Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

[PERSON] 14.02.2020 року звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням уточнень просить визнати, що [PERSON] є батьком [PERSON] , який народився в м. Харкові [INFO] , стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 3000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Крім того, просить покласти на відповідача витрати на правову допомогу та витрати зі сплати судового збору. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона з відповідачем проживала однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу з червня 2000 року по вересень 2008 року. В період проживання з відповідачем у них [INFO] народився син [PERSON] . Відповідач є його біологічним батьком, однак при реєстрації народження дитини відмовився подати в орган реєстрації актів цивільного стану заяву про реєстрацію батьківства, тому запис про батька у Книзі реєстрації народжень був проведений в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 135 СК України за вказівкою матері. Факт батьківства відповідача підтверджується сімейними фотографіями, поясненнями свідків. Дитина проживає з матір`ю та знаходиться на її повному утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду з зазначеним позовом. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.02.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.03.2020 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.06.2020 року по справі призначено судово-генетичну експертизу. Провадження у справі зупинено. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.09.2020 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07.10.2020 року закрито підготовче провадження у справі. У судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить позов задовольнити. Також зазначила, що у разі неявки в судове засідання відповідача на підставі ст. 280 ЦПК України не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку шляхом направлення судової повістки на адресу зареєстрованого місця проживання, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. У відповідності до приписів ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00016689095 від 25.05.2016 року та копії актового запису про народження № 162 від 15.03.2008 року вбачається, що державна реєстрація народження [PERSON] проведена відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері), батьком [PERSON] , [INFO] , записано [PERSON] . Відповідно до копії довідки про склад сім`ї від 01.02.2020 року, виданої ЖК «Гудок», [PERSON] , [INFO] , проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За клопотанням позивача [PERSON] судом призначено проведення судово-генетичної експертизи. Судовим експертом 27.08.2020 року за № 9/854СЕ-20 до суду надіслано повідомлення про неможливість проведення експертизи з огляду на те, що 10.08.2020 року для відбору порівняльних зразків до Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України з`явилися [PERSON] та малолітній [PERSON] . [PERSON] не з`явився. Станом на 27.08.2020 зразки біологічного матеріалу вказаних осіб до Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України не надходили. У відповідно до ст. 72 ЦПК України, проведення експертизи є неможливим. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є матір`ю відповідача [PERSON] . Її син [PERSON] разом з [PERSON] проживав однією сім`єю на протязі приблизно 12 років, починаючи з 2001 року. У 2008 році від вказаних відносин у них народився син [PERSON] . На даний час її син зловживає спиртними напоями, з родиною не проживає, однак він завжди визнавав [PERSON] своїм сином, він вимагає у [PERSON] побачень з сином та хоче з ним спілкуватись. Свідок також завжди вважала [PERSON] своїм онуком. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є рідним братом [PERSON] . Йому відомо, що з 2000 року його сестра проживала однією сім`єю з [PERSON] за місцем його проживання. У 2008 році у них народився син [PERSON] . [PERSON] став зловживати спиртними напоями, у них почались сварки у сім`ї, та вони розійшлися. [PERSON] завжди казав, що [PERSON] його син та визнавав його, однак коли він починає зловживати алкогольними напоями, то стає іншою людиною. Матеріально [PERSON] сину не допомагає. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що є дружиною брата позивача. [PERSON] з 2000 року проживала однією сім`єю з [PERSON] , у них є сумісний син [PERSON] , який народився у 2008 році. При реєстрації народження сина [PERSON] відмовився подавати заяву про визнання батьківства, бажав, щоб [PERSON] сама зареєструвала дитину для отримання в подальшому статусу одинокої матері та відповідних пільг. Після народження дитини [PERSON] пішла працювати, вихованням [PERSON] до 6 років фактично займався відповідач. З подальшому він став зловживати спиртними напоями та пішов з сім`ї, на теперішній час сину матеріально не допомагає. Між сторонами склались сімейні правовідносини, які регулюються нормами Сімейного кодексу України. У відповідності до ст. 125 Сімейного кодексу України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Так, згідно ст. 128 Сімейного кодексу України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Охорона дитинства в Україні є стратегічним загальнонаціональним пріоритетом і має метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні. Державна політика у цій сфері ґрунтується на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини декларує, що Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Стаття 27 Конвенції ООН про права дитини декларує, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Приписами ст. 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 01.01.2021 року становить 2395грн. У відповідності до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з ч. 2 ст. 184 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Тлумачення статті 128 СК України свідчить, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що «доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Outcome: partial