликаючись на ст. 87 Закону України «Про нотаріат», п. 2 Переліку, зазначає, що безспірність вимоги не мала місце, є спір про право, що також є підставою для визнання оспорюваного напису таким, що не підлягає виконанню. Покликаючись на ст. 87 Закону України «Про нотаріат», судову практику, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядок), затверджений Наказом МЮ України від 22.02.12 р. № 296/5, що зареєстрований у МЮ України 22.02.12 р. за № 282/20 595, ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ч. ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», просить позов задовольнити. Позивач також звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, що задоволена ухвалою суду від 16.08.21 р.. Ухвалою суду від 25.08.21 р. відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено за правилами спрощеного (усного) позовного провадження. Копію вказаної вище ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем отримано під розпис 06.09.21 р., третьою особою - приватним виконавцем - 03.09.21 р.. Третій особі у справі - приватному нотаріусу - копію вказаної вище ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами судом надіслано відповідно до вимог чинного законодавства. За станом на 23.12.21 р. відповідач не подав до суду відзиву на позовну заяву. Пояснення щодо позову від третіх осіб у справі до суду також не надійшли. У судове засідання позивач не з`явилась, хоча є належно повідомлена. Про причини неявки суду не повідомила. Попередньо подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, зазначивши, що позов підтримує у повному обсязі та просить позов задовольнити. Представник позивача - адвокат - у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та надала суду пояснення, аналогічні доводам позовної заяви. У судове засідання представник відповідача не з`явився, хоча відповідач є належно повідомленим. Про причини неявки свого представника суду не повідомив. У судове засідання треті особи не з`явились, хоча, кожна зокрема, є належно повідомленими. Про причини неявки суду не повідомлено. Суд, заслухавши пояснення представника позивача - адвоката, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підставні та підлягають до повного задоволення. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Також у відповідності до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що позивач проживає у м. Ковелі Волинської області з 1915 р., що стверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи від 11.06.20 р. № 14.35/2 601. 01.04.19 р. між сторонами у розглядуваній справі було укладено кредитний договір, що слідує з тексту оспорюваного нотаріального напису. Третьою особою у справі - приватним нотаріусом - було вчинено оспорюваний виконавчий напис (реєстровий № 5 381) в порядку безспірного стягнення із позивача на користь відповідача заборгованість за кредитним договором за період з 04.05.20 р. по 19.02.21 р. включно у розмірі загальної суми 20 692 грн, 59 коп. Зазначено, що виконавчий напис виданий на підставі ст. 87 Закону України «Про нотаріат», п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою КМ України від 29.06.99 р. № 1 172; що він набирає законної сили з дня його вчинення і має бути пред`явлений до примусового виконання протягом 3 - х років з дня його вчинення. Наведене вище стверджується копією оспорюваного напису. Як вбачається з копії постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 17.06.21 р., було відкрито ВП № 65852834 з примусового виконання оспорюваного виконавчого напису як звернутого до виконання відповідачем. За змістом ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється КМ України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем і за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. П. 2 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченою угодою, що передбачає сплату грошових сум, подаються, зокрема, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Отже безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, та сам нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Зазначена вище правова позиція викладена у постанові ВС України від 20.05.15 р. № 6 - 158цс15. Разом з тим відповідно до правової позиції ВС України, що була висловлена ним у постанові від 05.07.17 р. у справі 6 - 887цс17: "З урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат", захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум. Це право існує доти, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору не повинен обмежуватись лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. ст. 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити у рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Із оспорюваного виконавчого напису вбачається, що при вчиненні нотаріальної дії нотаріус керувався ст. ст. 87 - 91 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусу, затвердженого постановою КМ України від 29.06.99 р. № 1 172. Виконавчий напис набрав чинності з дня його вчинення, тобто, з 07.05.21 р.. При вирішенні спору суд виходить з таких положень законодавства. Відповідно до п. 19 ст. 34 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, як вчинення виконавчого напису. Виконавчий напис - це розпорядження нотаріального органу про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачу чи повернення майна кредитору, вчинене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії лежить факт безспірності певної заборгованості. Ч. 1 ст. 88 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Аналогічні положення містяться у п. 3.1. Гл. 16 "Вчинення виконавчих написів" Розд. ІІ "Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій" Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України № 296/5 від 22.02.12 р. (далі - Порядок). Отже виконавчий напис вчиняється нотаріусом за наявності двох умов: - якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; - якщо з моменту виникнення права на позасудове вирішення спору не минув строк, передбачений законом. Ч. 1 ст. 87 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється КМ України (ч. 2 ст. 87 Закону України "Про нотаріат"). Згідно з п. п. 1.1., 1.2., 3.2., 3.5. Гл. 16 "Вчинення виконавчих написів" Розд. ІІ "Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій" Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України № 296/5 від 22.02.12 р., для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМ України № 1 172 від 29.06.99 р. (далі за текстом - Перелік). Під час вчинення виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою КМ України № 1 172 від 29.06.99 р.. П. 2 Розд. "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" Переліку в редакції змін, внесених постановою КМ України № 662 від 26.11.14 р., встановлено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Тобто саме вказані зміни до Переліку дозволяли банкам звертатися до нотаріуса для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, оформленими не тільки в нотаріальному порядку, але і у простій письмовій формі. Разом з цим Київський апеляційний адмінсуд постановою від 22.02.17 р., залишеною без змін ухвалою ВАС України від 01.11.17 р. у справі № 826/20 084/14, визнав незаконною та нечинною постанову КМ України № 662 від 26.11.14 р. "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" зокрема, в частині п. 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Згідно з п. 10.2. постанови Пл. ВАС України № 7 від 20.05.13 р. "Про судове рішення в адміністративній справі", визнання акту суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акту. Київський апеляційний адмінсуд, взявши до уваги зазначений п. 10.2. постанови Пл. ВАС України № 7 від 20.05.13 р. "Про судове рішення в адміністративній справі", дійшов висновку про необхідність визнання нечинною постанови КМ України № 662 від 26.11.14 р."Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, з моменту її прийняття. З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова КМ України "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" № 1 172 в редакції від 29.11.01 р.. П. 1 зазначеного вище Переліку в редакції від 29.11.01 р. передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Пункт 2 взагалі відсутній в діючому Переліку. Тобто під час видачі оспорюваного виконавчого напису приватний нотаріус керувався нечинним законодавством, що, в дійсності, не передбачало можливості вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, що не був нотаріально посвідчений, а отже, діяв у порушення норм ч. 2 ст. 87 Закону України «Про нотаріат». Таким чином, беручи до уваги, що приватним нотаріусом при вчиненні оспорюваного виконавчого напису допущено порушення вимог ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та помилково застосовано нечинне законодавство (п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМ України від 29.06.99 р. № 1 172), тому вказаний виконавчий напис має бути визнаним таким, що не підлягає виконанню. Заслуговують на увагу суду і доводи позивача, що полягають у неврахуванні приватним нотаріусом при вчиненні оспорюваного напису таких умов кредитного договору, на які вона вказує як на такі, що свідчать про небезспірність заборгованості. Тому суд вбачає підстави для повного задоволення позовних вимог. Відповідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору у повному розмірі, а саме: по сплаті судового збору за подання позову в розмірі 908 грн та за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 454 грн.

Outcome: approved