Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування за законом. В позові вказує, що 10 грудня 2012 р. помер її батько [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок №76 по вулиці Батайській в м. Запоріжжі. Позивач по справі звернулася до Пятої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте державним нотаріусом була винесена Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Позивач, як єдина спадкоємиця за законом, яка прийняла спадщину, просить суд визнати за нею у порядку спадкування за законом після смерті батька право власності на житловий будинок № 76 по вулиці Батайській в м. Запоріжжі. В судове засідання сторони та третя особа не явилися, при цьому поданими до суду заявами просили справу розглядати без їх участі, проти заявлених позовних вимог ані відповідач, ані третя особа не заперечували. За згаданих обставин суд у відповідності до ст. ст. 158, 169, 36 ЦПК України вважає за можливе вирішувати справу у відсутність осіб, які беруть в ній участь. В порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.ч.1,3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частиною 1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцю після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 10 грудня 2012 р. помер батько позивача [PERSON], про що слідує із свідоцтва про смерть серії I-ЖС №252678, виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 6981. Факт кровного споріднення позивача із спадкодавцем підтверджується свідоцтвом про народження від 09.05.1959 року, де батьком [PERSON] записаний [PERSON], а надалі позивач змінила прізвище з «Юрченко» на «Пархоменко», про що вбачається із свідоцтва про її шлюб. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок №76 по вулиці Батайській в м. Запоріжжі. У встановлений законом термін, а саме 5 січня 2012 року, позивач по справі, як спадкоємець першої черги за законом, звернулася до Пятої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте, 02.07.13 р. державним нотаріусом Пятої Запорізької державної нотаріальної контори була винесена Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого 10.12.12 р. [PERSON], на житловий будинок №76 по вул. Батайській в м. Запоріжжі, оскільки наданих позивачем документів не вистачило нотаріусу для вчинення нотаріальної дії. Таким чином, позивач була позбавлена можливості оформити своє право власності на спадковий житловий будинок шляхом вчинення нотаріальної дії видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом. Вказане явилося підставою для звернення до суду із позовом. Крім того встановлено, що земельна ділянка площею 516 кв. м по вул. Батайській, 76 в м. Запоріжжі (колишня адреса - м. Запоріжжя, селище Зелений Яр, квартал 330, місце 28) була надана [PERSON] на підставі Рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 26.02.1960 р. (протокол №4). На виконання вказаного рішення батьком позивача з виконкомом Запорізької міської ради 27 грудня 1960 року був укладений Договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на підставі особистої власності із кількістю кімнат від однієї до пяти включно. Такий договір було нотаріально посвідчено 10 лютого 1961 року державним нотаріусом 1-ї Запорізької державної нотаріальної контори та зареєстровано у ОП «ЗМБТІ» 6 березня 1961 року, про що вбачається із самого примірника договору. На підставі укладеного договору за життя [PERSON] на наданій земельній ділянці побудував житловий будинок літ. «А» з належними до нього надвірними будівлями та спорудами: літньою кухнею літ «Б», сараєм літ «В», гаражем лет. «Г», погребом літ. «Д», вбиральнею літ. «Е» та парканом №1. При цьому за даними проведеної у 1982 році технічної інвентаризації спірного житлового будинку вбачається, що перелічене нерухоме майно не є самочинним, а земельна ділянка, на якій воно розташоване, надлишків не має. Відповідно до 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В\~листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування"\~має місце роз'яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. За змістом цих роз'яснень видно, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але в силу об'єктивних причин не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна в БТІ. Розяснено, що належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до\~Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст.\~331\~ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст.\~3\~Закону України від 1 липня 2004 року\~"Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст.\~3\~зазначеного\~Закону\~права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як\~Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року\~№ 56,\~Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності\~ЦК\~та Законом України від 1 липня 2004 року\~"Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців, зокрема положеннями\~ЦК УРСР 1963 року, Законом України\~"Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року\~№ 533-XII\~"Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року\~"Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року\~№ 105\~"Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26,\~Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року,\~Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 48\~Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності жилого будинку можуть бути нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року\~№ 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі нотаріально посвідчених договорів про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва ііндивідуального жилого будинку (п. 14 Інструкції). Тобто\~названі договори визнавались такими, що підтверджують право приватної власності. Отже, доказом набуття права власності на спірний житловий будинок спадкодавцем [PERSON] є укладений нимз виконкомом Запорізької міської ради 27 грудня 1960 року Договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на підставі особистої власності із кількістю кімнат від однієї до пяти включно. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Надані суду фактичні дані свідчать про належне володіння спадкодавцем майном, яке було збудовано на законних підставах, не є самочинним будівництвом та має усі необхідні документи відповідно до законодавства, яке діяло на момент будівництва цього майна. При цьому суд доходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову, бо як вбачається із запитуваної судом спадкової справи, будь-які інші спадкоємці, окрім позивача, із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не зверталися. На підставі викладеного,

Outcome: approved