Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди батька, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з відповідачем по справі вона перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 30.09.2013року. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Стверджує, що діти проживають із нею та перебувають на її повному утриманні. Вказує, що відповідач з часу розірвання шлюбу участі у вихованні та догляді за дітьми не бере, а лише чинить перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дітей. Так, згідно рекомендацій лікарів дітям необхідне періодичне перебування на морі, однак відповідач не надає згоди, лиш ставить їй умову - «відмовся від аліментів». З огляду на наведене, просить суд постановити рішення, яким надати їй дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей закордон без згоди батька, - відповідача [PERSON], до досягнення ними повноліття. У судове засідання позивачка не з'явилася, попередньо зазначивши в позовній заяві, що її інтереси буде представляти [PERSON] та просить позов розглянути у її відсутності. Вимоги позовної заяви підтримано в судовому засіданні представником позивача - [PERSON] Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, що зареєстроване у встановленому законом порядку, однак про причин неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подавав, відзиву не надіслав. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Мостиської районної державної адміністрації у судовому засіданні проти позовних вимог заперечила та вказала, що дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини можна надати лише на місяць. Крім того зазначила, що в орган опіки та піклування для надання висновку сторони із заявами не зверталися. Заслухавши пояснення представників позивача і третьої особи, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітніх - дочки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження. Згідно рішення Мостиського районного суду Львівської області від 30.09.2013р., шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до довідки №09-23/8660 від 06.08.2018 р., виданої Мостиським районним відділом ДВС позивачка не утримувала від відповідача аліменти на утримання дітей згідно з виконавчого листа №2/448/477/14 від 22.12.2014р. Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, ст.ст. 3, 18 вищезгаданої Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За ст.1 СК України, одним із завдань цього Кодексу є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Відповідно до ст. 141 СК України, мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Так, п.3 ч.3 ст. 313 ЦК України Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України". У відповідності до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Пунктом 4 вищевказаних правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Крім того, за змістом п.4 Правил перетинання державного кордону, виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду). Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто, зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Таким чином, діючим законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У контексті наведеного, за судовим дозволом такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Внаслідок наведеного, чинним законодавством України передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини (дітей) за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, із зазначенням конкретного місця перебування дитини (дітей) у такий часовий проміжок, а не ймовірні, не визначені у датах виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній, конкретно визначеній державі. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Аналогічна правова позиція висловлена Вищим Спеціалізованим судом України у своїх рішення №6-33303ск15 від 16.03.2016, №235/139/16-ц від 12 квітня 2017 року (дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном) А також, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, однак позивачем чи її представником не надано, а судом не здобуто жодних належних та допустимих доказів, щодо відмови відповідача надати дозвіл на виїзд за кордон дітей чи створенні перешкод у їх виїзді за межі України, оскільки позивачем надано докази, що вона надсилала відповідачу лист із проханням надати їй такий дозвіл, та доказів отримання відповідачем такого листа. З огляду на наведене, а також те, що позивачем та її представником при обґрунтуванні позовних вимог не зазначено конкретної держави прямування, мети поїздки, конкретно визначеного відповідного часового проміжку перебування у цій державі, що фактично позбавить батька дітей можливості брати участь у їх вихованні та особисто спілкуватися з ними, а тому суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. У відповідності до ч.5 ст.19 Сімейного кодексу України та п.74 «Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866, - орган опіки та піклування Мостиської районної державної адміністрації не надав до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних від батьків дитини щодо доцільності надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків та і заперечень батька. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення. Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed