Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Вишняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області про встановлення факту проживання однією сім"єю із спадкодавцем більше п"яти років до часу відкриття спадщини та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, мотивуючи його тим, що [INFO] померла спадкодавець [PERSON] , яка проживала за адресою: с. Вишняки, Хорольський район, Полтавська область. Фактичним підтвердженням є Повний витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 21.08.2020 року за № 00027503376. Згідно виданої довідки Вишняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області № 886 від 22.07.2019 року [PERSON] [INFO] дійсно проживала та була зареєстрована за адресою: село Вишняки, Хорольський район, Полтавська область по день смерті [INFO] . На день смерті разом з покійним проживала, але не була зареєстрована - [PERSON] [INFO] .. Спадкодавець [PERSON] заповіту в сільській раді не складав і не посвідчував. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на її спадкове майно: право на земельну частку (пай) на території Вишняківської сільської ради Хорольського району, що належало йому на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0273813. Підтвердженням є довідка відділу у Хорольському районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 21.08.2020 року за № 585/116-20, що [PERSON] дійсно належав Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0273813, зареєстрований в «Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)», що видаються Хорольською РДА по КСП «Ленінський шлях» на території Вишняківської сільської ради за № 905. КСП «Ленінський шлях» на території Вишняківської сільської ради проведено уточнення розміру і вартості земельної частки (паю) згідно схеми організації території земельних часток (паїв) в межах розпайованих земель КСП та затверджено розпорядженням Хорольської РДА № 353 від 04.10.2004 року, згідно якого розмір земельного паю становить - 2,59 га, уточнена вартість земельної частки (паю) станом на 01.01.2019 року з урахуванням коефіцієнта індексації - 4,7964 та коефіцієнту - 1,756 на ріллю (постанова КМУ № 1185 від 31.10.2011 року) становить - 99 730, 99грн. З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 21.08.2020 року за № 61392035 слідує, що при перевірці по обліку спадкових справ встановлено, що спадкова справа на майно померлої [INFO] [PERSON] [INFO] , останнім місцем проживання якої було с. Вишняки Хорольського району Полтавської області, не відкривалась. Спадкоємці, які прийняли спадщину, після смерті [PERSON] відсутні. В судове засідання позивач не з"явився, але в позовній заяві прохав суд провести розгляд справи за його відсутності. В судове засідання представник відповідача Вишняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області не з"явився, але подали заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється,що відповідає положенням ч. 2ст. 247 ЦПК України. Врахувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку відповідача, викладену у письмовій заяві, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України про судову практику у справах про спадкування суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України свідчить про те, що центральною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є наявність взаємних прав та обов`язків, а також систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. Згідно ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Частина 2 ст. 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до п. п. 21, 23 Постанови ВСУ №7 від 30.05.2008 "Про судову практику у справах про спадкування" при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно врахувати правила ч. 2 ст. 3 СК України. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання із спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Четверту чергу спадкоємців за законом складають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю протягом не менше, ніж п`яти років до часу відкриття спадщини. Враховуючи дані обставини позивач є спадкоємцем 4-ї черги. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , позивач [PERSON] стала найближчою людиною, так як постійно понад 5 років проживала однією сім`єю зі спадкодавцею до часу відкриття спадщини, а тому прийняла її спадщину. У померлої [PERSON] не залишилося прямих родичів та людей, котрі могли б піклуватися про неї. Через хвороби, які спричинили неможливість забезпечити власне існування, вона потребувала допомоги позивача. Позивач взяла на себе відповідальність по догляду за спадкодавцею [PERSON] з початку 1991 року і до дня її смерті, забезпечувала її усім необхідним, у тому числі ліками, які мала приймати померла для лікування та профілактики хвороб, та брала на себе усі витрати пов`язані з побутом, до самої її смерті. Проживаючи однією сім`єю вони вели спільний побут більше 5 років. Що підтверджено письмовими показаннями свідків. З довідок виконкому Вишняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 22 липня 2019 року № 886, від 22 липня 2019 року № 887 та акту комісії у складі депутатів Вишняківської сільської ради від 22 липня 2019 року слідує, що [PERSON] дійсно була зареєстрована і проживала за адресою: с. Вишняки, Хорольського району, Полтавської області по день смерті [INFO] . На день смерті разом з покійною не була зареєстрована, але проживала: [PERSON] [INFO] .. Даний факт підтверджений в обставинах справи та відповідає статті 1264 ЦК України. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину немає. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані позивачем докази, приймаючи до увагу їх належність, достовірність, та враховуючи правові норми і беручи до уваги ту обставину, що позивач позбавлений можливості у досудовому порядку вирішити заявлене питання, а встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю понад п`ять років до часу відкриття його спадщини, необхідне позивачу для здійснення належного права спадкоємця до майна [PERSON] вважаю, що є всі підстави для встановлення вказаного факту. На теперішній час позивач бажає успадкувати майно, але реалізувати своє право не в змозі, оскільки правовий статус позивача як спадкоємця нічим не підтверджений. З листа Хорольського районного ноторіального округу ПН Вовк А.М. від 21.08.2020 року за № 118/02-14 слідує, що для видачі свідоцтва про право на спадщину необхідно надавати правовстановлюючий документ на земельну частку (пай), а саме сертифікат на право на земельну частку (пай). А тому, здійснити своє право на спадкування вищезазначеного майна позивач може лише в судовому порядку. Згідно зі до ст. 68 ЗУ «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус встановлює склад спадкового майна, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Пункт 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22.02.2012 року за № 282/20595, передбачає, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом ( ст. 1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті ( ст. 1218 ЦК України). Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, зі збереженням її цільового призначення. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року роз`яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) - основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Аналогічні роз`яснення викладені у п. 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», зокрема, якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входять усі права та обов`язки на земельну ділянку площею 3, 02 в умовних кадастрових гектарах, для сільськогосподарського використання на території Вишняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області, яка належала йому на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0273813 та яку прийняв позивач, як її спадщину, як спадкоємець 4 черги за законом, тобто особа, яка проживала однією сім`єю зі спадкодавцем більше п`яти років до часу відкриття спадщини. Позивач є єдиним спадкоємцем за законом після її смерті, який фактично прийняв спадщину, але відсутність оригіналу правовстановлюючого документу позбавляє можливості оформити спадщину у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осібю право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спобіг, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інетерсу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відтак, зазначена норма визначає об`єкт захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для повновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №1-10/2004 визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Таким чином, під способами захисту суб`єктивних цивільних прав/інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться повновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та охоронюваних законом інтересів. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України випливає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом ніж той, який встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально- правових способів захисту цивільно права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8-9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13. За даних обставин суд приходить до висновку, що права позивача є доведеним, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: approved