Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

У березні 2016 року, відповідно до статті 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" та розпорядження голови Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року, [PERSON] звернулася до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Дочірнього підприємства "Союз" Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Приват-Плюс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Приват-Плюс" про визнання договорів недійсними та застосування реституції, в якій просить суд визнати недійсним на момент підписання договір № 01596 від 30.01.2009 року, укладений між нею та Дочірнім підприємством "Союз" Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Приват-Плюс"; стягнути з Дочірнього підприємства "Союз" Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Приват-Плюс" на її користь грошові кошти в розмірі 3 000,00 грн., як незаконно отримані за договором № 01596 від 30.01.2009 року; визнати недійсною на момент підписання угоду № 01596 від 30.01.2009 року, укладену між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Приват-Плюс"; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Приват-Плюс" на її користь грошові кошти в розмірі 59 524,00 грн., як незаконно отримані за угодою № 01596 від 30.01.2009 року. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 30.01.2009 року вона уклала з ДП "Союз" ТОВ "Компанія "Приват-Плюс" Договір № 01596, предметом якого є надання позивачеві консультаційних послуг щодо можливості придбання на її користь товарів широкого асортименту на умовах Договору, Додатку № 1 ("Програми діяльності "Приват-Плюс") та Додатку № 2 (Анкетні дані Партнера ) до нього, що укладаються (підписуються) Замовником із ТОВ "Компанія "Приват-Плюс". Вартість послуг, зазначених пунктах 1.2., 1.2.1., 1.2.2. за Договором № 01596 від 30.01.2009 року становила 3 000,00 грн., які були сплачені нею на рахунок ДП "Союз" ТОВ "Компанія "Приват-Плюс". 30 січня 2009 року вона уклала з ТОВ "Компанія "Приват-Плюс" Угоду № 01596, предметом якої є надання їй послуг щодо придбання Товару, зазначеного в додатку № 2 до цієї угоди, на умовах програми діяльності Приват-Плюс, що є додатком № 1 до цієї угоди. Відповідно до Додатку № 2 Угоди № 01596 від 30.01.2009 року, вона повинна була сплачувати щомісячний загальний платіж в розмірі 905,56 грн., для придбання нерухомого майна. На рахунок ТОВ "Компанія "Приват-Плюс" нею було сплачено 59 524,00 грн. Однак відповідачі не виконали свої договірні зобов'язання. Також, зазначала, що укладені 30.01.2009 року договори між нею та відповідачами були укладені під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема вони порушують її права як споживача послуг, не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, та не відповідають її внутрішній волі на момент укладення договорів та на даний час, а тому підлягають визнанню судом недійсними. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі на доводах та підставах, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача Дочірнього підприємства "Союз" Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Приват-Плюс" у судове засідання не з'явився, не повідомив суд про причини не явки, хоча був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи. Однак, на адресу суду надійшли письмові заперечення на позовну заяву, відповідно до змісту яких відповідач просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Дійсно, 30.01.2009 року позивач уклала з ДП "Союз" ТОВ "Компанія "Приват-Плюс" Договір № 01596, предметом якого є надання позивачеві консультаційних послуг щодо можливості придбання на її користь товарів широкого асортименту на умовах Договору, Додатку № 1 ("Програми діяльності "Приват-Плюс") та Додатку № 2 (Анкетні дані Партнера ) до нього, що укладаються (підписуються) Замовником із ТОВ "Компанія "Приват-Плюс". Вартість послуг, зазначених пунктах 1.2., 1.2.1., 1.2.2. за Договором № 01596 від 30.01.2009 року становила 3 000,00 грн., які були сплачені позивачем на рахунок ДП "Союз" ТОВ "Компанія "Приват-Плюс". Зі змісту акта прийому-передачі наданих послуг до Договору № 01596 від 30.01.2009 року, підписаного сторонами 09.02.2009 року, вбачається, що підписанням цього акта сторони засвідчують відсутність будь-яких взаємних як майнових, так і інших претензій одна до одної, дійшли повної згоди щодо строків, порядку оплати та вартості послуг виконавця. А також те, що послуги замовнику були надані належним чином відповідно до умов договору та виконані в повному обсязі. Також, просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову, у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Приват-Плюс" у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, а також заперечення на позовну заяву, відповідно до змісту яких просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Укладена Угода не порушує вимог Закону та в жодному разі не є такою, що здійснена з використанням нечесної підприємницької діяльності, що вводить споживача в оману. Вимоги Закону, щодо чинності правочину, були дотримані, тому підстави для визнання Угоди недійсною відсутні. Також, просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову, у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 30 січня 2009 року між позивачем - [PERSON] та відповідачем - ДП "Союз" ТОВ "Компанія "Приват-Плюс" було укладено Договір № 01596, предметом якого є надання позивачеві консультаційних послуг щодо можливості придбання на його користь товарів широкого асортименту на умовах Договору, Додатку № 1 ("Програми діяльності ПРИВАТ-ПЛЮС") та Додатку № 2 (Анкетні дані Партнера ) до нього, що укладаються (підписуються) Замовником із ТОВ "Компанія "ПРИВАТ-ПЛЮС". Вартість послуг, зазначених в пунктах 1.2., 1.2.1., 1.2.2. за Договором від 30.01.2009 року № 01596 становила 3 000,00 грн., які були сплачені позивачем на рахунок відповідача - ДП "Союз" ТОВ "Компанія "Приват-Плюс", що підтверджується квитанцією № 95 від 30.01.2009 року. Зі змісту акта прийому-передачі наданих послуг до Договору № 01596 від 30.01.2009 року, підписаного сторонами 09.02.2009 року, вбачається, що підписанням цього акта сторони засвідчують відсутність будь-яких взаємних як майнових, так і інших претензій одна до одної, дійшли повної згоди щодо строків, порядку оплати та вартості послуг виконавця. А також те, що послуги замовнику були надані належним чином відповідно до умов договору та виконані в повному обсязі. Відповідно до п. 6.1 Договору сторони гарантують одна одній, що діють не під впливом тяжкої обставини, помилки чи обману, без будь-якого психічного чи фізичного впливу, насильства, розуміють значення цього Договору, його предмет, істотні умови та правову природу, свої права обов'язки по ньому, підтверджують дійсність своїх намірів при його укладені та те, що Договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди, і спрямований на реальне настання відповідних для них правових наслідків, що засвідчують своїми підписами під текстом даного Договору. За змістом п. 6.6 Договору замовник також гарантує добросовісність своїх дій по відношенню до інших осіб, підтверджує погодження іншого члена подружжя на укладення цього Договору, на підписання Угоди із ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» та Додатків до неї, а також заявляє, що до їхнього підписання зрозуміло та доступно отримав від Виконавця усі необхідні консультації (пояснення) по умовам як даного Договору, так і Угоди з ТОВ «Компанія Приват-Плюс» та Додаткам до неї, уважно їх прочитав та зрозумів їхній зміст, що засвідчує своїм підписом. 30 січня 2009 року між позивачем - [PERSON] та відповідачем - ТОВ "Компанія "Приват - Плюс" було укладено Угоду № 01596, предметом якої є надання позивачеві послуг щодо придбання Товару, зазначеного в Додатку № 2 до цієї угоди, на умовах Програми діяльності Приват-Плюс, що є Додатком № 1 до цієї угоди: об'єкт нерухомості вартістю 100 000,00 грн. Відповідно до Додатку № 2 Угоди № 01596 від 30.01.2009 року, укладеної між позивачем та ТОВ "Компанія "Приват - Плюс", позивач повинна була сплачувати щомісячний загальний платіж у розмірі 905,56 грн. для придбання об'єкту нерухомості. На рахунок ТОВ "Компанія "Приват-Плюс" позивачем було сплачено 59 524,00 грн., що підтверджується квитанціями про сплату вказаних коштів. Відповідно до ст. 7 Угоди № 01596 від 30.01.2009 року ТОВ Компанія «Приват-Плюс» окрім гарантій, передбачених у Додатку № 1 до цієї Угоди, гарантує одержання права на отримання товару за умови виконання партнером усіх зобов'язань за цією Угодою та Додатками до неї. Статтею 2.1 Угоди передбачений обов'язок ТОВ Компанія «Приват-Плюс» здійснити послуги, зокрема з оплати товару та забезпечення його передачі партнеру відповідно до Програми діяльності Приват-Плюс. Передбачені Угодою умови дозволяють учаснику сплачувати ціну товару, який буде придбаний адміністратором на користь партнера на умовах Програми діяльності Приват-Плюс, розмір якого визначається невеликими щомісячними внесками, які названі в договорі «Щомісячний Чистий платіж». Відповідно до ст. 1 "Програми діяльності Приват-Плюс" Щомісячний Чистий платіж - частина щомісячного загального платежу, розмір якого визначається шляхом ділення вартості товару на загальну кількість платежів партнера, та визначається у Додатку №2 до Угоди. Як вбачається з п. 2.2 ст. 2 Програми послуги, які є предметом Угоди, надаються шляхом формування Товариства Партнерів, метою яких є отримання товару, зазначеного у Додатку № 2 до Угоди кожного Партнера. При цьому, згідно умов Програми товаром є об'єкти нерухомості, земельні ділянки, транспортні засоби, авто/сільгосп. техніка, будівельні матеріали, телерадіоапаратура, побутова, електропобутова техніка, сантехнічні товари, швейні машини, музичні інструменти, кінофотоапаратура, меблі, тканини, тюлегардинні вироби, одяг, взуття, килимові вироби, технічні засоби та устаткування, газові плити, персональні комп'ютери, побутові прилади обліку споживання енергетичних ресурсів або інші товари вітчизняного та іноземного виробництва, що не вилучені із цивільного обороту згідно із законодавством України. Остаточне найменування (модель, кількість) Товару визначається рахунком, що надається Партнером, для здійснення його оплати згідно цієї Програми. Умови Програми виконання послуг з адміністрування системи полягає в тому, що клієнт сплачує передбачені контрактом кошти, а ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» проводить для товариства партнерів в кінці кожного непарного місяця асигнаційний акт №1 та в кінці кожного парного місяця - асигнаційний акт № 2. Право на отримання товару по результатах асигнаційного акту №1 надається тим партнерам, які мають найбільшу кількість заявлених платежів. Право ж на отримання товару за асигнаційним актом № 2 - тим партнерам, які матимуть найбільшу сумарну кількість проплачених платежів. Право на отримання товару за результатами асигнаційного акту є підставою для придбання його за рахунок фонду товариства партнерів, утвореного із суми щомісячних чистих платежів. Згідно анкети партнера, [PERSON] визначила, що має намір отримати за даною програмою об'єкт нерухомості вартістю 100 000,00 грн. Крім того, відповідно до п. 2.3 ст. 2 «Програми діяльності «Приват-Плюс» Додатка №1 Угоди, кожному сформованому Товариству Партнерів надається номер, Кожному Партнеру присвоюється порядковий номер у його Товаристві Партнерів. Порядкові номери є послідовними, починаючи з номера 1 (один). Згідно п. 4.1. «Програми діяльності Приват-Плюс» з початку і до кінця Графіка платежів Партнер повинен сплачувати в кожному місяці Щомісячний Загальний платіж, зазначений у Додатку № 2 до Угоди. Зобов'язання зі сплати Щомісячного Загального платежу виникає у Партнера першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому було укладено Угоду та Партнеру присвоєний Персональний код. Таким чином, предметом цієї Угоди є надання партнеру послуг шляхом формування товариства партнерів, метою яких є отримання товару. При цьому, умовами договору передбачено щомісячна сплата внесків за товар (об'єкт нерухомості), який передається позивачу та право позивача на отримання товару, незалежно від сплати платежів іншими учасниками групи. Отже, в Угоді чітко передбачено, що споживач оплачує кожного місяця частину ціни товару. Після одержання товару споживач зобов'язаний і надалі сплачувати кошти за товар до повної його оплати, тобто Угодою передбачена щомісячна сплата платежів за товар, який передається споживачеві в рамках укладеної угоди, а не за можливість одержання права на купівлю товару. Споживач, який виконав усі умови угоди, має повне право вимагати виконання свого зобов'язання, а саме оплатити продавцю вартість товару та передати товар споживачу, незалежно від того, чи сплачують кошти інші споживачі. Що стосується заперечень представників відповідачів стосовно пропуску позивачем строку позовної давності, суд вважає їх безпідставними у зв'язку з наступним. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як вбачається з матеріалів справи, останній платіж позивач зробила 11.04.2013 року, що виключає можливість її обізнаності станом на цей момент порушень з боку відповідача. Враховуючи викладене а також те, що позивач звернулась до суду 29 березня 2016 року, суд приходить до висновку, що позивач звернулася до суду в межах строку, встановленого ст. ст. 257, 261 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу . Постановою Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо) (п. 8). Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У разі недотримання перерахованих вимог правочин є недійсним або може бути визнаний недійсним у порядку, встановленому цим Кодексом. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін. Позивач не довела, що договір укладено шляхом обману та не довела у чому саме полягає несправедливість всіх положень Угоди і не вказала, чи є зазначена обставина відповідно до ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" підставою для визнання недійсним договору в цілому. Слід зазначити, що тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Позивач не довела на підставі яких ознак, зазначених у ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", слід кваліфікували умови договору несправедливими, і чи тягне несправедливість цих умов недійсність договору в цілому. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, згідно з п. 7 ч. 3 статті 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України "Про захист прав споживачів" закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. При цьому, в зазначеному Законі нормативне визначення поняття "пірамідальної схеми" не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до "пірамідальної схеми". Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" дає підстави для висновку, що поняття "пірамідальна схема" в розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення оплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Таким чином, для кваліфікації "пірамідальної схеми" необхідна наявність усіх зазначених ознак у сукупності Відсутність будь-якої з вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як "пірамідальної", тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Висновок про саме таке застосування статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" міститься в постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року, 25.06.2014 року, 03.09.2014 року, які згідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для врахування всіма судами України при виборі норми права. Так, пірамідальній схемі властива сплата коштів за можливість одержання окремим учасником грошової компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів. Разом з цим, як встановлено судом, предметом спірної угоди, укладеної між сторонами в рамках «Програми діяльності Приват-Плюс», є саме надання учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання ним товару, зокрема об'єкту нерухомості, на суму 100 000,00 грн. За таких обставин, доводи позовної заяви про введення позивача в оману шляхом здійснення нечесної підприємницької діяльності а також про те, що діяльність відповідачів за спірними договорами є "пірамідальною схемою", суперечить змісту п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" у зв'язку з відсутністю головних ознак "пірамідальної схеми" - безтоварність та сплати компенсації одним учасником за рахунок інших, оскільки за схемою придбання товарів у групах придбають товар усі учасники за рахунок об'єднання внесків кожного з них. Різниця між споживачами - учасниками схеми є тільки в часі одержання товару кожним із них, за умови виконання своїх зобов'язань. Крім того, для віднесення схеми до пірамідальної необхідно врахувати й інші норми чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини, оскільки діяльність ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» з адміністрування фінансових коштів підпадає під поняття "фінансова послуга". Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» від 2 червня 2011 року № 3462-ІV, який введено в дію з 9 січня 2012 року, внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено п. 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Як вбачається з наведеного, законодавець розрізняє ознаки, що застосовуються до поняття «пірамідальна схема» та «придбання товарів у групах». Якщо перше є порушенням законодавства, то друге, за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх встановлених вимог, є легітимною підприємницькою діяльністю. Як вбачається з матеріалів справи, спірна угода укладена сторонами 30.01.2009 року, коли отримання ліцензії для надання послуг, що є предметом договору Законом не вимагалося. Так, на дату укладення договору Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг», від 2 червня 2011 року №3462-1У яким внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено п. 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, не був чинним, а відтак законом не було передбачено отримання суб'єктом господарської діяльності ліцензії на цей вид діяльності. Таким чином, відповідач здійснював підприємницьку діяльність з адміністрування фінансових коштів легітимно, оскільки вона не була заборонена Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» на час укладання спірної угоди, тому доводи позовної заяви не приймаються до уваги. Таким чином, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed