Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, в якому просить: - визнати недійсним договір майнового лізингу з додатками від 15 вересня 2016 року № 001320 укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія Новокар»; стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія Новокар» на свою користь грошову суму 80 750 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 15 вересня 2016 року між ним та ТОВ «Транспортна компанія Новокар» укладено договір майнового лізингу № 001320 з метою придбання автомобіля марки Renault Logan MCV. На виконання умов договору 15 вересня 2016 року ним сплачено на рахунок відповідача суму вартості фінансування у розмірі 80 750,00 грн., разом з тим, відповідач відмовився надати для користування предмет лізингу. Після цього, позивач звернувся до ТОВ «Транспортна компанія Новокар» із заявою про повернення сплачених грошових коштів у сумі 80 750,00 грн. від 19.09.2016 року, обґрунтовуючи свою вимогу недісністю договору №001320 від 15.09.2016, яка була надіслана на адресу відповідача поштою, цінним листом з описом вкладеного. Проте на дату подання позову відповідач не надав відповіді на заяву від 19.09.2016 року та не повернув кошти. У судове засідання позивач не з"явився, 03 жовтня 2017 року представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач ТОВ «Транспортна компанія «Новокар» у судове засідання свого представника не направив, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся у визначеному цивільним процесуальним законодавством порядку. Причини неявки суду не повідомлені. Враховуючи наведене, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 15 вересня 2017 року між лізинговою компанією ТОВ «Транспортна компанія Новокар» та [PERSON] укладено договір № 001320 майнового лізингу, за умовами якого лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно транспортний засіб автомобіль марки Renault Logan MCV, а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу, сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно із умовами цього договору. Відповідно до додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 001320 від 15 вересня 2016 року вартість предмету лізингу на дату підписання договору складає 398 000,00 грн. Авансовий платіж складає 50 % від вартості предмету лізингу. На виконання умов договору майнового лізингу від 15 вересня 2016 року [PERSON] сплатив грошові кошти у розмірі - 80 750,00 грн., про що свідчить квитанція №128 від 15 вересня 2016 року. Пунктом 5.1 договору майнового лізингу передбачено, що предмет лізингу передається у користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу. Як вбачається із матеріалів справи предмет лізингу - транспортний засіб автомобіль марки Renault Logan MCV позивачу переданий не був у звязку із чим, [PERSON] направив поштою на адресу відповідача заяву, від 19.09.2016, про розірвання умов договору лізингу та повернення грошових коштів у розмірі - 80 750,00 грн.. Відповідач відповіді на вищевказану заяву не надав та на дату подання позову грошові кошти не повернув. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Аналізуючи зміст спірного договору фінансового лізингу від 15 вересня 2016 року, укладеного між сторонами, суд приходить до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Так, згідно із пунктом 3.6 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. Відповідно до статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 3.6 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності суперечить положенням статті 808 ЦК України. Згідно із пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Договір фінансового лізингу від 27 серпня 2016 року, укладений між сторонами нотаріально посвідчено не було. Враховуючи наведені обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та необхідність їх задоволення. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 807 грн. 50 коп.

Outcome: approved