Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів ПАТ КБ "ПриватБанк", "Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ", "ТМФ Трасті Лімітед" про визнання недійсним правочину, мотивуючи свої вимоги тим, що між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позивачці кредит у розмірі 50000, 00 доларів США із строком до 26.05.2025 року та сплатою відсотків. Позивачка виконувала свої зобов"язання належним чином до листопада 2014 року, але у подальшому через підвищення курсу долара не змогла сплачувати кошти у повному розмірі, що призвело до часткового виконання нею своїх зобов"язань. Також вказаний кредитний договір був забезпечений Договором іпотеки від 26.05.2005 року, предметом якого є квартира [ADDRESS]. У подальшому позивачці стало відомо про те, що відповідач відступив своє право вимоги за Основним договором та Договором іпотеки третій особі. З моменту уступки права вимоги, з 01.03.2007 року, позивачкою було сплачено певну суму коштів, яка була безпідставно набута відповідачем. Крім того, 14.04.2016 року між відповідачами був укладений договір купівлі-продажу іпотечних активів, за яким право вимоги до позивачки було повторно продано. Але вказаний договір був укладений під час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", що свідчить про невідповідність даного договору вимогам ст.. 203 ЦК України. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним Договір від 14.04.2016 року, укладений між відповідачами щодо купівлі-продажу іпотечних активів. У судовому засіданні позивачка та її представник уточнили позовні вимоги, просили їх задовольнити, а саме визнати недійсним Договір 14.04.2016 року, укладений між відповідачами, щодо купівлі-продажу іпотечних активів, у частині купівлі-продажу іпотечних активів [PERSON] Представник відповідача - ПАТ КБ "ПриватБанк" - у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що договір був укладений з урахуванням вимог діючого законодавства, а тому підстав для визнання його недійсним немає. На підставі викладеного представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник відповідача - "Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ" - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Представник відповідача - "ТМФ Трасті Лімітед" - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 214 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. У судовому засіданні встановлено, що 26.05.2005 року між ПАТ КБ "ПриватБанк, з однієї сторони, та позивачкою [PERSON], з другої сторони, був укладений Кредитний договір. Відповідно до умов Договору Банк зобов"язався надати [PERSON] кредит у розмірі 50000, 00 доларів США, а вона, у свою чергу, зобов"язувалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановленими кредитним договором. Строк повернення кредитних коштів до 26.05.2025 року. Згідно із умовами Основного договору та розрахунків, здійснених Банком, щомісячний платіж складав 626, 36 доларів США. Як встановлено судом, позивачка виконувала свої зобов"язання належним чином, сплачувала кредит та відсотки за договором постійно до листопада 2014 року, але у подальшому через підвищення курсу долара не змогла здійснювати сплату у повному обсязі, у зв"язку з чим сплачувала кредит та відсотки частково. У зв"язку з неналежним виконанням позивачкою умов Кредитного договору станом на 10.03.2015 року виникла заборгованість у розмірі 42297, 99 доларів США, що підтверджується відповідним розрахунком. З письмових матеріалів справи вбачається, що між ПАТ КБ "ПриватБанк" та Компанією "Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ" був укладений Договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити від 19.02.2007 року, у тому числі і щодо Основного договору та Іпотечного договору, укладених з [PERSON] 21.02.2007 року між вказаними особами також був укладений Договір про обслуговування іпотечних активів, відповідно до умов якого обслуговуюча установа надає послуги з обслуговування іпотечних активів Емітенту та Довірчому управителю стосовно іпотечних активів, що придбані Емітентом та утримуються Емітентом на користь Довірчого управителя, у порядку та на умовах, що містяться у Договорі. Також умовами вказаного Договору було визначено, що ПАТ КБ "ПриватБанк" перераховує щомісяця новому кредитору грошові кошти у розмірі платежу за кредитом, при цьому ведення самого кредиту залишається у віданні банку, тобто рахунки, на яких проходять платежі за кредитом після відступлення права вимоги, залишаються ті, що відносяться до правовідносин за кредитним договором на момент його вчинення, що відповідає положенням ст.. 514 ЦК України. Так, відповідно до вимог ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов"язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як зазначив у своїх поясненнях представник Банку, це було зроблено для зручності самого боржника, який зміг продовжувати погашати на старі реквізити кредитного договору відповідні платежі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог ст. 203 ЦК України, а саме: -зміст правочину не має суперечити чинному законодавству та моральним засадам суспільства; -особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності; -волевиявлення учасника правочину; -вчинення правочину у формі, встановленій законом; -правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Порядок погашення кредиту є істотною умовою договору, оскільки істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] вказує про те, що оспорюваний договір було вчинено у період дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Відповідно до пп. 1, 3 п. 1 вказаного Закону протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов"язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті; кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Термін "кредитна установа" вищезазначеним законом не визначено. Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" встановлено, що кредитна установа - фінансова установа, яка відповідно до закону має право за рахунок залучених коштів надавати фінансові кредити на власний ризик. Фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов"язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов"язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України (пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"). "Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ" не входить до переліку фінансових установ (не є кредитною установою), унесених до Державного реєстру фінансових установ, що розміщений на офіційному сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Крім того, згідно з довідкою, наданою реєстратором Компанії Англії та Уельсу, "Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ" було зареєстровано 09.06.2006 року відповідно до Закону про Компанії, 1985 року, як публічну компанію з обмеженою відповідальністю. Таким чином, "Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ" не є резидентом України. Оскільки "Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ" не є кредитною установою, згідно із законодавством України, є резидентом Королівства Великобританії та Північної Ірландії, то і заборона щодо відступлення (продажу, передачі) на користь (у власність) іншої особи заборгованості або боргу, визначеного у підпункті 1 пункту 1 "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", на нього не розповсюджується. Таким чином, відсутні підстави для визнання недійсним договору від 14.04.2016 року з підстав, зазначених вище. Також є безпідставними посилання позивачки на п. 1 ст. 1083 ЦК України, як на підставу для визнання недійсним договором, з огляду на наступне. Відповідно до ст.. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов"язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов"язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Як встановлено при розгляді справи, Договір від 19.07.2007 року не передбачає обов"язку ПАТ КБ "ПриватБанк" сплатити на користь "Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ" винагороду за придбання основних іпотечних активів. Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб"єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (стаття 1079 ЦК України). Як вже зазначалося вище, "Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ" не є фінансовою установою. Таким чином, з наведеного вище можна зробити переконливий висновок про те, що договір купівлі-продажу (відступлення) права вимоги за договорами про іпотечні кредити від 19.07.2007 року за своєю правовою природою не є договором факторингу. Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.02.2016 року по справі № 754/6412/15 відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення безпідставно отриманих коштів за кредитним договором від 26.05.2005 року. Вказаним рішенням було встановлено та досліджено обставини укладення договору про відступлення права вимоги, а також обставини подальшого обслуговування кредитів на підставі договору про обслуговування іпотечних активів. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачкою [PERSON] не надано суду жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження неправомірності набуття Банком грошових коштів, що були нею сплачені протягом тривалого часу на виконання умов кредитного договору. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed