Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

У зв'язку з тим, що відповідно до рішення апеляційного суду Рівненської області від 11 жовтня 2011 року, на підставі виконавчого провадження по виконанню цього рішення суду, платіжним доручення № 220 від 19 березня 2012 року Виконком Рівненської міської ради відшкодував потерпілому [PERSON] моральну шкоду, яка спричинена йому смертю батька [PERSON] під час ДТП, яка мала місце 20.09.2007 року з вини відповідача [PERSON], який на день ДТП перебував у трудових відносинах з виконкомом Рівненської міської ради, позивач звернувся з позов до суду про стягнення з відповідача вказаної суми у порядку регресу. В суді представник позивача Корнійчук С.П. позов підтримала, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві. Пояснила, що вони виконали рішення суду і відшкодували моральну шкоду за колишнього свого працівника [PERSON] На день винесення рішення судом, відповідач у них вже не працював, тому застосувати до нього вимоги трудового законодавства не можливо. З цих причин позивач звернувся з позовом до суду про відшкодування шкоди в порядку регресу відповідно до норм цивільного законодавства. Вважає позов обгрунтованим, підтвердженим належними доказами, а тому просить його задоволити, оскільки вони не пропустили трьохрічний строк позовної давності, так як подають позов відповідно до цивільного законодавства, а не до трудового законодавства. Відповідач [PERSON] позов не визнав, подав заперечення на позов. Вважає, що оскільки збитки були спричинені під час його трудових відносин з позивачем, то відповідно до норм трудового законодавства такий позов має пред'являтися на протязі одного року. Просить відмовити у задоволенні позову, застосувавши строки позовної давності, про що подав відповідну заяву. Представник відповідача, адвокат [PERSON], позов не визнав. Підтримав позицію відповідача. Вважає, що оскільки рішенням суду встановлено, що [PERSON] на день вчинення ДТП перебував у трудових відносинах з виконавчим комітетом Рівненської міської ради, то позивач відшкодував шкоду саме за свого працівника, а тому в даному випадку повинні застосовуватися строки позовної давності, встановлені Кодексом законів про працю України, а саме річний термін позовної давності. Позивач пропустив такий строк, не просить його поновити, а тому просить в задоволенні позову відмовити. Судом встановлено, що 20 вересня 2007 року водій [PERSON], керуючи в темну пору доби автомобілем марки "ГАЗ-31105", державний номерний знак [NUMBER] на автодорозі Устилуг-Луцьк-Рівне допустив порушення Правил дорожнього руху, внаслідок чого здійснив наїзд на [PERSON], який помер. Вина [PERSON] у вчиненні злочину встановлена вироком Рівненського районного суду від 06 лютого 2008 року. Син загиблого [PERSON] звернувся в Рівненський районний суд з позовом до виконавчого комітету Рівненської міської ради, Закритого акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа" про солідарне стягнення 5280 грн. 06 коп. на відшкодування витрат на поховання та 100 000 грн. і 2550 грн. на відшкодування моральної шкоди. Рішенням Рівненського районного суду від 26 липня 2011 року в позові відмовлено. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області від 11 жовтня 2011 року рішення Рівненського районного суду від 26 липня 2011 року в частині відмови в задоволенні позову до виконавчого комітету Рівненської міської ради про відшкодування моральної шкоди скасовано. Позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з виконавчого комітету Рівненської міської ради на користь [PERSON] 15000 гривень моральної шкоди та 30 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення. В решті рішення залишено без змін. Вказане рішення апеляційного суду Рівненської області набрало законної сили і звернуто до виконання. Платіжним дорученням № 220 від 19 березня 2012 року позивачем перераховано [PERSON] 15000 гривень. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що клопотання не підлягає до задоволення. Згідно ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно абзацу 5 п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України). Суд не оспорює того, що відшкодувавши [PERSON] моральну шкоду, позивач мав право на стягнення цієї суми в порядку регресу з відповідача. Однак, суд погоджується з доводами відповідача і його представника про те, що позивач пропустив строк позовної давності. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частина 3 ст.61 ЦПК України встановлює, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено рішенням апеляційного суду Рівненської області від 11 жовтня 2011 року [PERSON] на час шляхово-транспортної пригоди керував автомобілем на підставі шляхового листа, він перебував у трудових відносинах з виконавчим комітетом Рівненської міської ради. Цього не заперечила і представник позивача в суді. Отже, виходячи із встановлених судовим рішенням обставин, які не підлягають повторному доказуванню, шкода виконкому Рівненської міської ради була спричинена [PERSON] під час виконання ним трудових обов'язків. А тому в даному випадку мають застосовуватися строки позовної давності, встановлені статтею 233 КЗпП України, зокрема річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" (з подальшими змінами і доповненнями), судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. Як зазначено вище, кошти [PERSON] були перераховані 19 березня 2012 року, з позовом до суду позивач звернувся 05 вересня 2013 року, тобто після сплину річного терміну. Ні позивач в позовній заяві, ні представник позивача в суді, не просять поновити строк позовної давності. Як пояснила представник позивача в суді, на час винесення рішення апеляційним судом, на час перерахування коштів [PERSON], відповідач уже не працював у виконкомі Рівненської міської ради, а тому позивач не міг стягнути збитки відповідно до норм трудового законодавства, тому вони звернулися про стягнення збитків в порядку регресу і в даному випадку діє трьохрічний строк позовної давності. Однак, виходячи з вищенаведеного, суд не може погодитися з такою позицією представника позивача, оскільки судовими рішеннями встановлено, що шкода заподіяна під час виконання відповідачем трудових обов'язків. Відповідач, в свою чергу, просить застосувати строк позовної давності і відмовити в позові, подавши про це відповідну заяву. Стаття 267 частина 4 ЦК України встановлює, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Оцінивши всі обставини справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в даному випадку позивачем пропущено строк позовної давності. А враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, в задоволенні позову необхідно відмовити за пропуском строку позовної давності. В зв'язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до ст.88 ЦПК України, з позивача необхідно достягнути судовий збір, оскільки сплачений судовий збір в сумі 150 гривень становить 1% від ціни позову, але є меншим мінімальної суми, встановленої Законом України "Про судовий збір".

Outcome: approved