Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що [INFO] у неї народилася донька [PERSON] , батьком у свідоцтві про народження якої був записаний колишній чоловік позивача [PERSON] , відповідно до ст. 122 Сімейного кодексуУкраїни, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з липня 2008 року по грудень 2015 року, хоча фактично проживала по вересень 2012 року. Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 26 лютого 2016 року [PERSON] виключено з актового запису про народження [INFO] [PERSON] , як батька дитини у зв`язку з відсутністю факту кровного (біологічного) споріднення. З жовтня 2012 року по березень 2014 року позивач зустрічалася та мала відносини, без спільного проживання та реєстрації шлюбу з [PERSON] , який є біологічним батьком її доньки [PERSON] . Відповідач після народження дитини надавав грошову допомогу на її утримання, цікавився її життям, про у добровільному порядку визнати батьківство відмовляється. У виданому повторно свідоцтві про народження [PERSON] батьком записаний [PERSON] , відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України. Наявність відносин між позивачем та відповідачем можуть підтвердити свідки. Враховуючи вищевикладене, позивач просить визнати [PERSON] , батьком [PERSON] та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з урахуванням висновку судово-медичної генетичної експертизи, яким підтверджено батьківство відповідача стосовно неповнолітньої доньки. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, не заперечував проти задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явився, направив до суду клопотання про відкладення судового засідання через обов`язкову його участь у розгляді справи у Черкаському апеляційному суді на 14 годину 00 хвилин 03 червня 2020 року і неможливістю її відкласти. Також просить врахувати профілактичні загальнодержавні заходи по недопущенню розповсюдження пандемії корона вірусної хвороби COVID-19. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу "COVID - 19" від 11.03.2020 №211 з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" від 25 березня 2020 № 239, внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та продовжено карантин до 24 квітня 2020 року на усій території України. Постановою Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" від 22 квітня 2020 № 291, внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та продовжено карантин до 11 травня 2020 року на усій території України. Постановою Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" від 04 травня 2020 № 343, внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS - CoV-2", зокрема уряд продовжив карантин до 22 травня 2020 року на усій території України та послабив деякі карантинні обмеження. Постановою Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 року "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS -CoV -2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 р. до 22 червня 2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061). Установлено, що: у регіонах, в яких встановлено карантин, застосовуються протиепідемічні заходи, що визначаються цією постановою, а також заходи, що додатково встановлені органами державної влади та органами місцевого самоврядування в межах компетенції; заходи, запроваджені актами законодавства в процесі реалізації карантину на період, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211, продовжують діяти на період, встановлений цією постановою; Головним державним санітарним лікарем України розробляються та затверджуються протиепідемічні заходи, які визначають особливості провадження діяльності суб`єктами господарювання на період карантину. Представник відповідача надав суду витяг з офіційного веб-сайту Черкаського апеляційного суду, відповідно до якого у призначеній до розгляду справі на 14 годину 00 хвилин 03 червня 2020 року він дійсно залучений в якості представника відповідача. Проте, суд звертає увагу, що представник відповідача не надав суду будь-яких підтверджень його обов`язкової участі у цій справі та неможливості відкласти її розгляд. Згідно з приписами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною. Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів. Частина 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отже, в даному випадку першочерговим є захист інтересів дитини, тому клопотання представника відповідача ніяким чином не відповідає та суперечить чинному національному та міжнародному праву. Суд враховує, що дана справа перебуває у провадженні суду з червня 2019 року, тобто майже рік. Строки розгляду цієї справи безпосередньо впливають на інтереси дитини. Представник відповідача не скористався правом подати відзив на позовну заяву, клопотань про витребування чи долучення до матеріалів справи будь-яких додаткових доказів від нього також не надходило. Крім того, слухання справи вже двічі відкладалося за клопотанням представника відповідача у зв`язку з відсутністю транспортного сполучення через карантинні обмеження. Наразі транспортне сполучення вже відновлено, а карантинні обмеження значно послаблені. Суд вважає, що поведінка представника відповідача зумовлює затягування строків судового розгляду, вирішення справи по суті та захисту прав та інтересів дитини. З метою уникнення негативних наслідків для дитини, суд вважає за необхідне провести розгляд справи за відсутності представника відповідача. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд, вислухавши учасників, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з огляду на наступне. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини: [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 19 липня 2008 року до 17 грудня 2015 року (а.с. 13), фактично сторони проживали разом до вересня 2011 року. [INFO] у позивача народилася донька [PERSON] ( а.с. 11). У свідоцтві про народження дитини у графі батько був записаний [PERSON] . Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 26 лютого 2016 року [PERSON] виключено з актового запису відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Пирятинського районного управління юстиції в Полтавській області від 28.10.2014 про народження [PERSON] , як батька дитини (а.с. 14-15). Відповідно до виданого повторно свідоцтві про народження [PERSON] батьком записаний [PERSON] , відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України (а.с. 11-12). Відомості про батька дитини в актовому записі № 152 від 14.06.2016 про народження [PERSON] записано відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, згідно якої при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Водночас, позивач стверджує, що біологічним батьком [PERSON] , [INFO] є [PERSON] з яким з жовтня 2012 року по березень 2014 року вона зустрічалася та мала відносини, без спільного проживання та реєстрації шлюбу. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Доводи позивача про батьківство відповідача підтверджуються наданими доказами. Ухвалою суду від 05 вересня 2019 року за клопотанням позивача було призначено по справі судово-медичну молекулярно - генетичну експертизу. Згідно висновку експерта №103-333-2019 Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи від 30.09.2019 вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] складає величину не менш ніж 99,99% (а.с. 52-55). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 126 СК України, походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно зі ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні, у таких справах позови осіб, зазначених у ч. 3 ст. 128 СК України приймаються до судового розгляду, якщо, зокрема дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері. Згідно з п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. З огляду на п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 року 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. Статтею 134 СК України передбачено, що на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати в сумі 7389 грн 10 коп, що складається з 768,40 грн витрат по сплаті судового збору та 6620 грн 70 коп витрат на оплату проведення судово-генетичної експертизи, що підтверджено позивачем документально, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача

Outcome: approved