Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київське автотранспортне підприємство "Укрпродконтракт" (далі по тексту - відповідач, ПАТ "КАП "Укрпродконтракт") про зобов'язання вчинити дії, стягнення коштів та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 29 березня 2013 року [PERSON] на підставі договору №112085 придбав у відповідача автомобіль марки "Peugeot 301 Allure 1.6E Auto", 2013 року випуску. На виконання вимог цього договору щодо збереження гарантійних зобов'язань, 10 серпня 2014 року придбаний автомобіль був наданий в сервісний центр ПАТ "КАП "Укрпродконтракт" для проходження планового технічного обслуговування. На наступний день після його проведення, під час руху по проспекту Бажана у м. Києві, позивач відчув запах паленого та дим із-під капоту, одразу ж зупинившись і відкривши капот, побачив полум'я та загасив його за допомогою води. Після гасіння полум'я у моторному відсіку належного йому транспортного засобу, позивач викликав евакуатор для перевезення автомобілю на сервісний центр відповідача. Також позивач звернувся до Дарницького РУ ГУ МВС України у м. Києві з відповідною заявою та за результатами розгляду його звернення виявлено само загоряння проводів живлення. В подальшому, позивач звернувся на станцію техобслуговування відповідача, написавши заяву про розгляд гарантійного випадку, у якій також пред'явив відповідні претензії. Листом №88 від 21.08.2014 року відповідач повідомив позивача про те, що проведено технічний огляд автомобіля та складено технічний висновок від 19.08.2014 року, згідно з яким загоряння у моторному відсіку автомобіля спричинено загорянням стороннього предмета, що знаходився на той момент у моторному відсіку автомобіля. Оскільки вказаний факт не є дефектом виробника, він не може розглядатися у якості предмета гарантійного зобов'язання. Посилаючись на те, що після проведення техобслуговування, позивачем жодного втручання в механізми автомобілю здійснено не було, відтак, на його думку, сторонній предмет був залишений саме працівниками відповідача, а тому просить суд захистити його порушене право шляхом зобов'язання відповідача відремонтувати за власний рахунок належний йому автомобіль, продовжити гарантійний термін на зазначений транспортний засіб на час з моменту настання факту загоряння до повного його відновлення, а також стягнути з відповідача витрати щодо дефектування автомобіля та моральну шкоду. Ухвалою суду від 03 грудня 2014 року відкрито провадження у даній справі та її розгляд призначено в судовому засіданні. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також надав висновок експертного дослідження причин і обставин виникнення пожежі належного йому автомобіля. Відповідач позовні вимоги не визнав, вважав їх недоведеними, надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в їх задоволенні з підстав у ньому викладених. Також вказав, що після проведення технічного обслуговування автомобілю, позивач повідомляв представників сервісного центру, що ним на наступний день буде перевірено рівень оливи у двигуні, оскільки на його думку у двигун залили її більше норми, та після вчинення вказаних дій, саме позивач міг залишити сторонній предмет (ганчірку) у моторному відсіку автомобіля. Дослідивши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні позивача, представника відповідача та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до преамбули Закону України "Про захист прав споживачів" цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Пунктом 22 частини 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. А згідно з пунктом 3 цієї частини - виконавець це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Судом встановлено, що 29 березня 2013 року [PERSON] на підставі договору №112085 придбав у відповідача автомобіль марки "Peugeot 301 Allure 1.6E Auto", 2013 року випуску. 10 серпня 2014 року придбаний позивачем автомобіль був наданий в сервісний центр ПАТ "КАП "Укрпродконтракт" для проходження планового технічного обслуговування. З пояснень позивача вбачається, що на наступний день після проведення технічного обслуговування, під час руху по проспекту Бажана у м. Києві, позивач відчув запах паленого та дим із-під капоту, одразу ж зупинившись і відкривши капот, побачив полум'я та загасив його за допомогою води. В подальшому, позивач звернувся на станцію техобслуговування відповідача, написавши заяву про розгляд гарантійного випадку у якій також пред'явив відповідні претензії. Листом №88 від 21.08.2014 року відповідач повідомив позивача про те, що проведено технічний огляд автомобіля та складено технічний висновок від 19.08.2014 року, згідно з яким загоряння у моторному відсіку автомобіля спричинено загорянням стороннього предмета, що знаходився на той момент у моторному відсіку автомобіля. Оскільки вказаний факт не є дефектом виробника, він не може розглядатися у якості предмета гарантійного зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. Такі ж положення закріплено у частині 1 ст. 678 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) за змістом якої, покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. Водночас, частиною 1 ст. 679 ЦК України встановлено, що продавець відповідає за недоліки товару, якщо покупець доведе, що вони виникли до передання товару покупцеві або з причин, які існували до цього моменту. Тобто, вказаними правовими нормами встановлено, що підставою для настання відповідальності за наведеними нормами Закону та Кодексу потрібно доведення вини продавця або виробника. При цьому, умовами укладеного між сторонами договору, за яким і придбано автомобіль марки "Peugeot 301 Allure 1.6E Auto", 2013 року випуску, зокрема його п. 6.3, передбачено, що сторони домовились про те, що єдиним та належним виконанням продавцем своїх гарантійних зобов'язань вважається безоплатне усунення дефектів виробника (що визнані такими уповноваженими технічними спеціалістами) шляхом заміни дефектних деталей (комплектуючих) та/або безкоштовного ремонту автомобіля та/або додаткового обладнання до нього в порядку, встановленому на СТОА продавця (або організацій, що здійснює ремонтні роботи, в т.ч. гарантійні щодо товару). Матеріалами справи не підтверджено та позивачем не доведено, що причини виникнення загоряння у моторному відсіку його автомобіля є дефектом виробника та сталося з вини саме відповідача, натомість долученим позивачем висновком експертного дослідження причин і обставин виникнення пожежі легкового автомобіля №085/14 від 05 листопада 2014 року встановлено, що найбільш ймовірною безпосередньою технічною причиною її виникнення є теплове самозаймання за рахунок теплообміну від дотику стороннього предмету (ганчірки) з гарячим корпусом вихлопного колектора працюючого двигуна внутрішнього згоряння, що і не заперечувалось представником відповідача, а відтак не може вважатися дефектом виробника. Також на відсутність вини відповідача у загорянні у моторному відсіку автомобіля опосередковано вказує та обставина, що позивачем після цього загоряння не були викликані на місце події компетентні органи та представники страхової компанії, якими не було оглянуто місце події і не встановлено причину пожежі за її слідами, а виклик наряду міліції був ним здійснений лише на станцію сервісного обслуговування. Натомість наявні у матеріалах справи фотокартки піддона двигуна з великою кількістю подряпин вказують на самостійне усунення позивачем на місці події причин загоряння. Окрім того, надані представником відповідача пояснення свідчать про те, що позивач після проведення технічного обслуговування його автомобіля повідомляв представників сервісного центру, що ним на наступний день буде перевірено рівень оливи у двигуні, оскільки на його думку у двигун залили її більше норми, що не заперечувалось і позивачем, проте як у своїх поясненнях вказав, що він не втручався у механізми автомобілю до його загоряння. Таким чином, наданими позивачем доказами не доведено, що причини виникнення загоряння у моторному відсіку його автомобіля сталося з вини саме відповідача, а долучені ним до матеріалів справи докази не є належними та допустимими. Також на відсутність вини відповідача у факті загоряння вказує те, що воно сталося на наступний день після проведення технічного обслуговування автомобіля, а не у цей же день після закінчення працівниками сервісного центру відповідних дій з його обслуговування. Суд не бере до уваги посилання позивача на частину 2 статті 679 ЦК України як на підставу обов'язку доведення саме відповідачем обставин, що звільняють від відповідальності, оскільки у даному випадку укладеним між сторонами договором встановлено, що єдиним та належним виконанням продавцем своїх гарантійних зобов'язань вважається безоплатне усунення дефектів виробника, а загоряння у моторному відсіку автомобіля спричинено наявністю у ньому стороннього предмета не є таким дефектом. Дослідивши названі матеріали, судом поставлено питання сторонам про наявність додаткових засобів доказування, зокрема про їх право на подання клопотання про призначення відповідної експертизи. Позивач та представник відповідача поінформували суд, що наявні в матеріалах справи документи це всі засоби доказування обґрунтованості позовних вимог та заперечень. Пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" встановлено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до приписів ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів, в розумінні стст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження обґрунтованості позовних вимог щодо зобов'язання відповідача відремонтувати за власний рахунок належний позивачу автомобіль, продовжити гарантійний термін на зазначений транспортний засіб на час з моменту настання факту загоряння до повного його відновлення, а також стягнення з відповідача витрат щодо дефектування автомобіля, позивачем не надано, відтак, позов в цій частині є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Крім того, згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. За правилам ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" право споживачів на відшкодування моральної шкоди виникає тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. Матеріалами справи не встановлено та у судовому засіданні не доведено обставин, з якими Закон України "Про захист прав споживачів" пов'язує право споживача на відшкодування моральної шкоди, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed