Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

22 жовтня 2015 року [PERSON] первинно звернувся до Золочівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати за ним право власності на ј частину будинку [ADDRESS] , зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні власністю, вселити позивача у будинок. Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що із відповідачем вони перебували у шлюбі до 2014 року. В 1996 році в рівних частках із відповідачем отримали у дар Ѕ половину спірного житлового будинку. В період шлюбу здійснили ремонтні та будівельні роботи у будинку, проте сімейне життя не склалося та позивач поїхав на заробітки, відповідач лишилася проживати у будинку, згодом позивач став проживати у доньки. На момент звернення до суду відповідач не визнала право власності позивача на ј частину будинку, утримувала у себе правовстановлюючі документи, в зв`язку з чим позивач не міг проживати у будинку, розпоряджатися своєю власністю, вселитися. 04 липня 2017 року [PERSON] звернулась до Золочівського районного суду Харківської області з позовом про припинення права власності [PERSON] на ј частину житлового будинку [ADDRESS] , виплату [PERSON] 36 925 гривень в рахунок компенсації та визнання за [PERSON] права власності на вказаний будинок. Після зміни складу суду та розгляду справи спочатку [PERSON] уточнила позовні вимоги та в остаточній редакції своїх вимог просила - збільшити їй частку у праві спільної часткової власності житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами будинку [ADDRESS] з ј частки до Ѕ частки, стягнути з [PERSON] борг у сумі 20020 гривень та судові витрати. 14 червня 2018 року [PERSON] , як спадкоємець [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права власності на ј частину будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] . Свої вимоги мотивувала тим, що батьком вказана частина будинку була отримана у дар разом із тодішньою дружиною [PERSON] , після розлучення він не міг розпоряджатися своєю власністю так як колишня дружина не визнавала його право власності, утримувала правовстановлюючі документи. Зауважила, що батько помер до розгляду його позову про визнання право власності та вона як спадкоємець вступає у справу. Судом даний позов спадкоємця прийнято до розгляду. Вказані позови були об`єднані в одне провадження та розглядалися судом спільно. В судовому засіданні [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх позов задовольнити в повному обсязі, так як за відсутності правовстановлючих документів [PERSON] позбавлена можливості оформити спадщину після смерті батька. Батьку в свою чергу правовстановлюючі документи не надавала [PERSON] , в результаті чого він звернувся до суду з позовом про визнання права власності. Проти позову [PERSON] заперечували у повному обсязі, з тих мотивів, що останньою не надано належних та допустимих доказів збільшення вартості майна, для збільшення частки [PERSON] як і не надано доказів наявності боргу у померлого [PERSON] перед [PERSON] [PERSON] та її представник свої уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі просили задовольнити. Свої вимоги обґрунтували тим, що після того, як [PERSON] та [PERSON] перебуваючи у шлюбі отримали у дар Ѕ частину житлового будинку ремонтні роботи вони не проводили. У 1999 році [PERSON] покинув [PERSON] , поїхавши проживати в іншу місцевість. Проте між ними існувала домовленість, що оскільки він її полишає, то переофомить на неї свою частину будинку, а [PERSON] в свою чергу погасить його заборгованість за зерно, що він брав на реалізацію у ПСП «Горизонт». Виходячи з цієї домовленості [PERSON] робила ремонт у будинку виключно за власні кошти. Проте, повернувшись у 2014 році [PERSON] спочатку розлучився із нею, а згодом всупереч існуючій домовленості почав вимагати половину будинку або 3 тисячі доларів США, як компенсацію вартості. Потім він звернувся до суду. Документи на будинок вона [PERSON] дійсно не давала так як боялась його, оскільки він вже обманув її. [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] у родині [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] , про що 19 жовтня 1983 року виконкомом Водянської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області в книзі реєстрації народжень зроблено актовий запис №20, а відділом реєстрації актів цивільного стану Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області 20 лютого 2007 року видало повторно відповідне свідоцтво серії [NUMBER] . 24 вересня 1991 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Золочівського районного управління юстиції Хакрівської області складено актовий запис №118, після укладення шлюбу подружжя обрало спільне прізвище [PERSON] , згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00020173748 від 18 травня 2018 року, що був отриманий в рамках спадкової справи після смерті [PERSON] 14 травня 1996 року [PERSON] передала у дар [PERSON] та [PERSON] (в рівних частках) Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] з надвірними [ADDRESS] . До набувачів перейшли приміщення І-І - площею 9,9, І-2 площею 11,0 кв.м, 1-3 площею 20,6 кв.м, 1-4 площею 6,07 кв.м., тамбур пом.1 площею 6,9 кв.м., гараж «Г», вбиральня «Д», Ѕ частина огорожі, жилою площею 31,6 кв.м, вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Золочівської державної нотаріальної контори Пендюріною Л.С., реєстровий номер 1269. Договір містить відмітку про його реєстрацію 15 травня 1996 року у бюро технічної інвентаризації реєстровий №2565. В експлікації плану будинку з технічного паспорту доданого до договору дарування, вбачається, що квартира 1 будинку складається з приміщень 1-1 кухні, площею 9,9 квадратних метрів, 1-2 житлової кімнати площею 11 квадратних метрів, 1-3 житлової кімнати площею 20,6 квадратних метрів, 1-4 коридору площею 6,7 квадратних метрів, І тамбуру площею 6,9 кв.м., загальною площею 55.1 квадратних метрів. За інформацією КП «Архітектурно-інвентаризаційного бюро Золочівського району Харківської області» від 28.09.2015 р. №231 житловий будинок [ADDRESS] належить в Ѕ частині [PERSON] та [PERSON] згідно договору дарування від 14 травня 1996 року, посвідченого Золочівською державною нотаріальною конторою реєстровий №1269, в іншій Ѕ частині [PERSON] та [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.08.1994 року виданого Золочівською державною нотаріальною конторою реєстровий №1813. З технічного паспорту ПК «Архітектурно-інвентаризаційного бюро Золочівського району» від 07 вересня 2015 року (інвентаризаційна справа №1980 реєстровий №21-2565) вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] складається в тому числі з приміщень: А-1 будинок(1978 року будівництва), А-1-1 прибудова (1999 року будівництва), а веранда, а-1 тамбур (1988 року будівництва), а-2 ганок, Б сарай (1978 року будівництва), В погріб (1978 року будівництва), Г гараж(1978 року будівництва), Д вбиральня(1997 року будівництва), Е літня кухня (1997 року будівництва), З теплиця (1997 року будівництва), И навіс (1997 року будівництва), К вбиральня (1997 року будівництва), Л літній душ (1997 року будівництва), М літня кухня (1978 року будівництва), №1-2 огорожа, №5 вигрібна яма. Паспорт містить примітку про самовільне будівництво приміщення А-1-1. На експлікації приміщень до плану житлового будинку зазначено, що квартира 1 складається з приміщень: 1-кухні площею 9,7 кв.м., житлової кімнати площею 9,9 кв.м., житлової кімнати площею 20,6 кв.м., коридору площею 6,2 кв.м., санвузла 4,5 кв.м., передпокою 5,6 кв.м., всього 56,5 кв.м. І тамбуру 0,6 кв.м., всього 57,1 кв.м. 16 липня 2010 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції у Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №698 та того ж дня видано відповідне свідоцтво серії [NUMBER] . Після укладення шлюбу подружжя обрало спільне прізвище [PERSON] . 02 грудня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Золочівського районного управління юстиції того ж дня складено актовий запис №23 та видано відповідне свідоцтво серії [NUMBER] . [INFO] у віці 63 років помер [PERSON] , про що Виконавчим комітетом Хорошівської селищної ради Харківського району Харківської області 01 грудня 2017 року складено актовий запис №110 та того ж дня видано відповідне свідоцтво серії [NUMBER] . За матеріалами спадкової справи 12/2018, що була заведена Золочівською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] , [PERSON] 26 січня 2018 року подала заяву про прийняття спадщини після смерті батька. Відомостей про наявність інших спадкоємців та подання ними заяв про прийняття/відмову від прийняття спадщини спадкова справа не містить. 01 червня 2018 року державний нотаріус Четвертої Харківської державної нотаріальної контори Козелько Т.М., виконуючи обов`язки державного нотаріуса Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (частину житлового будинку [ADDRESS] ) після смерті [PERSON] з мотивів ненадання документів, що підтверджують право власності спадкодавця на майно. Допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пояснили суду, що вони перебували у дружніх відносинах із родиною [PERSON] , доводилися їм друзями та сусідами. Повноцінний ремонт будинку [PERSON] розпочала після того, як її покинув чоловік - [PERSON] після 1999-2000х років. Вона поступово робила ремонт будинку та подвір`я, робила прибудови, міняла вікна, чи надавав [PERSON] . [PERSON] відповідну згоду на вказані ремонтні роботи їм не відомо, як і точно не відомо, коли подружжя розлучилось. Водночас свідки визнали, що мали неприязне ставлення до [PERSON] так як останній фактично ніколи не працював, [PERSON] постійно влаштовувала його на роботу, родина існувала лише за її кошти, а згодом він взагалі покинув [PERSON] , проте через багато років, всупереч існуючій домовленості та не дивлячись на все те добро, що зробила для нього колишня дружина почав претендувати на будинок. Товарні чеки, рахунки, накладні на придбання будівельних матеріалів та предметів домашнього вжитку (кранів, щебню, плитки тощо) від 04 квітня 2011 року, 01 березня 2010 року, 02 квітня 2013 року, від 09 листопада 2006 року, від 15 липня 2015 року, 31 травня 2018 року, 08 червня 2018 року, 15 липня 2015 року, 09 листопада 2016 року, 02 липня 2018 року, 18 липня 2004 року, 18 серпня 2017 року, 10 травня 2018 року, 27 травня 2005 року, 18 липня 2004 року підтверджують, що [PERSON] придбавалися будівельні матеріали у вказаний період часу (т.2 а.с.15-19, 176-180). Позивачем [PERSON] надано докази отримання грошових переказів з 2012 по 2016 років. Отримання кредиту у АТ «Мегабанк», ПАТ «Дельтабанк» Позивачем [PERSON] надано, не засвідчені фотокопії листів, в яких зазначено, що 10 серпня 2003 року, 15 липня 2006 року генеральним директором ПСП "Горизонт" було складено претензії на адресу [PERSON] та [PERSON] про необхідність погашення заборгованості [PERSON] за пшеницю в кількості 18200 кг. Оригінали вказаних претензій, як і відомостей щодо відправки вказаних претензій та отримання їх адресатом суду не надано. [PERSON] надано не засвідчені фотокопії документів, в яких зазначено, що 29 вересня 2006 року [PERSON] було подано письмові пояснення генеральному директору ПСП "Горизонт" щодо погашення боргу [PERSON] перед господарством на суму 20020 гривень, 04 серпня 2010 року [PERSON] заявою повідомила генерального директора ПСП "Горизонт" про намір погасити заборгованість свого чоловіка [PERSON] , що виникла в результаті того, що 16 вересня 2000 року ПСП Горизонт надало [PERSON] пшеницю в кількості 18200 кг. на загальну суму 20020 гривень. [PERSON] надано не засвідчені фотокопії квитанції до прибуткового касового ордеру, в якому зазначено, що [PERSON] здійснила погашення заборгованості [PERSON] перед ПСП «Горизонт» на суму 20020 гривень. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані наступними положеннями закону: Стаття 24 Кодексу законів про шлюб та сім`ю в Україні, дає визначення роздільному майну подружжя. Так, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Стаття 57 СК України встановлює, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є в тому числі майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Стаття 113 Цивільного кодексу Української РСР регламентує питання права спільної часткової власності.Так володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом. Не може бути встановлено такий порядок користування жилим будинком, при якому учаснику спільної часткової власності виділяються в користування тільки непридатні для проживання або підсобні приміщення (підвал, коридор, комора тощо). Кожний учасник спільної часткової власності відповідно до своєї частки має право на доходи від спільного майна, відповідає перед третіми особами по зобов`язаннях, пов`язаних з спільним майном, і повинен брати участь у сплаті всякого роду податків і платежів, а також у витратах по утриманню і зберіганню спільного майна. Кожний учасник спільної часткової власності має право на оплатне або безоплатне відчуження іншій особі своєї частки в спільному майні. Стаття 119 Цивільного кодексу Української РСР обумовлює наслідки надбудови, прибудови або перебудови будинку, що є спільною частковою власністю. Коли учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні. Стаття 243 Цивільного кодексу Української РСР передбачає, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети. Стаття 356 ЦК України регламентує право спільної часткової власності. Так, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Стаття 357 ЦК України обумовлює порядок визначення часток у праві спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Стаття 365 ЦК України обумовлює підстави припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Так, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до статтей 1216-1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Стаття 1261 ЦК України перелічує осіб з першої черги спадкоємців за законом. Так, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статті 1268-1270 ЦК України визначають, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Стаття 1281 ЦК України передбачає порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців. Так спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Стаття 1282 ЦК України встановлює обов`язок спадкоємців задовольнити вимоги кредитора. Зокрема спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Стаття 376 ЦК України врегульовує питання самочинного будівництва. 1. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 2. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. 3. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. 4. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. 5. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. 6. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. 7. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відтак оцінюючи надані докази на предмет дотримання наведених норм закону, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в рівних частках отримали у дар на двох Ѕ частину спірного житлового будинку. Відповідно до положень ст. 243 Цивільного кодексу Української РСР, ст.24 Кодексу законів про шлюб та сім`ю в Україні та дублюючих їх положень ст. 57 СК України, дане майно є особистою приватною власністю кожного з подружжя. [PERSON] та [PERSON] володіли Ѕ спірного будинку як співвласники, частки яких були рівними, про що зазначено у договорі дарування. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] вказувала, що вона особисто, за власні особисті кошти самостійно здійснювала ремонт належної їм з [PERSON] Ѕ частки будинку з 1999 року, коли [PERSON] полишив її. За їхньою спільною домовленісттю, [PERSON] був згодний на вказані ремонтні роботи та мав відмовитися від своєї частки будинку на користь [PERSON] так як вона своєю працею та за власні кошти значним чином покращила його у порівнянні із тим, яким вони отримали його у дар. Проте обманув її, водночас, зроблені нею поліпшення та добудови у будинку, на її думку, відповідно до положень ст. 357 ЦК України є підставою для зміни розміру її частки. Оцінюючи надані докази на предмет наявності поліпшень та добудов в розумінні положень ст. 119 Цивільного кодексу Української РСР, ст. 357 ЦК України, суд доходить висновку, що [PERSON] в порушення вимог ст.81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів, що ремонтні роботи у спірному будинку проводилися, що вони проводилися нею особисто, а не є результатом їхньої спільної домовленості як подружжя, що перебувало у шлюбі до 2014 року. Не надано доказів, що між [PERSON] та [PERSON] існувала домовленість щодо проведення ремонтних робіт у будинку, їх порядку, обсягу та розподілу витрат, а також наслідків. Крім того, [PERSON] у 2014 році звернувся до суду з позовом, про визнання права власності на ј частину спірного будинку, саме з мотивів, що [PERSON] не дає йому правовстановлюючі документи, не визнає його право власності. Додатково щодо наданих позивачем [PERSON] доказів наявності поліпшень у будинку, суд також виходить з того, що за відсутності відповідного експертного висновку щодо наявності робіт, їх обсягу та вартості проведених ремонтних робіт, враховуючи, що для їх визначення необхідні спеціальні знання, суд позбавлений можливості самостійно оцінити час проведення робіт, їх наявність та обсяг, визначити первинну вартість будинку станом на 1996 рік та станом на момент розгляду справи. Надані [PERSON] докази придбання будівельних матеріалів та замовлення робіт, отримання грошових переказів та кредитів не свідчить про проведення у спірному будинку ремонтних робіт, прибудов та одночасно не дають можливості здійснити висновок, чи є вони покращеннями у розумінні положень ст. 357 ЦК України, ст. 119 Цивільного кодексу Української РСР. Сторонам роз`яснювалися їхні процесуальні права та обов`язки, [PERSON] від свого клопотання про проведення експертного дослідження у судовому засіданні відмовилась у присутності свого представника адвоката Пантелей В.В. Оцінюючи показання свідків, щодо часу та обсягу проведення ремонтних робіт у спірному будинку, суд в першу чергу виходить з того, що свідки визнали своє неприязне ставлення до [PERSON] , крім того їх свідчення про проведення робіт і будівництва після 1999 року протирічать відомостям технічного паспорту складеному бюро технічної інвентаризації на житловий будинок, відповідно до якого всі будівлі на ділянці побудовані до 1999 року включно. Суд критично оцінює свідчення свідків. Крім того, показання свідків в частині проведення внутрішніх та ремонтних робіт будинку, в тому числі за відсутності експертного висновку, та враховуючи, що свідки не є фахівцями у цьому питанні, так само не дають суду змогу самостійно визначити обсяг робіт, їх вартість тощо. Крім того, відповідно до наданих копії технічного паспорту, доданих до договору дарування та технічного паспорту станом на 2015 рік будівництво споруд та будинку [ADDRESS] здійснювалося виключно в період шлюбу подружжя [PERSON] , насамперед до 1999 року. Крім того, технічний паспорт 2015 року містить примітку про самовільне будівництво, проте відповідно до положень ст. 376 ЦК України особа, яка здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відтак, враховуючи, що [PERSON] не надано належних та допустимих доказів щодо проведення ремонтних робіт, обсягу проведених ремонтних робіт, не надано доказів їх вартості, не надано доказів існування домовленості між нею та [PERSON] щодо умов проведення ремонтних робіт, суд виходить з того, що [PERSON] не доведено її позовні вимоги у частині вимог про збільшення її частки у спірному житловому будинку відповідно до положень ст. 119 Цивільного кодексу Української РСР ст. 357 ЦК України, в зв`язку з чим в цій частині позовних вимог слід відмовити. Оцінюючи надані [PERSON] докази в частині вимог про стягнення суму боргу зі спадкоємця [PERSON] суд доходить висновку, що [PERSON] також не надано належних та допустимих доказів відправлення/отримання відповідних претензій щодо боргу [PERSON] за його життя. Тобто взагалі існування претензій ПСП «Горизонт» до [PERSON] . Не надано належних та допустимих доказів також погашення вказаної заборгованості [PERSON] . Не надано доказів існування домовленостей між [PERSON] та [PERSON] щодо погашення будь-яких заборгованостей. Не надано доказів дотримання порядку пред`явлення претензії [PERSON] до спадкоємців ( [PERSON] ) щодо боргу спадкодавця [PERSON] відповідно до положень ст.1281 ЦК України, хоча про смерть [PERSON] вона була обізнана, так як приймала участь у розгляді справи за його позовом. Відтак, вважаючи дані вимоги не доведеним суд також відмовляє у задоволенні цієї частини позовних вимог. Щодо позовних вимог [PERSON] , судом встановлено, що за життя, її батько, [PERSON] набув у власність ј частину спірного житлового будинку, дане майно відповідно до положень ст.24 Кодексу законів про шлюб та сім`ю в Україні та дублюючих їх положень ст. 57 СК України було особистою приватною власністю [PERSON] Інший співвласник [PERSON] не давала [PERSON] правовстановлюючі документи на спірний будинок, саме це у 2014 році послугувало підставою для звернення останнього до суду з позовом про визнання права власності. Правовстановлюючі документи [PERSON] не надає і [PERSON] , що позбавляє останню можливості нотаріально оформити спадщину. Позивач [PERSON] , як спадкоємець першої черги, що прийняла спадщину після смерті батька, відповідно до положень ст.ст. 1216-1223, 1258, 1261,1270 ЦК України набула у власність, в порядку спадкування за законом ј частину спірного житлового будинку [ADDRESS] , в зв`язку з чим суд задовольняє її позовні вимоги у повному обсязі.

Outcome: approved