Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

Позивач у справі звернувся із вказаним позовом до суду, посилаючись на те, що Наказом №19-К/1 від 23 лютого 2017 року «Про звільнення [PERSON]» з позивачем припинено безстроковий трудовий договір відповідно до п. 9 статті 36 КЗпП України 23 лютого 2017 року. Позивач вважає, що звільнення було проведено без наявних на то правових підстав і є незаконним, посилаючись на те, що правовою підставою для прийняття спірного наказу є Закон України від 28 січня 2016 року №955-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури». Вказаним нормативно-правовим актом внесено зміни до низки законодавчих актів України, зокрема до статті 20 Закону України «Про театри і театральну справу». Відповідно до наведеної норми, трудові відносини з професійними, творчими працівниками, художнім та артистичним персоналом державних та комунальних театрів оформлюються шляхом укладання контрактів. На думку позивача, вказаний нормативно-правовий акт не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Позивач зазначив, що стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що правова норма поширює свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом'якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України). Згідно з рішенням Конституційного суду України №1-рп/99 від 09.02.1999 року у справі № 1-7/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, треба розуміти так, що дія нормативно-правового акту починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Таким чином, в контексті предмета позову, необхідно зазначити, що Законом №955-УІІІ врегульовано оформлення таких трудових правовідносин на підставі контракту з професійними, творчими працівниками, художнім та артистичним персоналом державних та комунальних театрів, які виникають з дня, наступного за днем його опублікування. Позивач вказував, що семантичність диспозиції правової норми статті 20 Закону України «Про театри і театральну справу», структура якої змінена Законом №955-УІІІ, цілком логічна в зв'язку зі статтею 58 Конституції України, яка визначає формування трудових правовідносин на підставі трудового контракту на майбутнє, а не в минулий час. З огляду на наведене, впровадження контрактної форми трудових відносин між відповідачем і позивачем, який вже перебуває в трудових правовідносинах, на час набуття чинності Законом №955-УІІІ, на підставі безстрокового трудового договору законодавчо не передбачена. Вказане свідчить про нормативну невідповідність змісту Закону №955-УІІІ, яким внесені зміни до Законів України, що регулюють суспільні відносини в галузі театральної справи, пункту 2 його Прикінцевих положень, в яких зазначено, що набрання чинності цим законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури згідно з пунктом 9 статті 36 КЗпП України. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили суд позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечувала, надала до суду заперечення, посилаючись на те, що позивач вважає, що цей Закон не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки суперечить ст.58 Конституції України, згідно якої правова норма поширює свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами та іншими нормативно-правовими актами. З такою правовою позицією позивача не можна погодитися, що вже підтверджено деякими рішеннями судів, які набули законної сили, у тому числі, у мотивувальній частині рішень щодо конкретного позову Позивача у іншій справі про визнання наказу неправомірним. Наказом №61-л від 3 вересня 1997 р. [PERSON] був прийнятий на посаду провідного майстра сцени на 1 рік. Наказом №50-л від 20.08.1998р. він був переведений на цю ж посаду безстроково. Наказом №19/К-1 від 23 лютого 2017 р. Позивача звільнено з роботи на підставі п.9 ст.36 КЗпП України. Представник відповідача зазначив, що згідно ст.20 Закону України «Про театри і театральну справу» до професійних творчих працівників театру належать художній та артистичний персонал театру. Трудові відносини з професійними, творчими працівниками, художнім та артистичним персоналом державних та комунальних театрів оформлюються шляхом укладання контрактів. Перелік професійних творчих працівників театрів і перелік посад (спеціальностей) працівників інших специфічних театральних професій затверджуються Кабінетом Міністрів України на підставі пропозицій центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах культури та мистецтв. Постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2006 р. N 208 «Про затвердження переліку посад професійних творчих працівників театрів та посад (спеціальностей) працівників інших специфічних театральних професій» визначено перелік посад професійних творчих працівників театрів. У розділі 1 (Артистичний персонал) зазначені провідні майстри сцени. Із наказу Міністерства культури і мистецтв України №04.02.2000 №32 3, погодженому з Міністерство праці та соціальної політики України затверджено довідник кваліфікаційних характеристик професій працівників. випуск «Діяльність у галузі драматичного мистецтва та інша розважальна діяльність станом на 01.01.2008. Із розділу 8. Артист (театру драми, юного глядача) вбачається, що артисти драми в залежності від кваліфікаційних та спеціально кваліфікаційних вимог займають різні посади, у тому числі провідного майстра сцени. Представник відповідача зазначив, що позивач за своїм статусом відноситься до професійних творчих працівників театрів. З 24.02.2016 р. набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-УІІІ ( надалі Закон). Згідно ст.2 Прикінцевих положень Закону керівництво закладів культури було зобов'язано в обов'язковому порядку припинити протягом року з дня набрання чинності Закону безстрокові трудові договори з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури. Цим же Законом внесені зміни до КЗпП, частину першу ст.36 цього Кодексу доповнено пунктом 9 (припинення трудового договору з підстав, передбачених іншими Законами). Відповідно до ст.З Прикінцевих положень Закону з працівниками, які підпадають під дію Закону, мали бути протягом року з дня набрання чинності Законом (до 24 лютого 2017р.) припинені безстрокові трудові договори та за їх згодою укладені контракти без проведення конкурсу строком на 1-3 роки. Інших альтернатив виконання вимог Закону не передбачалось. Вказував, що професійна спілка працівників культури України (Центральний комітет) також визнала необхідність виконання вимог Закону і розробила методичні рекомендації щодо порядку застосування Закону, у яких рекомендувала попередити працівників про звільнення за ч.6 ст.36 КЗпП, а тих, хто не надасть згоду на укладення контракту, звільнити через два місяці після попередження. Представник відповідача зазначив, що з урахуванням вимог Закону та рекомендацій галузевої профспілкової організації Відповідачем було видано наказ №27- ОД від 25.10.2016 р «Про зміну істотних умов праці у зв'язку з обов'язковістю виконання вимог Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII, яким доведено до відома творчих працівників про набуття чинності Закону, про доповнення частини першої ст.36 КЗпП пунктом 9 (припинення трудового договору з підстав, передбачених іншими Законами), а начальнику кадрової дільниці доручено попередити у письмовому вигляді працівників про звільнення з 01.01.2017р. на підставі п.6 ст.36 КЗпП. Однак, Позивач відмовився отримати та підписати копію цього наказу як в театрі, так у наступному тривалий час не отримував цей лист поштою. Тільки 27.01.2017 р. він отримав цей наказ поштою вже після закінчення строків його виконання. Однак, це не завадило йому оскаржити цей наказ до суду, незважаючи на те, що останній вже не міг впливати на його права, оскільки залишився не виконаним ( наказом № 8-ОД від 23.02.2017 р. наказ №27-ОД від 25.10.2016 р визнаний невиконаним). Через невиконання наказу №27- ОД від 25.10.2016 р у передбачений строк ( до 01.01.2017 р.) Відповідач видав наказ №07-ОД від 14.02.2017 р., яким попередив працівників, які не підпишуть контракт, з 23.02.2017 р. про звільнення на підставі п.9 частини 1 ст.36 КЗпП (припинення трудового договору з підстав, передбачених іншими Законами), що повністю відповідає вимогам Закону. Вказував, що позивач у присутності працівників театру ознайомився з цим наказом, зняв для себе копію, однак, відмовився письмово підтвердити цей факт, про що складено відповідний акт від «16» лютого 2017 р. 23.02.2017 р. Позивачу ще раз було запропоновано укласти строковий контракт на три роки або письмово підтвердити відмову від укладання контракту, від чого він відмовився, про що також складено відповідний акт. Оскільки позивач не дав згоду на укладення контракту, наказом №19-К/1 від «23» лютого 2017 р. його звільнено на підставі п.9 частини 1 ст.36 КЗпП, про що він розписався у самому наказі та отримав його копію. В той же день Позивач отримав трудову книжку із зазначення підстави для звільнення - п.9 частини першої ст.36 КЗпП, що ним не заперечується і може бути підтверджено оглядом у судовому засіданні трудової книжки позивача. На підставі наданих сторонами у справі доказів наданих пояснень судом встановлено наступне. Згідно ст. 60 ЦПУ України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.2. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.3. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.4. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посиланняу позовній заяві, про те що суд повинен застосувати норми Конституції України, як норми прямої дії, оскільки положення Закону України №955-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» суперечать Конституції України, так як погіршують становище працівника, та, що норми вищезазначеного закону не поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ним чинності, суд вважає безпідставним. Оскільки згідно ухвали Конституційного Суду Україани у справі №2-5/201720 від 17.04.2017 року №6-у/2017 відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі за конституцйним поданням Уповноваженого Верховної ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень законів України "Про театри і театральну справу"."Про культуру", "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедкри призначення керівниквв державних та комунальних закладів культури. Конституційний Суд України зазначиив, що відповідно до ст.ст. 20,21 заокну України №2605 трудові відносини з професійним та артистичним персоналом державних та комунальних атрів оформлюються шляхом укладання контрактів; формування кадрового складу художнього та артистичного персоналу державних та комунальних театрів здійснюється на конкурсній основі в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах культури та мистецтв. Відповідно до абзацу першого пункту 3 розділу II "Прикінцеві положення" Закону № 955 "з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом укладається контракт строком від одного до трьох років без проведення конкурсу". Обґрунтовуючи невідповідність положень Закону Конституції України, суб'єкт права на конституційне подання не навів правових аргументів відносно неконституційності положень першого речення частини другої, частини третьої статті 20 Закону № 2605, абзаців першого, другого, третього частини другої статті 21 Закону № 2778, абзацу першого пункту 3 розділу II "Прикінцеві положення" Закону № 955., а висловив припущення (власні оціночні судження) про недоцільність запровадження законодавцем контрактної форми роботи для професійних творчих працівників державних і комунальних закладів культури, про недосконалість передбачених Законом № 955 змін щодо порядку реалізації права на працю вказаними особами, які не можуть вважатися правовими аргументами на підтвердження неконституційності правових актів чи їх окремих положень. Інші подання з приводу невідповідності положень Закону положенням Конституції України в Конституційний Суд України не надходили і не розглядалися. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини 3 статті 21 КЗпП України №12-рп/98 від 09.07.1998р. А тому оз'яснено, що контрактна форма трудового договору може впроваджуватись лише законом, які не можуть вважатися правовими аргументами на підтвердження неконституційності правових актів чи їх окремих положень. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. А тому суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустими доказами, на які посилався ,як на обгрунтування заявлених позовних вимог, а тому позов не доведений та задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок держави. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed