Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 20 березня 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є трактор ДТЗ 5244 Р. Йому було роз'яснено, що для того, щоб, придбати трактор, треба внести 10 % від суми вартості трактору, як перший внесок, та сплатити авансовий платіж, а через 10 днів можна забрати трактор, на умовах його повної оплати після поставки. В день підписання договору позивач сплатив кошти в розмірі 7000 грн., однак предмет лізингу переданий не був. Позивач надіслав відповідачу заяву, в якій прохав повернути сплачені ним кошти в розмірі 7000 грн., однак відповіді не отримав. Після уважного ознайомлення з умовами договору зрозумів, що його умисно ввели в оману щодо істотних умов договору. Крім того, вважає, що при укладанні договору фінансового лізингу не були додержані вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, а тому договір, у відповідності зі ст. ст. 220, 236 ЦК України є нікчемним з моменту його вчинення, тобто з 20 березня 2014 року. Вважає, що відповідач порушив його права як споживача своєю нечесною підприємницькою діяльністю, просить застосувати наслідки недійсності правочину - договору № 009687 Фінансового лізингу від 20 березня 2014 року укладеного між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»; стягнути сплачену ним суму у розмірі 7 000 грн. та 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди з посилання на ЗУ «Про захист прав споживачів». В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав в повному обсязі, в обґрунтування наводив суду обставини аналогічні тим, які зазначені в позові, вважає, що позов є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. Представник відповідача в судове засідання не з'явився про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В письмовому запереченні просить відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає, що вимоги позивача є безпідставними та необгрунтованими. Зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження вимог, позов ґрунтується виключно на припущеннях позивача, без належного ознайомлення з нормами діючого законодавства, що безпосередньо регулюють діяльність відповідача. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 березня 2014 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 009687 (а. с. 4-10). Відповідно до п. 1.3 укладеного договору фінансового лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор ДТЗ 5244 Р у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати ооержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору ( 10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливаість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. 20 березня 2014 року позивач оплатив винагороду за організацію в сумі 6150 грн. та авансовий платіж згідно договору в розмірі 850 грн. - всього 7 000 грн. ( а. с. 14). Через місяць позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення йому сплачених ним кошти в розмірі 7000 грн., однак відповіді не отримав. Законом України від 02 червня 2011 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання ринків фінансових послуг" (введено в дію з 09 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України 'Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" та доповнено п. 111, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган) (далі - Нацкомфінпослуг), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 09 жовтня 2012 року № 1676 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових акгивів для придбання товарів у групах") (далі - Ліцензійні умови). Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах. З аналізу Ліцензійних умов слід зробити висновок про те, що діяльність таких груп направлена на легігимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та/або послуг. Згідно з п. 1.2 ч. 1 Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Дійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3. ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підпиємнинька практика включає в себе будь-яку діяльність ( дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, як надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Як убачається з наведеного, законодавець розрізняє ознаки, що застосовуються до поняття «пірамідальна схема" та "придбання товарів у групах". Якщо перше є порушенням законодавства, то друге, за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх встановлених вимог, е легітимною підприємницькою діяльністю. Такий висновок ґрунтується на головній ознаці відсутності "пірамідальної схеми" згідно з п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" - це товарність схеми, тобто перередбачєння надання споживачу товару в обмін на внесені ним кошти. Так, за схемою придбання товарів у групах придбання товарів для кожного споживача (крім останнього) відбувається, у тому числі й за рахунок внесків інших учасників. Різниця між споживачами-учасниками є тільки в часі одержання товару кожним із них, оскільки в кінцевому підсумку товар одержать усі учасники, навіть ті, які фінансово були найменш "активними", за умови виконання ними умов договору. Отже, якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то до такого правочину не може бул застосовано визначення "пірамідальної схеми". Відповідно до п 7. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Стосовно обов'язкового нотаріального посвідчення договору лізингу суд відмічає наступне. Відповідно до ст. 759-786 параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренду)»глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України врегульовані відносини предмету договору найму, плати за користування, строку договору, правових наслідків неналежного виконання договорів тощо. При цьому загальні положення про найм (оренду), викладені у ст.759-786 ЦК України не встановлюють вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів оренди або лізингу. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Частиною 3 ст. 806 ЦК України зазначається, що особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. У частині 1 ст. 6 Закону України « Про фінансовий лізинг» визначено форму договору фінансового лізингу: « Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі». А тому, позовні вимоги позивача про нікчемність укладеного договору у зв'язку з недотриманням сторонами нотаріальної форми договору - норм ч. 2 ст. 799 ЦК України є такимм, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України та задоволенню не підлягають Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду). Норми загальних положень про найм ( оренду) викладені виключно в параграфі 1 глави 58 ЦК України. Застасування до фінансового лізингу норм, що регулюють окремі види найму ( оренди), чинним законодавством не передбачено. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг». Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм ( оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» ( ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізінг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю- продаж. Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Згідно зі ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. Позивач погодився з умовами договору, підписавши договір з додатками. Суд вважає, що позивачем не надано суду переконливих доказів на підтвердження того, що в момент укладення договору він був введений в оману, оскільки перед підписанням договору мав можливість ознайомитися з його текстом. Зважаючи на викладені положення чинного законодавства, доводи сторін, матеріали справи, суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні, позовних вимог [PERSON] про захист прав| споживача та застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину, оскільки укладеї договір лізингу відповідає усім вимогам закону, його нотаріальне посвідчення не вимагається, а відповідач мав право на укладення договору, оскільки ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс» має право надавати послуги з фінансового лізингу, і, договором передбачено, що комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається. У позові про відшкодування моральної шкоди також треба відмовити, оскільки позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження її заподіяння. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed