Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

08.07.2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та згідно редакції від 15.08.2013 року (т. 1 а.с. 90 ) просив ухвалити рішення, яким усунути [PERSON] та [PERSON] від права на спадщину за законом після смерті їх матері, [PERSON], яка померла [INFO], а також стягнути з відповідачів суму судових витрат, понесені витрати на поховання спадкодавця у розмірі 4 301 гривень та суму у розмірі 10 000 гривень витрати на утримання [PERSON] та сплату комунальних платежів з періоду 15.06.2012 року до [INFO]. Свої вимоги мотивував тим, що [INFO] померла [PERSON], після її смерті відкрилась спадщина у вигляді будинку за адресою [ADDRESS] Позивач зазначає, що він є спадкоємцем вказаного майна за заповітом та у встановлений строк звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Крім нього до нотаріальної контори звернулись діти померлої [PERSON] та [PERSON] Однак, позивач посилається на те, що за життя [PERSON] відносини між нею і Відповідачами погіршилися, у зв'язку з чим покійна припинила спілкування із відповідачами, які ухилялись від надання спадкодавцю будь-якої матеріальної допомоги та моральної підтримки. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18 липня 2013 року провадження по справі відкрито та призначено до судового засідання. 07.10.2013 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання заповіту недійсним, в якій позивач просить суд визнати недійсним заповіт [PERSON], складений на користь [PERSON], посвідчений 14 березня 2012 року Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 2010 року його мати у віці 82 роки стала проживати з [PERSON], якому було 51 рік. Останній був неодноразово судимий, ніде не працював. Внаслідок цього спілкування мати стала поводитись неадекватно, зловживаючи спиртними напоями, у зв'язку з чим не розуміла значення своїх дій під час складання вказаного заповіту на ім'я [PERSON], що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні первісний позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, в задоволенні зустрічного просили відмовити, посилаючись на його безпідставність. Відповідач за первісним позовом [PERSON], його представник [PERSON], відповідач [PERSON] у задоволенні первісного позову просили відмовити, зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити. Інші сторони по справі у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні як первісного, так і зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER], виданим 17 березня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (т. 1 а.с. 12). Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними прибудовами, що знаходяться в [ADDRESS], який складається в цілому з житлової кам'яної будови загальною площею 35,9 кв.м., і надвірних прибудов: «Д» сарай, «Г» сарай з погребом, № 2-3 забори, І мощення, розташованих на земельній ділянці площею 606 кв.м. (т. 1 а.с. 9). Спадкоємцями першої черги щодо майна померлої [PERSON] є: донька [PERSON] (т. 1 а.с. 237) та син [PERSON] (т. 1 а.с. 238), які в установлений законом строк звернулись до Третьої одеської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини (т. 1, а.с. 225, 227), на підставі яких державним нотаріусом було заведено спадкову справу № 391/2013. Проте за життя, а саме 14 березня 2012 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати заповіла [PERSON], [INFO]. Вказаний правочин було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за № 95 (т. 1 а.с. 234 ). Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] просить усунути [PERSON] та [PERSON] від права на спадкування, посилаючись на те, що останні свідомо ухилялися від надання спадкодавцеві [PERSON], яка знаходилась у безпорадному стані, будь-якої матеріальної допомоги та моральної підтримки. Частиною 5 статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Частина 2 вказаної статті встановлює, що не мають право на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у цих самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2009 року «Про судову практику у справах про спадкування», вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другої ст. 1259 ЦК України. Окремо закон виділяє усунення від спадкування особи, яка ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (ч. 5 ст. 1224 ЦК України). Цей потенційний спадкоємець також усувається від права на спадкування за законом, але на відміну від осіб, зазначених у ч. 3 та 4, щодо яких закон говорить про безумовну втрату права на спадкування у разі встановлення певних фактів, він визнається негідним спадкоємцем на розсуд суду. Іншими словами, навіть у випадку встановлення у судовому засіданні зазначених у ч. 5 обставин, усунення особи від спадкування є виключною прерогативою суду. Імовірно, таке вирішення питання викликано складністю однозначного тлумачення термінів "ухилення від надання допомоги спадкодавцеві", "тяжка хвороба" та "безпорадний стан спадкодавця". При цьому постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 поняття "безпорадний стан" тлумачиться як стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування (абзац другий пункту 6 постанови). Правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Безпорадний стан слід розуміти як безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Однак. Суд вважає, що позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спадкодавець [PERSON] перебувала у безпорадному стані, зверталась до дітей за допомогою, однак, останні від її надання ухилялись. Так з матеріалів справи, а саме листа головного лікаря КУ «Міська лікарня № 8» вбачається, що [PERSON] знаходилась на обліку в даній установі з діагнозом: ІБС атеросклероз аорти і корональних судин, дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба, хронічний бронхіт та хронічний панкреатит, постхолецистектомічний синдром (холецистектомія) варекозна хвороба нижніх кінцівок, стан після операції видалення грижі, защемлена пупкова грижа 2009 року, катаракта обох речей (т. 1 а.с. 42), проте доказів (медичних документів), які б засвідчували, що у зв'язку з цими захворюваннями вона була неспроможною самостійно забезпечувати свої потреби позивачем за первісним позовом не надано. Не наведено [PERSON] і доказів, які б засвідчували, що за життя [PERSON] страждала на будь-яку іншу тяжку хворобу. Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров'я від 05 вересня 2011 року №561, врегульовано механізм встановлення груп інвалідності. Згідно з п. 2.2. Інструкції про встановлення груп інвалідності до критеріїв життєдіяльності людини відносяться, зокрема здатність до самообслуговування, пересування, орієнтації. Здатність до пересування - можливість ефективно пересуватися у своєму оточенні (ходити, бігати, долати перепони, користуватися особистим та громадським транспортом). Здатність до самообслуговування - можливість ефективно виконувати соціально-побутові функції і задовольняти потреби без допомоги інших осіб. Здатність до орієнтації - можливість самостійно орієнтуватися у просторі та часі, мати уяву про навколишні предмети. Ступінь обмеження життєдіяльності - величина відхилення від норми діяльності людини. Ступінь обмеження життєдіяльності характеризується одним або поєднанням декількох зазначених найважливіших його критеріїв. Виділяють три ступені обмеження життєдіяльності: помірно виражене, виражене, значне. Помірно виражене обмеження життєдіяльності зумовлено порушеннями функції органів і систем організму, що призводять до помірного обмеження можливості навчання, спілкування, орієнтації, контролю за своєю поведінкою, пересування, самообслуговування, участі у трудовій діяльності. Наведене свідчить, про відсутність підстав вважати, що [PERSON] була неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби через тяжку хворобу (перебування її у безпорадному стані) та спростовує показання свідків [PERSON] та [PERSON], з приводу того, що [PERSON] перебувала у безпорадному стані. У судовому засіданні судом було встановлено, що приблизно у 2009 - 2010 році [PERSON], [INFO], якій спірний будинок належав на підставі свідоцтва про право на спадщину, познайомилась та почала проживати як чоловік та жінка з [PERSON], неодноразово судимим, молодшим її на 30 років. Зазначене спричинило конфлікт у сім'ї, так як дітям [PERSON] такі стосунки стали не до вподоби, та призвело до неодноразових звернень сторін до органів міліції. Також суд бере до уваги показання свідка [PERSON], яка показала суду, що [PERSON] добровільно пішла з свого будинку та знімала з [PERSON] квартиру, так як хотіла уникнути сварок з сином, який не дозволяв її коханцю жити в будинку. Останній раз свідок бачила Дерик влітку 2012 року, та повідомила, що та отримувала пенсію та допомоги не потребувала. Свідок [PERSON], допитана у судовому засіданні, пояснила, що після того, як [PERSON] стала проживати з [PERSON], вона стала випивати, однак, поводила себе нормально і проживала вдома, уходячи та приходячи коли забажається. [PERSON] підтвердила суду, що [PERSON] до останнього про смерть не думала, була весела, не жалілась та ні про що не просила. Свідок [PERSON] зазначала у судовому засіданні, що усе літо та осінь 2012 року вона бачила [PERSON] на підпитку, остання не жалілась, пенсії їй вистачало, була невеселі. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Зазначене не спростовують і свідки з боку позивача. Так [PERSON] пояснив суду, що наприкінці квітня-початку травня 2012 року [PERSON] переїхала жити до нього в квартиру, сказавши, що діти виганяють її з дому та не дають їй укласти шлюб з [PERSON]. Їжу готувала сама та у січні 2013 року їздила шукати [PERSON] до його родичів та самостійно зверталась до райвідділку. Ноги у [PERSON] відмовили за 3 дні до смерті, а до цього часу вона бігала, була абсолютно нормальним чоловіком, спиртне не пила та лаяла співмешканця за пияцтво. Продукти купувала сама, іноді посилала Толіка. [PERSON], який був представником [PERSON] в судах, пояснив, що часто бачився з [PERSON] після того, як вона пішла проживати на квартиру до [PERSON] [PERSON] почувалася добре, про допомогу не просила, отримувала пенсію, частину якої віддавала [PERSON], щоб той робив закупки. Також суд бере до уваги твердження [PERSON] щодо неможливості знайти матір після того, як вона пішла з дому, що підтверджується його зверненням до міліції (т.1, а.с.81). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У судовому засіданні позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів про те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] ухилялись від надання спадкодавцеві допомоги та що перешкоджали її волевиявленню. Доводи позивача про те, що відповідачі грубо поводились з матір'ю та не надавали їй грошової допомоги суд не може прийняти до уваги, так як вони стосуються моралі та відносяться до категорії оціночних. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, так як вони нічим об'єктивно не підтверджені, у зв`язку з чим підстав для усунення від спадкування [PERSON] та [PERSON] немає. Також не підлягають задоволенню вимоги про відшкодування витрат на утримання [PERSON] та сплати комунальних платежів, так як в порушення норм ст. 10, 58 - 60 ЦПК України позивач не надав належним та допустимих доказів того, що ним витрачались дані кошти, так як договір-замовлення на організацію та проведення поховання свідчить лише про те, що замовник зобов'язується сплатити вартість послуг у розмірі 4301грн., а не підтверджує оплату вказаних коштів (т.1, а.с.14) Також суд зауважує, що період, який [PERSON] перебувала на утриманні позивача, та сам факт такого перебування на утриманні встановити не виявилось можливим, у зв'язку з чим у задоволенні вимог у цій частині суд вважає доцільним відмовити. Таким чином суд доходить до висновку про те, що вимоги в даній частині є недоведеними, а від так задоволенню не підлягають в повному обсязі. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] на підставі ст.225 ЦК України просить визнати заповіт від 14 березня 2012 року недійсним, оскільки вважає, що під час його складання його матір [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Зі змісту заповіту від 14 березня 2012 року вбачається, що [PERSON] власноручно написала російською мовою: «Это завещание записано с моих слов нотариусом прочитано мной в слух и подписано мной лично», під чим і поставила свій підпис. Таким чином [PERSON] на підставі ст. 1234 ЦК України використала своє право на заповіт і згідно ст. 1235 ЦК України призначила спадкоємцем свого майна [PERSON]. Разом з тим, слід зазначити, що 20 жовтня 2001 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Чередниченко Г.А. було посвідчено заповіт, яким [PERSON] на випадок своєї смерті усе своє майно в рівних частках заповіла сину [PERSON] та онуці [PERSON] (т. 1 а.с. 233). Проте відповідно до ч. 2 та 3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України). Отже, оскільки заповіт є, перш за все, юридичною угодою, тому всі правила чинного законодавства, які стосуються питання недійсності угод, в однаковому ступеню відносяться й до заповіту. Заповіт як угода, яка проявляє волю заповідача щодо розпорядження належним йому майном після його смерті, вимагає посвідчення дійсності волевиявлення й тотожності волі заповідача і змісту заповіту, тому закон пред'являє до заповіту підвищені вимоги в дотриманні умов укладання заповіту. Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України). За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. За правилом ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних , родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Як передбачено ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Суд, для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину відповідно до ст. 145 ЦПК України, зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. На підтвердження того, що [PERSON] в момент складання заповіту була в здоровому глузді, позивач [PERSON] надав суду Акт № 10 комісійної стаціонарної судово-психіатричної експертизи від 02.02.2012 року, відповідно до якого вбачається, що [PERSON] не страждає яким-небудь хронічним психічним захворюванням, хворобливим розладом психічної діяльності, недоумством, у зв'язку з чим, за своїм психічним станом, може повною мірою брати значення своїх дій та керувати ними (т. 1 а.с. 46-52). Однак, під час розгляду справи представник відповідача за первісним позовом, ставлячи під сумнів даний акт комісійної стаціонарної судово-психіатричної експертизи та посилаючись на Акт №1009 комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 20 жовтня 2010 року (т. 2 а.с. 13-15), звернувся до суду з клопотанням про призначення комісійної судово-медичної експертизи. З метою визначення психічного стану заповідача на момент складання спірного заповіту ухвалою суду від 06 лютого 2014 року була призначена комісійна судово-медична експертиза. Згідно з висновком № 62 судово-медичної експертизи від 14.04.2014 року експерти Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи прийшли до висновку, що [PERSON], яка померла [INFO] абсолютно не усвідомлювала значення своїх дій та абсолютно не могла керувати ними на момент складання заповіту на користь [PERSON] (т. 2 а.с. 66-116). Однак, не погоджуючись з даним висновком, 28.05.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з клопотанням про призначення по справі повторної судово-психіатричної експертизи із залученням тільки судових експертів-психіатрів, спеціалістів відділення стаціонарної судово-психіатричної експертизи при КУ "ООМЦПЗ". У зв'язку з чим ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.07.2014 року було призначено повторну комісійну судово-психіатричну експертизу. Проте, 01.08.2014 року до канцелярії суду надійшло клопотання Головного лікаря КУ "Одеського обласного медичного центру психічного здоров'я" [PERSON], в якій останній, повідомив, що з урахуванням того, що первинна експертиза була комплексною судовою посмертною медично - психіатричною експертизою і той факт, що за життя [PERSON] проводилася амбулаторна судово - психіатрична експертиза в КУ "ООМЦПЗ", практично всі члени експертної комісії (стаціонарної та амбулаторної експертиз) вже брали участь в дослідження психічного стану [PERSON] і були опитані в суді, тому експертів КУ "ООМЦПЗ" для формування повноцінної комісії немає, через що просить справу направити до іншої експертної установи (т. 2 а.с. 211). Ухвалою суду від 19 вересня 2014 року клопотання Головного лікаря КУ "Одеського обласного медичного центру психічного здоров'я" [PERSON] про призначення повторної судової психіатричної експертизи другій установі - відхилено. Цивільну справу направлено КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» (м. Одеса, вул. Воробйова,9) для проведення повторної судової психіатричної експертизи, призначеної ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.07.2014 року. 15.01.2015 року до канцелярії суду надійшла цивільна справа разом з висновком судово - психіатричної експертизи № 155, в якому експерти дійшли висновку, що [PERSON] при житті, і зокрема станом на 14.03.201 року яким-небудь хронічним психічним захворюванням, іншим розладом психічної діяльності, недоумством, розладом зрілої особистості (тобто психопатією) не страждала, що не виявляла вона і ознак "Психічних і поведінкових розладів в слідстві вживання алкоголю", позначених під рубрикою 10 в Міжнародній класифікації розкладу хвороб 10-го перегляду (тобто" Хронічного алкоголізму "по МКБ 9 го перегляду), у зв'язку з чим, за своїм психічним станом абсолютно могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту на користь [PERSON], завіреного 14.03.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Відповіді на питання «Якими хворобами страждала [PERSON], 1928 року народження за життя, чи являються ці хвороби гострими та хронічними? Розмір і структура внутрішніх органів (печінки і селезінки) [PERSON] знаходяться у відповідності з допустимими нормами? За результатами виявленими в акті розтину, можна однозначно стверджувати, що [PERSON] не зловживала спиртними напоями тривалий час?» - повною мірою наведені в "Висновку експерта № 62" виконаного в період з 13.02.2014 року по 14.04.2014 року на базі Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи та об'єктивних підстав для їх перегляду немає (т. 3 а.с. 2-23). При ухваленні рішення суд керується даним висновком та актом №10 від 02.02.2012 року комісійної стаціонарної судової психіатричної експертизи, проведеної за життя [PERSON], так як вказані дослідження складені повно, об'єктивно та відповідно до вимог чинного законодавства. Згідно до ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем [PERSON], у порушення вимог ст. 60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів того, що волевиявлення [PERSON], як заповідача щодо розпорядження своїм майном станом на випадок смерті не було вільним та не відповідало її волі, а також те, що при його укладанні вона не усвідомлював значення своїх дій та не могла керувати ними. Зважаючи на те, що [PERSON] за життя висловила свої наміри та розпорядилась належним їй майном не на користь сина, доньки, онуки, суд приходить до висновку про те, що підстави для задоволення позову [PERSON] - відсутні. Проте суд звертає увагу, що згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є особами пенсійного віку, та більш того, [PERSON] є інвалідом другої групи безстроково, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] та довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії № 568084 (т. 1 а.с. 236 оборот), а від так на думку суду вони мають право на обов'язкову частку у спадщині. Крім того у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З урахуванням того, що в задоволенні позовів відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають. Вирішуючи справу по суті суд керується вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України згідно яких задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed