Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

В листопаді 2021 року на адресу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа: Білоцерківський відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про встановлення факту постійного проживання на території України, мотивуючи тим, що він, [PERSON] , народився [INFO] в місті Узин Білоцерківського району Київської області Української РСР. З 1980 по 1988 роки навчався в Узинській восьмирічній школі № 3 міста Узин Білоцерківського району Київської області Української РСР. З 1989 по 1990 роки навчався в Іванівській середній школі Білоцерківського району Київської області Української РСР. 06 квітня 1990 року отримав паспорт громадянина СРСР серія [NUMBER] . З 01 серпня 1990 року по 11 грудня 2003 року працював трактористом в тракторній бригаді № 1 колгоспу «Прогрес» Агропромислового комітету Київської області - Агропромисловий комітет «Рось» м. Узин Білоцерківського району Київської області, який було реорганізовано в ТОВ «Прогрес». З 08 травня 1991 року по 08 травня 1991 року був прописаний за адресою [ADDRESS] Української РСР. 10 лютого 1993 року отримав посвідчення тракториста-машиніста, яке видано Білоцерківським Держтехнаглядом Київської області, Україна. 30 грудня 1993 року отримав посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1986-93 роках (категорія 4), виданого Київською облдержадміністрацією. Так як він втратив паспорт громадянина СРСР серія [NUMBER] та своєчасно не оформив паспорт громадянина України, в нього виникло багато проблем з документами та неможливістю здійснювати певні дії, зокрема отримання реєстраційного номеру облікової картки платника податків та проведення вакцинації проти COVID-19. Він письмово звернувся до Білоцерківського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області з заявою щодо оформлення паспорта громадянина України у вигляді ID картки, замість втраченого паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року, але отримав відмову, за змістом якої: (1) згідно наданої ним інформації встановити його особу та належність до громадянства України не вбачається можливим; (2) рекомендовано йому отримати належним чином завірену копію рішення суду про постійне проживання в України станом на 24 серпня 1991 року. Метою встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є необхідність для встановлення його належності до громадянства України, однак територіальний підрозділ Державної міграційної служби України ставить питання про надання ним рішення суду про постійне проживання в України станом на 24 серпня 1991 року для встановлення належності до громадянства України, а чинним законодавством України не передбачено іншого порядку встановлення належності до громадянства України, отже встановлення цього факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року підтверджується: (1) трудовою книжкою, за якою він працював в Колгоспі «Прогрес», що знаходився в м. Узин Білоцерківського району Київської області України; (2) актом про фактичне місце проживання, за яким від його народження по теперішній час він проживає з матір`ю за адресою [ADDRESS] ; (3) посвідченням громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1986-93 роках, виданого на його ім`я, оскільки Закон № 796-ХІІ, на підставі якого видавалися такі посвідчення, спрямований на захист громадян, які проживали на території колишньої УРСР та теперішньої України, зокрема станом на 24 серпня 1991 року. Просив суд встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , на території України станом на 24 серпня 1991 року ( а. с. 1-2 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.11.2021 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 17 ). Ухвалою судді від 15 листопада 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за заявою [PERSON] , заінтересована особа: Білоцерківський відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про встановлення факту постійного проживання на території України. Призначено розгляд справи на 13 грудня 2021 року ( а. с. 14 ). В судове засідання заявник [PERSON] не з`явився, 13.12.2021 року за вх. № 58645 судом отримано заяву, в якій останній просив справу розглядати у його відсутність. Заяву підтримує та просить задовольнити. Заінтересована особа Білоцерківський відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області в судове засідання свого представника не направила, 13.12.2021 року за вх. № 58644 судом отримано заяву від [PERSON] , яка діє на підставі довіреності, в якій просила слухати справу у її відсутність. Вимоги заяви визнає та не заперечує проти задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Неявка учасника справи, який належним чином повідомлений про місце, дату і час судового засідання і від якого не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, не перешкоджає його розгляду. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, у відповідності до вищезазначеної норми, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З огляду на зазначене суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заявлені вимоги [PERSON] , підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якому розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого поряду їх встановлення. З указаного вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі - постанови Пленуму) із змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлені наступні обставини і відповідні їм правовідносини. Встановлено, що заявник [PERSON] , народився [INFO] в місті Узин Білоцерківського району Київської області Української РСР, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 09.02.1973 року ( а. с. 3 ). З 1980 по 1988 роки заявник навчався в Узинській восьмирічній школі № 3 міста Узин Білоцерківського району Київської області Української РСР, про що свідчить наявне в матеріалах справи свідоцтво про неповну середню освіту ( а. с. 4 ). З 1989 по 1990 роки [PERSON] навчався в Іванівській середній школі Білоцерківського району Київської області Української РСР, що підтверджується доданим до матеріалів справи атестатом про середню освіту ( а. с. 5-6 ). З свідоцтва № [NUMBER] , виданого [PERSON] Іванівською середньою школою вбачається, що останній пройшов навчання з 01.09.1989 року по 14.05.1990 року по програмі трактори, с/г машини, основи агротехніки ( а. с. 7 ). З 01 серпня 1990 року по 11 грудня 2003 року заявник працював трактористом в тракторній бригаді № 1 колгоспу «Прогрес» Агропромислового комітету Київської області - Агропромисловий комітет «Рось» м. Узин Білоцерківського району Київської області, який було реорганізовано в ТОВ «Прогрес», про що свідчить наявна в матеріалах справи копія трудової книжки останнього ( а. с. 8 ). Зазначене підтверджується і наявною в матеріалах справи Довідкою від 15 липня 2021 року, виданої ТОВ «Прогрес», в якій зазначено, що [PERSON] , 1973 року народження дійсно працював в колгоспі «Прогрес» з 01.08.1990 року ( протокол № 7 від 29.07.1990 року ) по 11.12.2003 року ( Наказ № 200 від 11.12.2003 року ) ( а. с. 9 ). З 08 травня 1991 року по 08 травня 1991 року заявник був прописаний за адресою [ADDRESS] , про що свідчить Довідка від 07.10.2021 року, видана Узинською міською радою ( а. с. 10 ). 10 лютого 1993 року заявник [PERSON] отримав посвідчення тракториста-машиніста, яке видано Білоцерківським Держтехнаглядом Київської області ( а. с. 11 ). 30 грудня 1993 року заявник отримав посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1986-93 роках (категорія 4), виданого Київською облдержадміністрацією ( а. с. 12 ). Згідно Акту про фактичне місце проживання ( не проживання ) в м. Узин від 25.05.2021 року, яке складено та підписано депутатом Узинської міської ради Король О.В. та начальником відділу ЦНАП Василенко Г.О. в присутності сусідів, зазначено, що [PERSON] , 1973 року народження проживав разом із матір`ю з народження за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 13 ). Встановлено, що заявник звертався до Білоцерківського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області з заявою щодо оформлення паспорта громадянина України у вигляді ID картки, замість втраченого паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року, але отримав відмову, в якій йому рекомендовано отримати належним чином завірену копію рішення суду про постійне проживання в України станом на 24 серпня 1991 року ( а. с. 14 ). Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України "Про громадянство України"). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України" і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України" особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України "Про громадянство України" визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Отже, на підставі статті 8 Закону України "Про громадянство України" встановлюється набуття громадянства України. Оскільки заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, суд приходить до висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України". Відповідно до підпункту "а" пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону "Про громадянство України", що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт "в" пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду). Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Аналогічна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 496/818/19, провадження № 61-8190 св 20. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявником доведено факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, що є підставою для задоволення заяви, оскільки даний факт є доведеним наявними в матеріалах справи доказами. Оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є отримання заявником паспорта громадянина України, суд приходить до висновку про відсутність спору про право та наявність підстав для розгляду заяви в порядку окремого провадження. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 листопада 2020 року в справі № 521/21665/18 (провадження № 61-23379св19). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі викладеного та

Outcome: approved