Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

У вересні 2020 року позивачка подала до суду вказану позовну заяву, посилаючись на те, що вона є власником 1/3 частки житлового будинку по [ADDRESS] . Інша 1/3 частка цього будинку від 1/2 його частки, виділена у окреме домоволодіння, та у якій проживає позивачка, належала покійній мамі позивачки. [PERSON] , який є сином позивачки, зареєстрований у даному будинку, проте з 2013 року у ньому не проживає, переїхав на постійне місце проживання до своєї дружини, за адресою: [ADDRESS] . З того часу із невідомих причин він до будинку позивачки більше не з`являвся та перестав спілкуватись з матір`ю. Спільного господарства відповідач з моменту свого переїзду не веде, його особистих речей в будинку, господарських будівлях і спорудах та на території домоволодіння немає, за комунальні послуги він не платить. Отже, позивачка [PERSON] вважає, що відповідач втратив право на користування житловим приміщенням. Позивачка просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] внаслідок відсутності в ньому понад шість місяців без поважних причин. У судове засідання позивачка не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду спарви був повідомлений належним чином, шляхом отримання SMS- повідомлення, копію позовної заяви з додатками отримав 20 листопада 2020 року, відзиву на позов у встановлений судом строк не подавав, заперечення проти позову чи заяви про відкладення розгляду справи до суду не надходили. Треті особи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду спарви були повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено таке. [PERSON] є власницею 1/3 частки житлового будинку по [ADDRESS] , що підтверджується копіями свідоцтв про право власності від 29 грудня 2004 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01 лютого 2005 року та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 7, 8, 37-38). Відповідно до довідки відділу містобудування та архітектури ЖКГ та роботи з ОСББ виконавчого комітету Ржищівської міської ради № 180129/05-20 від 20 червня 2018 року встановлено, що адреса місця проживання: [ADDRESS] , змінилася на підставі рішення Ржищівської міської ради від 23 вересня 2016 року № 464-23-07, на нову адресу: [ADDRESS] (а.с. 10). [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Проте з 2013 року він за вказаною адресою не проживає, участі в утриманні будинку та оплаті комунальних послуг не приймає (а.с. 11, 12, 13-14). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право свободи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 163 ЖК Української РСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частинами третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки /реєстрації/ самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] необхідно задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Факт сплати позивачкою судового збору в сумі 840 грн 80 коп підтверджується квитанцією №69 від 14 вересня 2020 року. Отже, з відповідача ненобхідно стягнути на користь позивачки кошти на відшкодування судового збору у розмірі 840 грн 80 коп.

Outcome: approved