Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

24.11.2014 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідачів, у якому просив суд визнати за ним, [PERSON] право власності на 5/6 частини житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованого по [ADDRESS], вартістю 109 049 грн. 16 коп., з яких 1/2 успадкована в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] та 1/3 успадкована за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO]. Визнати за ним, [PERSON], право власності на земельну ділянку площею 0.1000 га, що розташована по [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, кадастровий номер 0522210100:01:003:0526, нормативною грошовою оцінкою 32110 грн. 20 коп., в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]. Визнати за ним, [PERSON], право власності на земельну ділянку площею 0.0320 га, що розташована по [ADDRESS], з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 0522210100:01:003:0529, нормативною грошовою оцінкою 959 грн. 69 коп., в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]. 06.01.2015 року позивач збільшив розмір заявлених ним позовних вимог, ураховуючи обставини, які були встановлені після витребування судом Спадкових справ до майна померлих [PERSON] та [PERSON], подавши суду позовну заяву, в якій просив суд: - визнати особистою приватною власністю [PERSON], померлого [INFO], будинок [ADDRESS], що належав йому на праві власності відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності від 25.06.1955 року, укладеного між виконкомом Липовецької райради та [PERSON], посвідченого 16.06.1956 р. Липовецькою державною нотаріальною конторою за реєстр. № 486 та зареєстрованого в КП „Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації" 09.12.1980 р. за реєстр. № 1546 в реєстр, книзі №7; - визнати за ним, [PERSON], право власності в порядку спадкування за заповітом посвідченим 30 червня 1995 року державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори Вінницької області та зареєстрованим за №1500, на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS], після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] в місті Липовець; - визнати за ним, [PERSON], право власності на земельну ділянку площею 0.1000 га, що розташована по [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, кадастровий номер 0522210100:01:003:0526, та земельну ділянку площею 0.0320 га, що розташована по [ADDRESS], з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 0522210100:01:003:0529, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]. Позовні вимоги у зміненій позовній заяві позивач обґрунтував наступним чином. [INFO] помер [PERSON], який приходився йому, [PERSON], рідним батьком. Після його смерті відкрилася спадщина. За життя батько розпорядився належною йому власністю та залишив заповіт, який 30.06.1995 року було посвідчено державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори, реєстр № 1500, відповідно до якого заповів усе своє майно йому, [PERSON] До складу спадкового майна увійшли: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS], який, хоча і був збудований у період шлюбу із [PERSON], однак був його особистою приватною власністю, що не заперечувалось дружиною, та земельні ділянки: площею 0.1000 га, кадастровий номер 0522210100:01:003:0526 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, та площею 0.0320 га, кадастровий номер 0522210100:01:003:0529 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по [ADDRESS], які також були його особистою власністю, оскільки надбані внаслідок приватизації. Відповідно до вимог діючого законодавства він, [PERSON], спадщину прийняв, надавши нотаріусу за місцем відкриття спадщини в межах шестимісячного строку заяву відповідного змісту. Інші спадкоємці, які мали право на обов'язкову частку у спадковому майні: дружина померлого [PERSON] та дочка [PERSON] від своїх часток відмовились, про що зазначили у заявах направлених в адресу нотаріуса. Проте, 27.06.2014 року державний нотаріус Липовецької державної нотаріальної виніс постанову про відмову у видачі на його, [PERSON], ім'я свідоцтва про право на за спадщину за заповітом, яку мотивував тим, що заявником не було пред'явлено документа, який би відповідав вимогам чинного законодавства, оскільки договір про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності не є правовстановлюючим документом, а у ситуації, яка склалась необхідно збирати докази. Також виникли труднощі в отриманні свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки, оскільки у державних актах на право власності на земельні ділянки, що видані на ім'я [PERSON], помилково вказано місце розташування земельної ділянки : по [ADDRESS], замість по [ADDRESS]. Помилка була допущена при виготовленні Державних актів на право власності на земельні ділянки та їх подальшої реєстрації, оскільки в даних правовстановлюючих документах вказали, що ділянки знаходяться по [ADDRESS] в м.Липовець, хоча послалися на рішення Липовецької міськради, де зазначено місце розташування ділянок по [ADDRESS]. Внести виправлення у Державні акти не представляється за можливе, оскільки власник майна помер. Ураховуючи наведені обставини, позивач у позовній заяві зазначив, що змушений був звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав, оскільки іншого порядку чинним законодавством не передбачено. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, які викладені у позовній заяві про збільшення позовних вимог, просили суд їх задовольнити у заявленому обсязі. Представник відповідач Липовецької міської ради Липовецького району Вінницької області - міський голова [PERSON] в судове засідання не з'явився, направивши в адресу суду заяву в якій зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог, просив суд розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з'явилась, в адресованій суду заяві поклалася на розсуд суду, просила справу розглядати за її відсутності. Представник третьої особи Відділу Держземагенства у Липовецькому районі Вінницької області - начальник відділу в судове засідання не з'явився, в заяві, яку надав суду через канцелярію просив розгляд справи проводити без його участі. Ураховуючи те, що відповідачі та третя особа скористались наданими їм ч.2 ст.158 ЦПК України правами - заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що [INFO] в місті Липовець Липовецького району Вінницької області помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Липовецького районного управління юстиції Вінницької області 09.11.2007 року. За життя, 30 червня 1995 року, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив особисте розпорядження, відповідно до якого заповів усе належне йому майно своєму синові - позивачеві по справі [PERSON]. Вказаний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори Вінницької області 30.06.1995 року та зареєстрований в реєстрі за №1500. За життя спадкодавця даний заповіт не змінювався та не скасовувався. Отже, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за заповітом. На виконання положень п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», судом було витребувано матеріали спадкових справ до майна померлих [PERSON] та [PERSON]. Так, судом встановлено, що своїм правом на спадкування після смерті [PERSON] скористався позивач [PERSON] подавши заяву про прийняття спадщини за заповітом. Дружина померлого [PERSON], яка перебувала із спадкодавцем у зареєстрованому шлюбві, та його дочка [PERSON], маючи право на обов'язкову частку у спадковому майні за наявності заповіту відмовились від них, про що висловили у заявах, що містяться серед матеріалів Спадкової справи №294/2008. До спадкової маси після смерті [PERSON] увійшло наступне майно: - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS], який відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності від 25.06.1955 року, укладеного між виконкомом Липовецької райради та [PERSON], посвідченого 16.06.1956 р. Липовецькою державною нотаріальною конторою за реєстр. № 486, належав [PERSON] на праві особистої власності. Згідно штемпеля проставленого на зворотній стороні вказаного Договору, об'єкт нерухомості було зареєстровано КП „ Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації" 09.12.1980 р. за реєстр. № 1546 в реєстр, книзі № 7. Як убачається з технічного паспорту, виготовленого 15.10.2014 року Комунальним підприємством „Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації-" на житловий будинок [ADDRESS], вартість житлового будинку та господарських будівель і споруд становить 130 859 грн.; - земельні ділянки: площею 0.100 га, кадастровий номер 0522210100:01:003:0526, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, нормативна грошова оцінка 1 839,66 гривень, яка належала [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ЯБ № 701066, виданого 27.02.2007 року на підставі рішення 4 сесії 5 скликання Липовецької міської ради від 12.10.2006 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів за № 010710100037 та площею 0.0320 га, кадастровий номер 0522210100:01:003:0529, цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, нормативна грошова оцінка 959,69 гривень, яка належала [PERSON] на підставі Державного акта на право власності серії ЯБ № 701067, виданого 27.02.2007 року на підставі рішення 4 сесії 5 скликання Липовецької міської ради від 12.10.2006 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів за № 010710100037. Вказані земельні ділянки згідно правовстановлюючих документів розташовані по [ADDRESS]. За наслідками розгляду заяви позивача про прийняття спадщини, 27.06.2014 року державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори було винесено постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії та видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] після смерті [INFO] [PERSON], оскільки договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності, на думку нотаріуса, не є правовстановлюючим документом на житловий будинок, та по закінченню будівництва житловий будинок повинен бути зданий в експлуатацію і на нього мало бути видано свідоцтво про право власності на житловий будинок. Позивач не погоджуючись із рішенням нотаріуса звернувся до суду із даним позовом. У п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008, № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", судам надано наступні роз'яснення. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину в нотаріальному порядку, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, позивач скористався наданим йому правом на звернення до суду за захистом порушеного права, яке оспорюється. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами цього спору є спадковими, спадщина відкрилась після 2004 року, а відтак до застосування підлягають норми ЦК України, зокрема Книга Шоста «Спадкове право». Відповідно до положень ст.1217-1219 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та припинились внаслідок його смерті, крім прав та обов'язків, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця. Зі змісту ст.ст.1223, 1233 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Із здобутих у справі доказів судом встановлено, що єдиним спадкоємцем за заповітом майна померлого [PERSON] є позивач [PERSON], який спадщину прийняв у встановленому законом порядку шляхом подачі нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяви у шестимісячний строк, однак йому було відмовлено у вчинені нотаріальної дії, оскільки договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності не є правовстановлюючим документом на житловий будинок. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житловий будинок, який належав [PERSON] була здійснена в період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка була затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року та яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56. Відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР вищевказаної Інструкції, Договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для відбудови і експлуатації будівель були правовстановлюючими документами на підставі яких провадилась реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. В підтвердження вказаного факту на Договорі від 25.06.1955 року проставлено штемпель органу державної реєстрації, що доводить належність житлового будинку та господарських будівель, що розташований по [ADDRESS], [PERSON] на праві особистої власності. Отже, реєстрація прав на об'єкт нерухомого майна - житловий будинок була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, а тому права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", визнаються дійсними. Факт належності вищевказаного житлового будинку [PERSON] на праві особистої приватної власності не заперечувалось за життя дружиною спадкодавця [PERSON], яка перебувала із спадкодавцем у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить її заява наявна в матеріалах Спадкової справи №294/2008 про відмову від обов'язкової частки у спадщині після смерті чоловіка. Також відсутні й будь-які інші докази в розумінні положень ст.58-59 ЦПК України щодо їх належності та допустимості, які б спростовували факт належності об'єкта нерухомого майна спадкодавцеві на праві особистої власності. Аналізуючи здобуті у справі докази, суд дійшов до переконання, що житловий будинок [ADDRESS], належав [PERSON] на праві особистої власності, однак ураховуючи те, що [PERSON] помер, у зв'язку із чим припинилось його право власності, а за померлими згідно норм чинного законодавства воно не визнається, тому позов в частині визнання житлового будинку його особистою приватною власністю не підлягає до задоволення. Крім цього, як встановлено було судом із матеріалів Спадкової справи №294/2008, спадкоємцем майна [PERSON] є лише його син - позивач у справі [PERSON], який прийняв спадщину за заповітом після смерті спадкодавця, відтак даний позов в частині вимог стосовно відповідача [PERSON] не підлягає до задоволення, оскільки вона має право на спадщину за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO], що підтверджено матеріалами спадкової справи, тобто в даному випадку за пред'явленими вимогами [PERSON] є неналежним відповідачем. Що ж стосується вирішення позовних вимог про визнання права власності за позивачем на земельні ділянки, то варто вказати наступне. Судом встановлено, що [PERSON] був власником земельних ділянок площею 0,10 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд та 0,0320 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по [ADDRESS] відповідно до Державних актів про право власності на земельну ділянку. Встановлений факт підтверджується Витягами з Державного земельного кадастру про земельні ділянки та Витягами з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (а.с.15-22). Як убачається із рішень Липовецької міської ради від 12.10.2006 року 4 сесії 5 скликання за №83, яке послугувало підставою для видачі правовстановлюючих документів на вищевказані земельні ділянки, їх місцезнаходження визначено по [ADDRESS] у місті Липовець. Розташування земельних ділянок за наведеною адресою доведено також листом директора Подільського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру, яке було розробником документації із землеустрою на земельні ділянки [PERSON]; листом міського голови Липовецької міської ради від 29.09.2014 року, відповідно до якого поміж зазначення місцезнаходження земельних ділянок по [ADDRESS] у м. Липовець також констатовано, що внести зміни органом місцевого самоврядування до Державних актів не представляється за можливе, так як нормами чинного законодавства такого порядку не передбачено; довідками Липовецької міської ради №1642 від 16.06.2014 року та №1607 від 11.06.2014, відповідно до яких згідно облікових даних земельно - кадастрової документації земельна ділянка 0,1320 га, що належать [PERSON] розташовані по [ADDRESS] в місті Липовець, де й проживав власник. Відповідно до рішення Липовецької селищної ради від 23.12.1999 року 10 сесії 23 скликання, земельна ділянка, що розташована по [ADDRESS] в місті Липовець розміром 0,125 га, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку передана [PERSON] внаслідок приватизації. Згідно положень п.5 ч.1 ст.57 СК України, земельна ділянка, набута особою за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України є особистою власністю дружини, чоловіка. Згідно вимог ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. За встановлених обставин, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на земельні ділянки підлягають до задоволення, оскільки позивач, будучи єдиним спадкоємцем за заповітом на майно померлого спадкодавця, позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права на земельні ділянки через допущені посадовими особами помилки при виготовлені правовстановлюючих документів. З огляду на викладене суд дійшов до висновку, що позовні вимоги за даним позовом ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому підлягають до часткового задоволення у спосіб, що обраний позивачем, так як судом встановлено порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача за захистом яких він звернувся до суду. На підставі викладеного та

Outcome: partial