Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

Позивач звернулася в суд з вказаним позовом, який в подальшому уточнила та просила суд : 1.Постановити рішення про визнання недійсними рішення Івано-Франківського МВК від 25.08.2010р. №481 про прийняття в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS], влаштованими в просторі горища житловими і допоміжними приміщеннями та влаштованими в підвалі допоміжними приміщеннями на [ADDRESS] в частині включення в реконструкцію підвальних приміщень під квартирою [NUMBER] та горища над квартирою [NUMBER] цього ж будинку. 2.Визнати недійсним рішення МВК від 03.04.2012р. № 193 в частині оформлення на відповідачів [PERSON] та [PERSON] права власності на підвальні приміщення під квартирою [NUMBER] та горища над квартирою [ADDRESS]. 3. Визнати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 07.05.2012р. видане [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення МВК від 03.04.2012р. №193 недійсним в частині збільшення загальної та житлової площі квартири [NUMBER] за рахунок переобладнаних ними підвальних приміщень квартири [NUMBER] та горища над квартирою [NUMBER]. 4.Скасувати державну реєстрацію права на нерухоме майно - восьмикімнатну квартиру по [ADDRESS] як незаконну. 5.Постановити рішення про поділ підвальних приміщень що знаходяться під квартирою [NUMBER] та горища над квартирою [ADDRESS] між співвласниками даної квартири- позивачем та відповідачем [PERSON] відповідно до висновку експертного дослідження №9/04-2012 від 03.04.2012р. виділивши [PERSON] підвальні приміщення площею 25,8 кв.м. та горища над квартирою площею 29,0 кв.м. 6. Провести розподіл земельної ділянки що належить до квартири [ADDRESS] між співвласниками квартири позивачем та відповідачем [PERSON] відповідно до висновку експертного дослідження №17/12-2012р. від 20.12.2011р. виділивши позивачу земельну ділянку згідно до першого варіанту розподілу площею 0.0176 га.( додаток 5 до висновку експерта). 7.Стягнути з відповідачів судові витрати по справі. Позовні вимоги мотивує тим, що внаслідок незаконних рішень та дій відповідачів, які виявились у прийнятті рішень виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування у наданні дозволів [PERSON] та [PERSON] на прийняття в експлуатацію, оформлення на них права власності, видачі правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на нерухоме майно її, як власника було позбавлено права на отримання в користування частини допоміжних приміщень. В судовому засіданні позивач та її адвокат позов підтримали та просили його задовольнити, з підстав, що у ньому зазначені. Відповідачі та їх представники у судовому засіданні заперечували щодо задоволення даного позову в повному обсязі вважаючи його безпідставним та таким, що до задоволення не підлягає в повному обсязі. Третя особа,що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з'являлась, її інтереси у справі захищав адвокат згідно до угоди про надання правової допомоги. Суд роз'яснював сторонам їх права та обов'язки, а також наслідки їх невиконання і постановляє судове рішення на підставі тих доказів, що були надані сторонами. Також суд констатує, що вирішити спір в позасудовому порядку сторони не спромоглися хоча заявляли суду про такий намір. Адвокатом [PERSON] було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, щодо чого в судовому засіданні заперечувала сторона позивача, однак суд погоджується із позицією сторони позивача щодо того, що в даному випадку має місце спір між сторонами щодо поділу спільного майна, який триває, як вбачається з матеріалів справи з 2005 року, а тому суд вважає безпідставною заяву сторони відповідача про застосування строків позовної давності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Житловий будинок [ADDRESS] співвласниками якої є [PERSON] та [PERSON] та квартири [NUMBER] співласниками якої є [PERSON] та [PERSON], за домоволодінням [NUMBER] рахується земельна ділянка площею 0,0712га. (т.1 а.с. 124), в тому числі [PERSON] та [PERSON] було приватизовано в рівних долях по 50% земельну ділянку площею 0,344 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку (т.1 а.с.134), а решта земельної ділянки в розмірі 0,368 кв.м. належить до кв.[NUMBER] і є не розподіленою між [PERSON] та [PERSON], а право власності на неї не зареєстроване. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05.07.2005р. в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного подружнього майна та за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартир, визнання права власності на частину квартири, за результатом розгляду справи було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] щодо визнання недійсним договору дарування квартир, визнання права власності на частину квартири, а позов [PERSON] до [PERSON] задоволено, поділено між сторонами як спільне подружнє майно набуте під час шлюбу та присуджено [PERSON] частину квартири [ADDRESS] (придбану [PERSON] на підставі договору купіль-продажу квартири 15.05.1998р. (т.1 а.с.48), та яка на час приватизації була приватизована без комор, які розташовані в підвальному приміщенні - т.1 а.с.68), що складається з жилої кімнати площею 27,76 м.кв. та зобов'язано останню провести добудову до цієї кімнати згідно з висновком експерта за погодженням з органами архітектури у встановленому чинним законодавством порядку, земельну ділянку площею 0,0405 га, що розташована на території Хриплинської сільської Ради Івано-Франківської міської Ради, а всього майна на 79496 грн., а [PERSON] присуджено частину квартири [ADDRESS], що складається з жилої кімнати площею 20,40 м.кв., кухні 8,06 м.кв., вбиральні 1,2 м.кв., коридора 6,73 м.кв., гаража ГБК №14 м. Івано-Франківська, а всього майна на суму 96406 грн., стягнуто з [PERSON] у користь [PERSON] 8455 грн. грошової компенсації за неотриману частку майна та 1196 грн. судових витрат (т.1 а.с. 34-35). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.06.2011р. в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання ідеальних часток співвласників квартири було задоволено позов та визнано, що [PERSON] належить 56/100 ідеальних часток, а [PERSON] - 44/100 ідеальних часток в квартирі [ADDRESS] (т.1 а.с.112). Позивач своє право власності на 44/100 частин квартири [ADDRESS] зареєструвала 11.04.2012р. (т.1 а.с. 113). Виконавчий комітет Івано-Франківської ради 17.08.2006р. прийняв рішення про оформлення права власності на нерухоме майно за №312 за [PERSON] та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS], 29.09.2006р. було видано свідоцтво на нерухоме майно на підставі вказаного вище рішення, а 05.10.2006р. прийнято рішення про державну реєстрацію прав (т.1 а.с. 173-174). Надалі виконавчий комітет Івано-Франківської ради 03.04.2012р. прийняв рішення про оформлення права власності на нерухоме майно за №193 (т.1 а.с.165-166), в тому числі і за [PERSON] та [PERSON] щодо квартири [NUMBER] з підвальними приміщеннями на [ADDRESS], 07.05.2012р. було видано свідоцтво на нерухоме майно на підставі вказаного вище рішення, а 11.05.2012р. прийнято рішення про державну реєстрацію прав (т.1 а.с. 138-139). Вирішуючи даний спір по суті суд враховує таке. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.05.1998р. було придбано у [PERSON], [PERSON] та інших квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.48). Оскільки вказана квартира була набута у 1998 році, то до правовідносин суд застосовує правила ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю, за змістом якої передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною суміс ною власністю, а кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпо рядження цим майном. В той же час положення Цивільного кодексу Української РСР, які регулювали правовідносиини у сфері власності були виключені на підставі Закону України №3718-12 від 16.12.1993р. „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" в зв'язку з прийняттям Закону України "Про власність". Згідно із ст. ст. 12, 16, 17 ЗУ «Про власність» (що діяв на момент придбання квартири), громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Оскільки після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] не дійшли згоди щодо добровільного поділу майна, належного їм на праві спільної сумісної власності, то рішенням суду від 05.07.2005р. було поділено належне сторонам спільне подружнє майно, окрім допоміжних приміщень. За змістом цього рішення суду встановлено, що із 23 травня 1982 року до 26 вересня 2002 року (рішення суду про розірвання шлюбу) [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, а проживали спільно приблизно до вересня 2001 року, а тому все, що було ними придбано до вересня 2001 року є їх спільним подружнім майном (т. 1 а.с.34-35). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках. У відповідності до ч.2,3 ст. 10 Закону України "При приватизацію державного житлового фонду", мешканці квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї та ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Згідно з Рішенням Конституційного суду України № 1-2/2004 під 02.03.2004р. у справі про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) співвласники багатоквартирного будинку є співвласниками його допоміжних приміщень (горища, підвалу та ін.). П. 1.1. резолютивної частини даного рішення проголошує, що "допоміжні приміщення (підвали, сараї, комори, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією (набуття права власності) ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення будь-яких додаткових дій." Також, згідно із п. 1.2. вказаного рішення власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України, власникам квартир у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. На час приватизації, вказана вище квартира ([ADDRESS]) була приватизована без комор, які розташовані в підвальному приміщенні і на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 15.05.1998р. квартира була придбана без комор, які розташовані в підвальному приміщенні, що підтверджується довідкою Івано-Франківського ОБТІ від 17.06.2011р. за №2070/01-18 (т.1 а.с.68). Отже, допоміжні приміщення будинку [ADDRESS], зокрема підвальні приміщення та горище до 17.08.2006р. (рішення МВК про оформлення права власності на нерухоме майно за №312 за [PERSON] та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS]), відповідно до норм чинного законодавства перебували у спільній власності фізичних осіб - власників квартир у будинку [ADDRESS]. [PERSON] 26.11.2009р. подав до Управління архітектури і містобудування нотаріально посвідчену заяву про надання своєї згоди на переобладнання горищного приміщення під житлові кімнати та двох підвалів під майстерню, які розташовані в будинку [ADDRESS], копія якої долучена до матеріалів справи. Вказана обставина сторонами не заперечується. Інший співвласник допоміжних приміщень в будинку [ADDRESS], яким є позивач по справі своєї згоди на таке переобладнання горищного приміщення під житлові кімнати та двох підвалів під майстерню не надавала. Натомість п 1.3. резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року N4-рп/2004 встановлює, що питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Крім того пунктом 1.4.5. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджено Наказом Держжитлокомунгоспу України від17.05.2005р. за № 76 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 р. за №927/11207р.) вказано, що для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися такі документи: - копія свідоцтва на право власності або договору найму (оренди) приміщення; - копія поповерхових планів, завірених в установленому порядку; - проект переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, погоджений в установленому порядку; - згода власників, співвласників (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності. Пунктом 1.4.6 цих же правил вказано, що власник, наймач (орендар) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення, що припустив самовільне переобладнання або перепланування, що призводить до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту, зобов'язаний за свій рахунок привести це приміщення до попереднього стану. У разі, якщо самовільне перепланування або переобладнання приводить до погіршення технічного стану жилого будинку в цілому та порушуються права інших споживачів, зазначені роботи виконуються виконавцем послуг, питання відшкодування вартості цих робіт власником, наймачем (орендарем) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення вирішується у судовому порядку. У відповідності до висновків експерта (т.1 а.с.31) під приміщеннями квартири [ADDRESS] знаходяться підвальні приміщення загальною площею 46,3 м. кв., точної інформації щодо площі допоміжного приміщення, розташованого над квартирою [ADDRESS] матеріали справи не містять, однак проводячи співставлення правовстановлюючих документів (т.1 а.с.173-174 та т.1 а.с.138-139), які підтверджують право власності на нерухоме майно, що належить [PERSON] та [PERSON] судом з'ясовано, що у відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.09.2006р., яке було видано на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської ради від 17.08.2006р. [PERSON] та [PERSON] належить об'єкт нерухомості (шестикімнатна квартира [ADDRESS]) загальною площею 244,2 кв.м, житловою площею 108,8 кв.м., а у відповідності до свідоцтва на нерухоме майно від 07.05.2012р., яке було видане на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської ради від 03.04.2012р. [PERSON] та [PERSON] належить об'єкт нерухомості (восьмикімнатна квартира [ADDRESS]) загальною площею 335,3 кв.м, житловою площею 153,6 кв.м., отож житлова площа належної відповідачу [PERSON] та третій особі без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] квартири збільшилась на 44,8 м. кв. (153,6-108,8=44,8). При цьому у відповідності до змісту договору №28 від 13.02.2012р. (т.1 а.с.136-137) укладеного між виконавчим комітетом Івано-Франківської ради та [PERSON], зокрема з п. 1.1. випливає, що замовник, яким є [PERSON], здійснює реконструкцію горища в межах конструкції даху під житлові приміщення та підвальних приміщень під творчу майстерню на власній земельній ділянці на [ADDRESS]. Враховуючи наведені вище положення договору суд приймає до уваги покликання сторони позивача щодо того, що і належна їй, як співвласнику квартири в будинку [ADDRESS] частина допоміжних приміщень, а саме розташованих над квартирою (частиною квартири, належній [PERSON].) частиною горища та підвальних приміщень під квартирою (частиною квартири, належній [PERSON].) була без її згоди реконструйована [PERSON] Такого висновку суд дійшов виходячи із того, що в п. 1.1. договору №28 від 13.02.2012р. [PERSON] було надано дозвіл на «реконструкцію горища в межах конструкції даху», тобто всього горищного приміщення, оскільки згідно з додатком 1 до ДБН В.2.6-14-97 «Конструкції будівель та споруд, Покриття будинків та споруд» горище покриття (дах) - об'ємна верхня огороджувальна конструкція будинку (споруди) із замкнутим повітряним простором (горищем), що утворюється поверхнею горищного перекриття, фризовими стінами і покриттям (покрівлею). У ст.1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» вказано, що сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери відносяться до складу допоміжних приміщень багатоквартирного будинку. За змістом ч.2 ст. 382 ЦК України зазначено, що власникам квартири у двоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Відтак суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] та [PERSON] не отримали згоди усіх співвласників допоміжного приміщення (горища та підвалу) при отриманні дозволу органу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів на проведення відповідних робіт, то відповідачі порушили права тих співвласників, які такої своєї згоди не надавали, а саме - позивача по справі. В даному випадку горище та підвал до проведеної реконструкції були допоміжними приміщенням, які розташовані в двоквартирному житловому будинку та належали сторонам по справі (окрім відповідача Івано-Франківського МВК) і третій особі без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача на праві спільної сумісної власності, принаймі до 2006р. Сторони є рівними у своїх правах щодо використання допоміжних приміщень, які розташовані над та під їх квартирами. Суд зауважує, що згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до „Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності с непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. При цьому, як зазначив Європейський суд з прав людини в п. 38 судового рішення від 10 лютого 2010 року по справі «Серявін та інші проти України» (набуло статусу остаточного 10/05/2011, Заява N 4909/04) стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак, ці три норми не можна розглядати як "окремі", тобто не пов'язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справі "Літгоу та інші проти Сполученого Королівства" (Lithgow and Others v. Kingdom) від 8 липня 1986 року, п. 106, серія A, N 102). Європейський суд з прав людини зазначав у п. 39 рішення по справі «Серявін та інші проти України», що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler . ) [GC], 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I). Крім того у п. 41 рішення по справі «Серявін та інші проти України» Суд відмічає спільність позицій сторін у тому, що до реконструкції горище, про яке йдеться, належало на праві спільної власності всім власникам квартир у будинку, включно із заявниками. Отже, стаття 1 Першого протоколу ( 994-535 ) застосовна в цій справі. Відповідно рішення місцевого органу влади щодо укладення контракту на реконструкцію горища третьою особою становило втручання у право заявників володіти своїм майном у значенні першого речення зазначеної статті. П. 46 цього ж рішення Судом вказано також, що беручи до уваги зазначені вище висновки, що із самого початку заявники мали право на частку власності на горище, Суд вважає встановленим той факт, що після переобладнання горища під мансардний поверх, який було передано інвесторам, заявники втратили своє майно. Отже, їх позбавили їхнього майна у значенні другого речення статті 1 Першого протоколу ( 994-535 ). Відповідно до ст. ст. 2, 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і п. 1 ст. 46 Конвенції рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковими для виконання. Згідно до статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, а за частиною першою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Отже позивач [PERSON], як співвласник була позбавлена змоги реалізувати своє право власності на частку в допоміжних приміщеннях, внаслідок проведеної реконструкції відповідачем [PERSON] та третьою особою, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON], яка також є співвласником за згодою із відповідачем [PERSON] з дозволу відповідача виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та без згоди позивача [PERSON] та за наслідком чого остання була позбавлена свого майна у значенні другого речення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виходячи з наведеного позов підлягає до задоволення в частині визнання недійсними рішення Івано-Франківського МВК від 25.08.2010р. №481 в частині включення в реконструкцію підвальних приміщень під квартирою [NUMBER] та горища над квартирою [NUMBER] будинку на [ADDRESS], в частині визнання недійсним рішення МВК від 03.04.2012р. № 193 в частині оформлення на відповідачів [PERSON] та [PERSON] права власності на підвальні приміщення під квартирою [NUMBER] та горища над квартирою [NUMBER] будинку [ADDRESS] та вимоги щодо визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.05.2012р. виданого [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення МВК від 03.04.2012р. №193 недійсним в частині збільшення загальної та житлової площі квартири [NUMBER] за рахунок переобладнаних ними підвальних приміщень квартири [NUMBER] та горища над квартирою [NUMBER]. Так, із змісту зазначеного рішення Івано-Франківського МВК від 25.08.2010р. №481, яке є загальнодоступним на офіційному веб-сайті м. Івано-Франківськ (http://www.namvk.if.ua/dt/5291/) вказано, зокрема у п.13 що, розглянувши звернення громадян щодо здачі в експлуатацію об'єктів, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт,

Outcome: partial