Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

21.06.2017 керівник Хустської місцевої прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі виконавчого комітету [PERSON] с/ради з вищевказаними позовними вимогами. Прокурор позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідачами не укладено договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста с. Пилипець Міжгірського району Закарпатської області на виконання вимог Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населених пунктів [PERSON] сільської ради, розробленого у відповідності до норм Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Прокурор вказує, що відповідачами подано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, яка була 14.01.2015 р. за № ЗК 142152140360 зареєстрована Інспекцією ДАБК у Закарпатській області, згідно якої кошторисна вартість об'єкта будівництва становить 1995000 грн. Також, прокурор доводить, що не укладення відповідачами спірного договору у встановлений термін для добровільного укладення не звільняє його від обов'язку такий договір укласти, оскільки обов'язковість укладення таких договорів передбачена Законом, а відповідний лист, направлений відповідачам 19.10.2016 р. за № 151 з пропозицією укладення такого договору залишений ними без відповіді, відповідно пропозиція про укладення вказаного договору відповідачами не прийнята. Підставою для представництва прокурором інтересів позивача є факт неналежного виконання виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради захисту інтересів с.Пилипець Міжгірського району Закарпатської області у сфері пайової участі забудовників у створенні та розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури с. Пилипець, що проявляється у невжитті упродовж більше, ніж двох років всіх можливих та необхідних заходів для виконання відповідачем вимог чинного законодавства в частині укладення згаданого договору, що тягне за собою недоотримання місцевим бюджетом коштів, що, у свою чергу, призводить до неможливості належного виконання органом місцевого самоврядування своїх функцій у бюджетній сфері та негативно впливає на фінансування створення і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури с. Пилипець. Представник позивача заявлений позов підтримав, просить такий задовольнити повністю. Представник третьої особи [PERSON] с/ради на стороні позивача заявлений прокурором позов підтримав, додатково пояснив, що від імені відповідача - ФОП [PERSON] на рахунок [PERSON] сільської ради поступили кошти в сумі 9975 грн., як частина внеску від суми пайової участі у створені та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури в с.Пилипець визначена в договорі, що є предметом позовних вимог. Відповідач - ФОП [PERSON] подала суду заяву в якій просить справу розглянути без її участі, заявлений позов визнає в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов заперечили з таких підстав.Згідно ст. 627 ч.1 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, сторона договору не може бути примушена до укладення договору навіть за рішенням суду. Позовні вимоги позивач обгрунтовує нормами Господарського кодексу України, зокрема ст.187, яка регулює укладання господарських договорів за рішенням суду, натомість [PERSON] не є засновником суб'єктів господарювання та не здійснює щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності. [PERSON] не здійснює господарську діяльність і не є зареєстрованою як підприємець, а тому вона не може нести відповідальність на підставі норм ГК України та бути відповідачем стосовно даного предмету позову. Також відповідачка [PERSON] вказує, що 31.03.2016 року між нею та ФОП [PERSON] були укладені два цивільно-правові договори про продаж земельної ділянки та частини житлового будинку. За договором купівлі-продажу частини ж/будинку відповідачка [PERSON] відчужила відповідачці ФОП [PERSON] 1/2 частину ж/будинку з надвірними будівлями, за адресою:с.Пилипець, 314 "А",Міжгірського району, Закарпатської області, внаслідок чого остання стала єдиним власником цілого ж/будинку. Таким чином вимоги позивача зобов'язати її визнати договір укладеним щодо об'єкту власником якого вона вже не є більше року, є грубим порушенням її прав. За цих підстав відповідачка [PERSON] та її представник у задоволенні позову стосовно [PERSON] просить відмовити. Судом встановлено наступні обставини, які відповідачами не заперечені. В ході вивчення місцевою прокуратурою інформації щодо стану законності у сфері розвитку інфраструктури с.Пилипець Міжгірського району Закарпатської області, в тому числі, повноти надходження коштів до місцевого бюджету при укладенні договорів про пайову участь у розвитку інфраструктури с.Пилипець Міжгірського району Закарпатської області встановлено, що відповідачами [PERSON], [PERSON] подано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, яка 14.01.2015 зареєстрована Інспекцією ДАБК у Закарпатській області за № ЗК 142150140360, однак необхідного договору про пайову участь (внесок) замовника (юридичної, фізичної особи) у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с.Пилипець Міжгірського району Закарпатської області з виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Міжгірського району Закарпатської області не укладено. Рішенням 23 сесії 6 скликання [PERSON] сільської ради Міжгірського району від 12.05.13 №2 "Про пайову участь замовників будівництва у розвитку інфраструктури населених пунктів [PERSON] сільської ради", з метою належного утримання та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів [PERSON] сільської ради затверджено Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населених пунктів [PERSON] сільської ради (далі - Порядок), граничні розміри (відсотки) залучення коштів інвесторів в залежності від функціонального призначення об'єкту та типовий договір про пайову участь замовників будівництва у розвитку інфраструктури населених пунктів [PERSON] сільської ради. 14.01.2015 року Інспекцією ДАБК у Закарпатській області зареєстровано декларацію № ЗК142150140360 відповідача про готовність об'єкта до експлуатації. Кошторисна вартість будівництва згідно декларації становить 1995000 грн. Виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради 19.10.16 надіслано лист №151 відповідачам з пропозицією про укладення договору про пайову участь (внесок) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с.Пилипець з примірником проекту договору. Однак, відповідачами не виконано вимоги чинного законодавства та не прийнято пропозицію Виконавчого комітету [PERSON] сільської ради щодо укладення вказаного договору, у зв'язку з чим прокурор в інтересах держави в особі виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Міжгірського району звернувся з позовом про визнання укладеним договору про пайову участь (внесок) замовника (юридичною, фізичною особою) у створенні розвитку інженерно-транспортної та соціальної с.Пилипець у редакції запропонованій позивачем на суму 19950 грн. Оцінивши матеріали справи та подані сторонами докази, заслухавши пояснення прокурора та представника [PERSON] с/ради, відповідачки [PERSON] та представників відповідачів, всуд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 4 цієї статті встановлено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Відповідно ст. 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства. До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: залучення на договірних засадах коштів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, розташованих на відповідній території, та коштів населення, а також бюджетних коштів на будівництво, розширення, ремонт і утримання на пайових засадах об'єктів соціальної і виробничої інфраструктури та на заходи щодо охорони навколишнього природного середовища (ст. 28 Закону України "Про місцеве самоврядування"). Нормами ч. ч. 1 - 3 ст. 40 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Судом встановлено, що відповідачі є особами, на яких Законом покладено обов'язок взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної інфраструктури населеного пункту. Відповідно до ч. ч. 5, 8, 9 ст. 40 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об'єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності. Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об'єкта, з техніко-економічними показниками. Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін. Невід'ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Пунктами 1.1, 1.2 Порядку залучення і використання пайових коштів (внесків) інвесторів (забудовників) для створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури [PERSON] сільської ради встановлено, що пайова участь у розвиток сільської ради полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з сільською радою та з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. В абзаці 4 п.1.2 Порядку передбачено, що розмір пайового внеску інвестора (замовника) для розвитку необхідної інфраструктури визначається у відсотках від вартості будівництва згідно з Додатком 1 до Порядку і становить у разі проведення житлового будівництва - 1 % вартості об'єкта. Пунктом 1.2. Порядку також визначено, що договір про пайову участь у розвитку населених пунктів укладається між [PERSON] сільською радою не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Отже, обов'язок звернутись до органу місцевого самоврядування з заявою про укладення договору пайової участі у розвитку інфраструктури відповідного населеного пункту законом покладено саме на замовника такого будівництва. Ухилення замовника від укладення договору пайової участі до прийняття об'єкту нерухомого майна до експлуатації, є порушенням зобов'язань та вимог, які прямо передбачені законом та встановленим органом місцевого самоврядування порядком. Враховуючи приписи Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної інфраструктури населеного пункту є обов'язковою для замовника будівництва у відповідному населеному пункті, що обумовлює право відповідного органу місцевого самоврядування вимагати від замовника будівництва виконання обов'язку щодо пайової участі. [PERSON] регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 23-11/6294/0/6/11 від 22.07.2011 року "Про пайову участь забудовників у створенні та розвитку інфраструктури населених пунктів" визначено, що нормами абзацу першого частини дев'ятої статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено строки, протягом яких укладається договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту - не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника будівництва щодо його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Тобто, замовник будівництва має звернутись до відповідного органу місцевого самоврядування зі зверненням щодо укладення договору про пайову участь не пізніше ніж за 15 робочих днів до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію з тим, щоб протягом зазначеного часу таким органом було підготовлено необхідний розрахунок величини пайової участі та проект договору про пайову участь, який замовник після ознайомлення має підписати з дотриманням вимоги щодо строку - до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Згідно з [PERSON] Державної архітектурно будівельної інспекції України № 40-12-2518 від 09.04.2012 року зазначено, що процедура прийняття об'єктів в експлуатацію носить суто технічний характер і полягає в тому, що саме об'єкт будівництва, його стійкість, міцність, надійність є предметом при перевірці його готовності до експлуатації, а тому перевірка сплати пайової участі суперечить ідеології самої процедури прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів. Відповідно до статті 40 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено обов'язок замовника будівництва прийняти пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який реалізується шляхом укладення відповідного договору в порядку, визначеному Законом та деталізованому актом органу місцевого самоврядування. Тобто, спонукання до укладення договору, визнання укладеним договору, можливе, зокрема тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов'язаною його укласти через пряму вказівку закону. Таким чином, необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність відповідної вказівки закону на обов'язковість укладення певного договору, а застосування до таких спорів підлягає законодавство, яке є чинним на момент виникнення переддоговірного спору та його вирішення в судовому порядку. Оскільки, ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачає обов'язок усіх замовників прийняти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури, крім тих які цим Законом звільнені від участі у створенні інфраструктури, то обов'язок приймати участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с.Пилипець Міжгірського району Закарпатської області залишається обов'язковим до виконання відповідачами. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Вищого господарського суду України від 28.07.16 у справі №909/1416/15, відповідно до якої, суд дійшов висновку про наявність обов'язку відповідача укласти договір пайової участі, адже укладення таких договорів передбачено нормами статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", строк визначений вказаним законом для укладення договору пайової участі у 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта в експлуатацію, встановлений саме для добровільного виконання стороною вказаного обов'язку і невиконання такого зобов'язання не звільняє замовника від укладення договору, адже невиконання замовником обов'язку, передбаченого законом, не може надавати йому переваг перед замовником, що виконав обов'язок Закону. Тобто, вищевказане вказує, що ці норми закону виражають категоричне розпорядження держави, що вказує на чітко позначені дії і не допускають ніяких відхилень від вичерпного переліку прав і обов 'язків суб'єктів (відповідачів) і є імперативними нормами права. Вказана позиція також висловлена в постанові Верховного суду України від 30.11.16 р. В матеріалах справи відсутні документальні докази звернення замовника - відповідачів [PERSON], [PERSON] до виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Міжгірського району щодо укладення договору про пайову участь на об'єкт містобудування, а саме: індивідуальний житловий будинок в с.Пилипець, 314-А, Міжгірського району, Закарпатської області, загальною площею 399,1 кв.м, який введено в експлуатацію відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації № ЗК142150140360 від 14.01.2015 року. Не укладення договору свідчить про недотримання вимог законодавства і має наслідком порушення прав та інтересів відповідної територіальної громади, тому у даному випадку необхідним є з'ясування причини його не укладення. Як вбачається з вищенаведеного, органи місцевого самоврядування знаходяться поза межами процедури прийняття об'єктів будівництва в експлуатацію та позбавлені можливості контролювати момент його здійснення, відтак не укладення такого договору з підстав невиконання замовником обов'язку щодо звернення до органу місцевого самоврядування з відповідною пропозицією свідчить про його ухилення від укладення договору та може бути оскаржено в судовому порядку, у тому числі і після прийняття об'єкту будівництва в експлуатацію. З матеріалів справи вбачається, що будівництво є завершеним, а об'єкт - "індивідуальний ж/будинку під №314-А в с.Пилипець Міжгірського району" загальною площею 399,1 кв.м, що знаходиться за адресою с.Пилипець, 314-А, Міжгірського району є готовим до експлуатацію, однак в порушення вимог законодавства, відповідачі не взяли участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с.Пилипець шляхом укладення відповідного договору. Відповідачі не надали суду жодних документальних доказів про вжиття ним заходів з метою виконання обов'язку щодо укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури відповідного населеного пункту. Заперечення відповідачки [PERSON] суд відхиляє, оскільки остання на час введення індивідуального ж/будинку в с.Пилипець, 314-А Міжгірського району була власником 1/2 частини цього будинку, до введення будинку в експлуатацію отримувала всі дозвільні документи на будівництво такого на своє ім'я. Договір купівлі-продажу частини ж/будинку між [PERSON] та [PERSON] було укладено тільки 31.03.2016 року. Також, суд відхиляє заперечення відповідача, що даний спір має розглядатися в порядку господарського судочинства, а не цивільного виходячи з наступного. Системний аналіз ст.ст.15-17 ЦК України вказує, що [PERSON] сільська рада має право на захист своїх інтересів, що є предметом позовних вимог, в порядку цивільного судочинства виходячи з такого. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 17 ч.3 передбачено, що орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування здійснюють захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом. Відповідно до ст. 543 ч.1 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідачами в справі виступають дві особи: фізична особа підприємець - [PERSON] та фізична особа - [PERSON], тому з урахуванням вимог ст.ст. 15-16, ч.2 ст.118 ЦПК України, при визначенні судової юрисдикції суд виходить з того, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки однією зі сторін є фізична особа, а вимоги заявлені до відповідачів взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий. Аналогічні висновки викладено в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.11.2011 р. у справі № 6-9053св11 та від 18.01.2012 р. у справі № 6-38412св11., постанові № 5 від 30.03.2012 року Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Відповідач [PERSON] заявлені позовні вимоги визнала, однак станом на час розгляду справи договір, що є предметом позовних вимог з [PERSON] с/радою не підписала, натомість внесла на рахунок [PERSON] сільської ради кошти в сумі 9975 грн., як внесок у пайовій участі замовника у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с.Пилипець Міжгірського району Закарпатської області, що дає підстави суду застосувати ст. 174 ЦПК, тобто визнання позову відповідачем [PERSON] прийняти та позовні вимоги заявлені до [PERSON] задовольнити. Судові витрати у виді судового збору в сумі 1600 грн. слід стягнути з відповідачів в рівних частинах по 800 грн. з кожного на користь прокуратури Закарпатської області, відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved