Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача із вищевказаним позовом. Свої вимоги позивач за первісним позовом мотивує тим, що 22.12.2013 р. між ним та [PERSON] - відповідачем № 1 було укладено договір безпроцентної позики грошей № 12/13. У відповідності до п. 1 договору позики № 1 позивач за первісним позовом передав у власність, а відповідач № 1 прийняв 193600 грн., що за домовленістю сторін є еквівалентом 22000 дол. США. У відповідності до п. 1 та 5 договору позики № 1 встановлено обов'язок відповідача № 1 повернути суму позики № 1 в строк до 01.05.2014 р. включно. Проте в строк, визначений договором безпроцентної позики грошей № 12/13 від 22.12.2013 р., відповідач № 1 - [PERSON] суму позики № 1 не повернув. За прострочення виконання зобов'язання щодо повернення суми позики № 1 відповідно до п. 10 договору безпроцентної позики грошей № 12/13 від 22.12.2013 р. нараховується пеня в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Крім того, відповідно до п. 12 договору позики № 1 у зв'язку з невиконанням зобов'язання щодо укладання іпотечного договору, передбаченого п. 11, відповідач № 1 зобов'язався сплатити позивачу за первісним позовом штраф у розмірі, що дорівнює сумі позики № 1. Також, як вказано у позові, 09.10.2014 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем № 1 - [PERSON] було укладено договір позики № 09-10/14. У відповідності до п. 1 договору позики № 2 позивач за первісним позовом передав у власність, а відповідач № 1 прийняв 5000 дол. США. при цьому, п. 1, 5 договору позики № 2 встановлено обов'язок відповідача № 1 повернути суму позики № 2 в строк до 31.12.2014 р. включно. Проте в строк, визначений договором позики № 09-10/14 від 09.10.2014 р., відповідач № 1 - [PERSON] суму позики № 2 так і не повернув. При цьому сторонами було домовлено, що у випадку неповернення позики № 2 в строк відповідно до п. 6 договору позики № 09-10/14 від 09.10.2014 р. відповідач № 1 зобов'язаний сплатити позивачеві за первісним позовом штраф, що дорівнює гривневому еквіваленту суми позики № 2. Крім того, у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання відповідач № 1 зобов'язався сплатити позивачеві за первісним позовом 3% річних від простроченої суми. Таким чином позивач за первісним позовом вважає, що відповідач № 1 має перед ним прострочену заборгованість щодо повернення (сплати) сум позики за вище зазначеними договорами позики, зобов'язаний сплатити неустойку (пеню, штраф), передбачену договорами позики, та три відсотки річних від простроченої суми позики. Тому позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача № 1 - [PERSON] суми позики та санкції: за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22.12.2013 р. в сумі 2882758,75 грн., у тому числі: основний борг - 475158,20 грн., пеня - 2399548,91 грн., 3% річних - 8051,64 грн. та штраф за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року в сумі 193600, 00 грн. Також за договором позики № 09-10/14 від 09.10.2014 р. просить стягнути із відповідача заборгованість в сумі 218306,46 грн., у тому числі: основний борг 107990,50 грн., штраф - 107990,50 грн. та 3% річних - 2325,46 грн. Під час слухання справи, від представника відповідача № 1 надійшла зустрічна позовна заява щодо визнання недійсним договору № 12/13 від 22.12.2013 р. та удаваним договору позики № 09-10/14 від 09.10.2014 р. Позивач за зустрічним позовом - відповідач № 1 [PERSON] (в особі свого представника) недійсність договору обґрунтовує тим, що ним особисто на момент підписання договору № 12/13 безпроцентної позики від 22.12.2013 р. не були отримані кошти від відповідача за зустрічним позовом - позивача за основним позовом [PERSON], так як кошти отримував [PERSON] (у подальшому свідок по справі), яким на вказані кошти було придбано у лізинг автоцистерну, що в подальшому використовувалась для ведення спільного бізнесу (зі слів відповідача та свідка). У подальшому [PERSON] частково повертались кошти на картковий рахунок відповідача за зустрічним позовом [PERSON] Також, як вказано у даному позові, умови договору № 12/13 безпроцентної позики від 22.12.2013 р., які викладена у п. 5, прямо суперечить нормам ст. 1046 і 1049 ЦК України, і відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсною (на думку представника відповідача). При цьому, договір позики № 09-10/14 від 09.10.2014 р. (відповідач, який підписав та його представник, яка підтримала даний позов) вважають удаваним правочином, оскільки вказана в договорі сума ним не отримувалась, так як вказаним правочином було приховано заборгованість зі сплати відсотків, не внесену в договір № 12/13 від 22.12.2013 р. Під час розгляду справи позивачем за первісним позовом та його представниками було подано заяву про зміну предмету позову, збільшено розмір позовних вимог із залученням співвідповідача - [PERSON] та третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чумак Ю.П. При цьому змінивши предмет позову, позивач [PERSON] додатково заявив вимогу про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 14.12.2015 р., укладеного між відповідачем № 2 - [PERSON] та відповідачем № 1 [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чумак Ю.П. - 3 особою по справі та скасування рішення № 27065090 від 14.12.2015 р. про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, яке прийняте приватним нотаріусом КМНО Чумак Ю.П. Обґрунтовуючи ці позовні вимоги [PERSON] - позивач за первісним позовом посилався на те, що під час розгляду справи ухвалою суду від 05.11.2015 р. було задоволене заяву позивача за первісним позовом про забезпечення позову та накладено арешт, у тому числі на земельну ділянку за адресою: Київська обл., Вишгородський район, с. Нові Петрівці, масив "Ягоди", загальною площею 0,15 га, кадастровий № [NUMBER]. В ході виконання виконавчого документу - ухвали від 05.11.2015 р. - постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт, у тому числі на земельну ділянку за адресою: Київська обл., Вишгородський район, с. Нові Петрівці, масив "Ягоди", загальною площею 0,15 га, кадастровий № [NUMBER]. Також позивач за первісним позовом зазначає, що договір дарування земельної ділянки від 14.12.2015, укладений та посвідчений всупереч судової заборони (ухвали від 05.11.2015 р.) та постанови державного виконавця від 10.12.2015 р., суперечить положенням ч. 5 ст. 124 Конституції України і ч. 1 ст. 14 ЦПК України та згідно з ч. 1 ст. 203, ч.1 і ч. 3 ст. 215 ЦК України є недійсним. При цьому, оскільки договір дарування оспорюється, у випадку визнання його недійсним, він, зважаючи на положення ч. 1 ст. 216 ЦК України, не повинен створювати юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином позивач вважає, що, рішення №27065090 від 14.12.2015 р. про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку є недійсним та має бути скасоване відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК України. В свою чергу, збільшення розміру позовних вимог позивач за первісним позовом аргументує тим, що після порушення провадження в справі, у зв'язку зі зміною курсу гривні до долара США, що встановлений НБУ та триваючим порушенням відповідача № 1, станом на 16.02.2016 р. розмір боргу відповідача № 1 змінився. Тому з урахуванням заяви про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача № 1 [PERSON] на свою користь заборгованість за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22.12.2013 р. в сумі 4476740, 77 грн., у тому числі: основний борг - 589998,20 грн., пеня - 3876288,17 грн., 3% річних - 10454,40 грн.; штраф за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року у сумі - 193600 грн. Також просить стягнути на свою користь заборгованість за договором позики № 09-10/14 від 09.10.2014 р. в сумі 272721,84 грн., у тому числі: основний борг 134090,50 грн., штраф - 134090,50 грн. 3% річних - 4540,84 грн.; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,1533 га, кадастровий № [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений між відповідачем № 1 - [PERSON] та відповідачем № 2 [PERSON] 14.12.2015 р. та який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чумак Ю.П. за № 1489; скасувати рішення № 27065090 від 14.12.2015 р. про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку загальною площею 0,1533 га, кадастровий № [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] - відповідачем № 2, яке прийняте приватним нотаріусом КМНО Чумак Ю.П., а судові витрати покласти на обох відповідачів. Представник позивача та позивач у судовому засіданні підтримали позов у понурому об'ємі. Представник відповідача № 1 проти первісного позову заперечила, а зустрічний позов підтримала в повному обсязі з підстав викладених в зустрічній позовній заяві. Третя особи за первісним позовом - приватний нотаріус КМНО Чумак Ю.П. в судове засідання не з'явилась, надіслав свої письмову заяву щодо слухання справи за її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи та допитавши свідка [PERSON], який вказав, що безпосередньо приймав участь у отриманні грошових кошів 22.12.2013 р. та другою частини коштів 09.02.2014 р., а у подальшому у якості «благодарності» за свою роботу перераховував зі своєї картки на картку позивача гроші за договором від 22.12.2013 р., які він (зі слів свідка) отримував на покупку цистерни, встановив наступні обставини та правовідносини. Як вбачається із ст. 1 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається із матеріалів справи, 22.12.2013 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем № 1 [PERSON] було укладено договір безпроцентної позики грошей № 12/13. Вказаний договір підписано і [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] - позичальником (справжність підписів сторонами не заперечувалося та не оспорювалось). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як з`ясував суд, у відповідності до п. 1 договору безпроцентної позики грошей № 12/13 від 22.12.2013 р. позикодавець - позивач за первісним позовом передав у власність, а позичальник - відповідач №1 прийняв 193600 грн., що за домовленістю сторін є еквівалентом 22000 дол. США, із зобов'язанням повернути суму позики у визначеному договором порядку в строк до 01.05.2014 р. включно. Згідно із п. 2 договору безпроцентної позики грошей № 12/13 від 22.12.2013 р. сума позики була передана позикодавцем - позивачем позичальнику - відповідача № 1 до підписання договору (даний факт також не заперечувався). У відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до п. 5 договору безпроцентної позики грошей №12/13 від 22.12.2013 р. сума позики має бути повернута в національній валюті України в строк до 01.05.2014 р. включно, і її розмір повинен становити не менше суми, еквівалентній 22000 дол. США згідно з курсом НБУ, що діятиме на день повернення. Як з'ясовано судом, згідно до п. 6 договору безпроцентної позики грошей №12/13 від 22.12.2013 р. у випадку якщо на день повернення позики її розмір у національній валюті України буде менше суми, еквівалентній 22000 дол. США згідно з офіційним курсом НБУ, що діятиме на день повернення, то повертається сума в національній валюті України, що буде еквівалентною 22000 дол. США згідно з офіційним курсом НБУ, що діятиме на день повернення. У відповідності до п. 7 договору безпроцентної позики грошей №12/13 від 22.12.2013 р. сума позики вважається повернутою в момент зарахування її на банківський рахунок позикодавця чи передачі її готівкою позикодавцю в межах міста Києва за адресою, вказаною позикодавцем, в строк до 01.05.2014 р. включно чи достроково за вимогою позикодавця в строк, передбачений договором. Як вбачається із самого договору (а.с. 7), у відповідності до п. 8 договору від 22.12.2013 р. факт повернення суми позики готівкою в межах м. Києва за адресою, вказаною позикодавцем, підтверджується розпискою позикодавця, написаної власноручно, і без такої розписки позика вважається такою, що не повернута. У відповідності до п. 10 договору безпроцентної позики грошей № 12/13 від 22.12.2013 р. за прострочення виконання зобов'язань за договором позичальник виплачує пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума позики має бути виплачена з урахуванням умов, визначених у пункті 6 та пункті 7 договору, та офіційно встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. У відповідності до п. 11 договору безпроцентної позики грошей №12/13 від 22.12.2013 р. в строк до 15.02.2014 р. позичальник - відповідач № 1 для забезпечення виконання зобов'язань за договором зобов'язався укласти з позикодавцем іпотечний договір земельної ділянки, що розташована за адресою: Київська обл., Вишгородський район, с. Нові Петрівці, загальною площею 0,15га, кадастровий №№ [NUMBER]. Відповідно до п. 12 договору від 22.12.2013 р., за невиконання зобов'язання щодо укладення іпотечного договору зазначеної в п. 11 договору земельної ділянки або прострочення строку виконання такого зобов'язання більше, ніж на 10 календарних днів, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі, що дорівнює сумі позики за договором. Судом достовірно встановлено, що відповідач № 1 суму позики за договором безпроцентної позики грошей №12/13 від 22.12.2013 р. позивачу не повертав. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, 09.10.2014 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем № 1 [PERSON] також було укладено договір позики № 09-10/14. Справжність підписів сторонами також не заперечувалось. У відповідності до п. 1 договору позики № 09-10/14 від 09.10.2014 р. позикодавець - позивач [PERSON] передав у власність відповідача № 1 - позичальника, а позичальник прийняв 5000 дол. США, із зобов'язанням повернути позику позикодавцеві у визначеному договором порядку в строк до 31.12.2014 р. включно. Згідно із п. 2 даного договору, позика була передана позикодавцем позичальнику - відповідачу № 1 до підписання договору, що останній підтверджує підписанням договору. Як з'ясовано судом, згідно із п. 6 договору позики № 09-10/14 від 09.10.2014 р. у випадку неповернення позичальником позикодавцеві позики у визначений договором строк - до 31.12.2014 р. включно, позичальник - відповідач № 1 був зобов'язаний разом з поверненням позики сплати на користь позикодавця штраф у розмірі, що дорівнює гривневому еквіваленту позики на момент її фактичного повернення. У відповідності до п. 7 договору позики № 09-10/14 від 09.10.2014 р. позика вважається повернутою в момент зарахування її на банківський рахунок позикодавця чи передачі її готівкою позикодавцю в межах м. Києва за адресою та в час, вказані позикодавцем, або внесення на депозит нотаріуса Катеринчук К.М. за адресою: [ADDRESS]. У відповідності до п. 8 договору позики від 09.10.2014 р. факт повернення суми позики готівкою в межах м. Києва за адресою та в час, вказані позикодавцем, підтверджується розпискою позикодавця, написаної власноручно, без якої позика вважається такою, що не повернута. Судом також встановлено, що відповідач № 1 суму позики за договором позики №09-10/14 від 09.10.2014 р. позивачу за первісним позовом так і не повернув. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. При цьому ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання повинне виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, виходячи із вищенаведеного суд прийшов до висновку про те, що позивач за первісним позовом [PERSON] виконав всі умови договорів належним чином, а відповідач № 1 за первісним позовом [PERSON] ухилився від виконання взятих на себе за договорами позики зобов'язань, що є порушенням норм чинного законодавства України та умов укладених договорів. Як встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем № 1 договірних зобов'язань станом на 16.02.2016 р. утворилась заборгованість, а саме: за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року заборгованість склала 4476740,77 грн., у тому числі: основний борг - 589998,20 грн., пеня - 3876288,17 грн., 3% річних - 10454,40 грн. та штраф за договором у сумі - 193600 грн. За договором позики № 09-10/14 від 09.10.2014 р. заборгованість складає 272721,84 грн., у тому числі: основний борг 134090,50 грн., штраф - 134090,50 грн. 3% річних - 4540,84 грн. Вказані розрахунки перевірені судом, а тому суд вважає обґрунтованим стягнути із відповідача № 1 вищевказану заборгованість. Вирішуючи питання щодо зустрічного позову, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтовуючи свої вимоги в частині визнання недійсним договору № 12/13 безпроцентної позики від 22.12.2013 р., відповідач №1 (позивач за зустрічним позовом) посилається на те, що умови повернення позики в доларах США при наданні її в гривнях суперечать нормам ст. 1046 і 1049 ЦК України. Між тим, суд не знаходить підстав для задоволення таких вимог з огляду на те, що умовами вказаного договору визначено отримання коштів в позику у гривнях в розмірі - 193600 грн., що еквівалентно 22000 дол. США (п. 1 договору), а їх повернення визначено сторонами у в національній валюті України (гривнях), але в сумі, що буде еквівалентна вказаній сумі в доларах США (п. 5, п. 6 договору). Таким чином, кошти в позику були надані в національній валюті та їх повернення також визначено у національній валюті, що свідчить про відповідність зазначених положень договору нормам ст.ст. 1046 і 1049 ЦК України. При цьому на думку суду, вказані умови договору жодним чином не суперечать вимогам ст.ст. 524, 533 ЦК України, за якими зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, але сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання у іноземній валюті. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом. Положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 04.07.2011 р. № 3-62гс11, від 07.10.2014 р. № 3-133 гс14). Суд вважає, що позивач за зустрічним позовом не надав жодних доказів того, що умови вказаного договору щодо повернення коштів суперечать вимогам законодавства та інші його доводи не спростовують необхідність його виконання щодо повернення коштів на визначених сторонами умовах. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7, 8 Постанови № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зі змісту оспорюваного договору № 12/13 безпроцентної позики від 22 грудня 2013 року вбачається, що він складений у письмовій формі, як того вимагають норми ст. 1047 ЦК України, та зміст такого правочину не суперечить вимогам чинного на той час законодавства. Належних та допустимих доказів того, що сторонами в момент підписання оспорюваного договору було недодержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять та відповідачем № 1 суду не надано. У зв'язку з наведеним суд вважає, що передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України підстав для визнання договору № 12/13 безпроцентної позики від 22 грудня 2013 року недійсним немає. Разом із цим, у відповідності до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Як вбачається із п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 р., удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином. Тобто, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). При цьому позивач повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Разом з тим, для визнання правочину удаваним суду слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі та їх дії направлені на досягнення саме між ними інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників цієї угоди. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, договір позики № 09-10/14 від 09.10.2014 року було укладено між [PERSON] - відповідачем за зустрічним позовом, як позикодавцем та позивачем за зустрічним позовом [PERSON] як позичальником, і справжність підписів сторонами на той час не заперечувалось та не оспорювалось. З'ясувавши усі обставини та дослідивши матеріали справи, суд не приймає посилання відповідача № 1 та його представника (у різних судових засіданнях) на те, що вказана в договорі сума позики ним (відповідачем № 1) не отримувалась, оскільки договір приховував заборгованість за відсотками. В силу вимог ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначити умови такого договору. У відповідності до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Так суд встановив, що п. 2 договору позики №09-10/14 від 09.10.2014 р. встановлено, що позика була передана позикодавцем позичальнику - позивачу за зустрічним позовом [PERSON] до підписання договору, що останній підтвердив підписанням цього договору. П. 4 та 13 договору позики від 09.10.2014 р. було встановлено, що сторони свідчать, що одержання позики не пов'язано із здійсненням підприємницької діяльності будь-якої із сторін; договір відповідає дійсним намірам сторін, укладений при ясній пам'яті внаслідок добровільного волевиявлення сторін, пов'язаних товариськими зв'язками. Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором. Тобто з договору вбачається, що він підписаний сторонами без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при його укладанні. Отже, з наведеного вбачається, що, підписавши договір позики № 09-10/14 від 09.10.2014 р., [PERSON] підтвердив факт передачі йому [PERSON] зазначених в договорі позики коштів. Крім того, в силу вимог закону письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно зі ст. 58, 59 ЦПК України докази повинні бути належними та допустимими. При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як вбачається із ч. 2 статті 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Поряд з цим, п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року за №9 встановлено, що не може доводитися свідченнями свідків заперечення факту вчинення між сторонами правочину, який належить вчиняти у письмовій формі, а також оспорювати виконання зобов'язань, що виникли з цього правочину. Ні відповідачем № 1 ні його представником [PERSON] не було надано суду належних та допустимих доказів, що спірний договір було укладено з метою приховання іншого правочину. Сам факт підписання відповідачем № 1 договору свідчить про отримання коштів та про дійсні наміри сторін на укладення певного правочину та спростовує його удаваність. Суд критично ставиться до показів свідка [PERSON], показів допитаного в судовому засіданні відповідача № 1 щодо отримання коштів [PERSON], їх використання та часткового повернення та не приймає їх до уваги, оскільки не може доводитися свідченнями свідків заперечення факту вчинення між сторонами правочину, який належить вчиняти у письмовій формі, а також оспорювати виконання зобов'язань, що виникли з цього правочину. При цьому, використання сум позики на потреби третіх осіб не є доказом недійсності правочину, оскільки позичальник вправі розпоряджатися отриманими в позику коштами на власний розсуд. Як вже було вказано у рішенні, під час розгляду справи ухвалою суду від 05.11.2015 р. було накладено арешт на земельну ділянку за адресою: Київська область, Вишгородський район, село Нові Петрівці, масив "Ягоди", загальною площею 0,15 га, кадастровий № [NUMBER]. Ухвала про вжиття заходів забезпечення від 05.11.2015 вручена за адресою відповідача №1 13.11.2015 (а.с. 79). Судом достовірно встановлено, що 14.12.2015 р. (тобто під час слухання справи), між [PERSON] - відповідачем № 1 та [PERSON] - відповідачем № 2) укладено договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,1533 га, кадастровий № [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чумак Ю.П. за № 1489, тобто, під час дії судової заборони - арешту на земельну ділянку відповідач № 1 здійснив відчуження обтяженої земельної ділянки відповідачу № 2. При цьому, ухвала про забезпечення позову як судове рішення відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України та ч. 1 ст. 14, п. 9 ст. 153 ЦПК України є обов'язковою до виконання з моменту її постановлення. У відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У спорі, що виник між сторонами, недійсність спірного правочину прямо не встановлена законом. Проте, оскільки договір дарування земельної ділянки від 14.12.2015 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чумак Ю.П. за № 1489, укладений всупереч судової заборони (ухвали від 05.11.2015 р.), зазначений договір дарування суперечить положенням ч. 5 ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 14 ЦПК України та згідно з ч. 1 ст. 203, ч.1 і ч. 3 ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним. Також судом встановлено, що оспорюваний договір був нотаріально посвідчений та нотаріусом було здійснено державну реєстрацію переходу права, що також тягне за собою порушення законодавства із боку нотаріуса. Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом. У випадках, передбачених законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно (ч. 1 ст. 9). Відповідно до ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. В свою чергу, п. 15, 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ №1141 передбачено, що державний реєстратор розглядає заяву (запит) та оформляє відповідне рішення, якому присвоюється індексний номер, фіксується дата та час його формування. Державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Підставою для прийняття приватним нотаріусом КМНО Чумак Ю.П. рішення № 27065090 від 14.12.2015 р. про державну реєстрацію права власності за відповідачем № 2 був оспорюваний договір дарування. Запис № 12520180 від 14.12.2015 про право власності набувача (відповідача № 2), відповідно, був внесений на підставі рішення приватного нотаріуса. Тому суд приходить до висновку, що оскільки договір дарування підлягає визнанню недійсним, такий договір, зважаючи на положення ч. 1 ст. 216 ЦК України, не повинен створювати юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином, рішення № 27065090 від 14.12.2015 р. про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку загальною площею 0,1533 га, кадастровий № [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] - відповідачем № 1, яке прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чумак Ю.П. є недійсним та підлягає скасуванню у відповідності до положень ч. 1 ст. 216 ЦК України. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] - позивача за основним позовом знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Натомість, доводи позивача за зустрічним позовом [PERSON] - відповідача № 1 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, так як ні позивачем за зустрічним позовом, ні його представником не було надано належних та допустимих доказів, на яких ґрунтуються його позовні вимоги. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку із недоведеністю та необґрунтованістю. Разом з тим вирішуючи питання у відповідності до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому суд вважає, що судові витрати у вигляді судового збору необхідно стягнути на користь позивача [PERSON] із відповідача №1 - [PERSON] у розмірі 6365,60 грн., із відповідача № 2 - [PERSON] у розмірі 275,60 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved