Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

У лютому 2018 року позивач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі по тексту - позивач, ПАТ «Дельта Банк») звернулося до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), третя особа: Фастівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби (далі по тексту - третя особа) про звільнення майна з-під арешту. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між відповідачем [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» 05.06.2008 року укладено кредитний договір за № 11356012000. З метою забезпечення виконання цього кредитного зобов'язання, 09.04.2008 року було укладено договір іпотеки № 87403, відповідно до умов якого передано в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру [ADDRESS]. ПАТ «УкрСиббанк» 08.12.2011 року відступило позивачеві, відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитом, свої права вимоги за зобов'язанням відповідача за вказаним кредитним договором та договором іпотеки від 05.06.2008 року. 20.12.2017 року АТ «Дельта Банк» на підставі інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, стало відомо, що 15.03.2011 року, згідно постанови Відділу ДВС Фастівського МРУЮ про арешт майна боржника та заборони його відчуження від 14.03.2011 року, накладено арешт на нерухоме майно, що належить [PERSON], а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача зазначає, що наявність арешту на майно, що передане в іпотеку порушує право АТ «Дельта Банк» як іпотекодержателя на переважне перед іншими кредиторами право задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, встановлене ст. ст. 1, 36 ЗУ «Про іпотеку», у зв'язку з цим, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом, в якому просити суд зняти арешт з вищевказаної квартири. Ухвалою суду від 02 липня 2018 року відкрито загальне позовне провадження та призначено до підготовчого судового засідання. 19 липня 2018 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач заперечує проти позову, оскільки не вважає ПАТ «Дельта Банк» належним позивачем та не визнає суму нарахованої заборгованості за кредитним договором. Відповідач заперечуючи проти позову посилається на те, що ніяких договорів з позивачем не укладав, майно в іпотеку ПАТ «Дельта Банк» не передавав. Разом з тим, зазначає, що про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням АКІБ «УкрСиббанк» його письмово не повідомляв, а тому враховуючи відсутність письмового повідомлення про відступлення права вимоги, вважає, що ПАТ «Дельта Банк» не є належним позивачем у даній справі. Окрім того, відповідач вважає, що станом на 08.12.2014 року сплила позовна давність щодо вимог іпотекодержателя щодо зняття арешту з майна і відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив строк позовної давності. Більш того, відповідач також не погоджується з нарахованою позивачем заборгованістю в сумі 2854592,21 грн., оскільки вона розрахована невірно та не підтверджена жодними письмовими доказами, а наданий розрахунок суперечить витягу з Додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року та первинним документам. Разом з тим, відповідач зазначив, що позивач не є власником чи володільцем його квартири, а вважає себе заставодержателем, то захист його права має зовсім іншу правову природу. Тому, враховуючи вищенаведене просить суд відмовити в задоволенні позовної заяви у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог. Разом з тим, 19 липня 2018 року відповідачем будо подано заяву про застосування позовної давності, яку мотивовано тим, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ПАТ «Дельта Банк» повинен був дізнатися про існуючий арешт і саме з часу укладення договору купівлі-продажу 08.12.2011 року почався перебіг строку позовної давності. Тому, просив суд застосувати позовну давність у три роки до вимог ПАТ «Дельта банк» та відмовити в задоволенні позовної заяви. 16 серпня 2018 року представником третьої особи було подано Відзив на позовну заяву, в якому представник Фастівського МРВДВС головний державний виконавець Турська Л.В. просила суд в задоволенні позовної заяви відмовити. Зазначає, що Фастівський міськрайонний відділ ДВС ГТУЮ заперечує проти позовної заяви вважає, що підстав для зняття арешту з майна не має. Посилається на те, що до відділу на примусове виконання стягувачем ПАТ «Дельта Банк» востаннє 30.01.2017 року було пред'явлено виконавчий напис № 3263 від 28.12.2012 року, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу щодо звернення стягнення на майно боржника, а саме квартиру [ADDRESS], в зв'язку з задоволенням вимог ПАТ «Дельта Банк» щодо повернення боргу 489275,03 грн., згідно кредитного договору № 11356023000 від 05.06.2008 року та стягнуто суму в розмірі плати за вчинення виконавчого напису у розмірі 4892,75 грн., а всього 494167,78 грн. Виконавче провадження було відкрито 02.02.2017 року, а 22.03.2017 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». Головний державний виконавець зазначає, що у даному виконавчому провадженні виконавчий збір та витрати виконавчого провадження боржником не сплачено, у зв'язку з чим правових підстав для зняття арешту з майна боржника немає. Між тим, не погоджуючись із поданою позивачем заявою про застосування позовної давності, представником позивача 30 серпня 2018 року було подано до суду Заперечення, зі змісту яких вбачається, що позивач вважає, що заява про застосування позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки позивач не є стороною виконавчого провадження в межах якого було накладено даний арешт. Про порушене право Банку дізнався лише 20.12.2017 року. Протокольною ухвалою суду 30 серпня 2018 року у справі було закінчено підготовче судове засідання та призначено до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з'явився, повідомлявся судом вчасно та належним чином. Направив до суду клопотання про перенесення розгляду справи, оскільки він перебуває у запланованій щорічній відпустці, проте, суд не бере до уваги заявлене клопотання оскільки, сторона позивача є юридичною особою, яка в штаті налічує не лише одного працівника, а тому будучи зацікавленою в розгляді вказаної справи мала можливість забезпечити участь іншого представника для представлення її інтересів в суді у даній справі. Між тим, на попередніх судових засіданнях представник позивача підтримав позов, з підстав викладених в ньому. Суду пояснював, що ПАТ «Дельта Банк» є власником квартири [ADDRESS], однак в порушення свого права на вільне розпорядження даною квартирою не може реалізувати своє право через наявність арешту, який був накладений на неї та зазначив, що про арешт Банк дізнався лише 20.12.2017 року. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися, повідомлялися судом вчасно та належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Проте, на попередніх судових засіданнях сторона відповідача позов не визнала, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Між тим, враховуючи положення ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив продовжувати розгляд справи за відсутності сторони позивача та відповідача. Представник третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд відмовити в його задоволенні, оскільки відповідачем по справі не сплачено виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, що унеможливлює зняття арешт з його майна. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку» (з врахуванням Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 278 від 30.12.2015), згідно з яким розпочато процедуру ліквідації Банку з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно, рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №619 від 20.02.2017 продовжено строк процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» на два роки по 04.10.2019 та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Так, судом встановлено, 05.06.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник AT "УкрСиббанк") та [PERSON], було укладено кредитний договір № 11356012000, згідно з умовами якого банк надав позичальникові кредитні кошти у розмірі 49825,00 дол. США з розрахунку 14,50% річних на строк з 05.06.2008 по 05.06.2018 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором про надання споживчого кредиту, іпотекодавець [PERSON] за договором іпотеки № 87403 від 05.06.2008 року передав у іпотеку нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру [ADDRESS], та належить іпотекодацеві на підставі Свідоцтва про спадщину за законом виданого 14.10.2006 року Фастівською міською державною нотаріальною конторою, за зареєстрованим № 2-861, зареєстрованого 14.05.2008 року Комунальним підприємством Київської обласної ради «Фастівське міжміське бюро технічної інвентаризації» номер 8199, в книзі номер 96 та Свідоцтва про право власності на житло, виданого 15 березня 1999 року Фастівською міською радою, на підставі розпорядження № 2547 від 15.03.1999 року, зареєстрованого 15.03.1999 року Фастівським бюро технічної інвентаризації» номер запису 8199, в книзі № 96 і немає жодних договірних змін строків позовної давності щодо правочинів, на підставі яких Іпотекодавці отримали право власності на Предмет Іпотеки. Вказана обставина підтверджується наявною в матеріалах справи Випискою з Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 3799. Окрім того, 09 лютого 2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник AT "УкрСиббанк") та [PERSON] булу укладено Додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 11356012000 від 05.06.2008 року, відповідно до якої сторони домовилися, що для ідентифікації Договору можуть застосовуватися як номер Договору зазначений при його укладенні, а саме № 11356012000, так і реєстраційний номер Договору в системі обліку Банку, а саме № 11356012000. Разом з тим, сторони домовилися про перенесення строків виконання зобов'язання Позичальника зі сплати процентів за Договором та зміну кінцевого терміну повернення кредиту за Договором, а саме не пізніше 05.06.2028 року. 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, AT «УкрСиббанк» передає (відступає) AT «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого AT «Дельта Банк» замінює AT «УкрСиббанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від AT УкрСиббанк» до AT «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до AT «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість AT «УкрСиббанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Відповідно до розділу 5 Кредитного договору, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України « Про іпотеку»; Отримання Іпотекожержателем права продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені Іпотекодержателя на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку встановленому ЗУ «Про іпотеку». Позасудове врегулювання може бути застосовано Сторонами в будь-який момент звернення стягнення на Предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішення суду про звернення стягнення на Предмет іпотеки. За умовами п. 2 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах. Між тим, як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 108402314 від 20.12.2017, 14.03.2011 ВДВС Фастівського МРУЮ винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА 386901, якою накладено арешт на нерухоме майно, що належить [PERSON], в тому числі і на квартиру (реєстраційний номер обтяження 10937558). Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі: встановленої законом заборони користування та/або розпорядження нерухомим майном; рішень судів, що набрали законної сили; ухвали слідчого судді, суду, постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно; накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом; рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об'єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; інших актів відповідних державних органів та посадових осіб згідно із законом; договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Так статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього, порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги реалізувати свої право на користування та розпорядження своїм майном та власний розсуд. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 03.06.2016 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Як встановлено в судовому засіданні та не оспорювалося сторонами 22.03.2017 року державним виконавцем Фастівського МРВДВС було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки боржником не сплачено виконавчий збір та витрати виконавчого провадження. У разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (ч. 1, 2 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження»). Окрім того, як встановлено в судовому засіданні на не оспорювалося стороною відповідача, станом на день звернення до суду з даним позовом, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та договором іпотеки. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Вимоги ст. 516 ЦК України передають, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Таким чином, до ПАТ «Дельта Банк» перейшли всі права ПАТ «УкрсибБанк» щодо права вимоги до відповідача за кредитний договір № 11356012000 від 05.06.2018 року та договором іпотеки № 87403 від 05.06.2008 року, а існування арешту, накладеного на вищевказане майно унеможливлює реалізацію позивачем свого права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Окрім того, Листом ВСУ від 01.02.2015 - Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна визначено, щочинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки. Разом із тим ст. 60 Закону № 606-ХІV обумовлено випадки, підстави й порядок зняття арешту з майна, у тому числі відповідно до ч. 5 цієї норми у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження (конкретні випадки визначені в частинах 1-4 указаної статті) арешт із майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. У силу положень ст. 54 Закону № 606-ХІV звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. Згідно із ч. 4 цієї норми заставодержатель має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна у разі звернення стягнення на це майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями. При цьому встановлено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: 1) виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю (ч. 3 ст. 54 цього самого закону). Указані норми безпосередньо стосуються арешту як складової виконання рішення суду про задоволення вимог стягувачів, які не є іпотекодержателями. Враховуючи вище наведене, а також виходячи із суті іпотеки, визначення якої міститься в Законі № 898-ІV (ст. 1), відповідно до якого іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, установленому цим Законом, позов про зняття арешту, накладеного державним виконавцем, підлягає задоволенню, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 54 Закону № 606-ХІV. А тому, з огляду на встановлені в ході розгляду обставини, вимоги ПАТ «Дельта банк» про звільнення майна з-під арешту є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У зв'язку із задоволенням позову, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1762 грн. 00 коп., що документально підтверджено.

Outcome: approved