Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду із зазначеним позовом та просить стягнути з [PERSON] , [PERSON] на їх користь заборгованість за кредитними договорами в сумі 455861,87 грн. Вимоги обгрунтовують тим, що відповідно до укладеного договору №SUC0FU12660162 від 18.08.2008 р. [PERSON] отримала кредит у розмірі 110622,10 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.08.2013 р. Також, відповідно до укладеного договору №б\\н від 20.11.2007 р. [PERSON] отримала кредит у розмірі 280 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. [INFO] [PERSON] померла. Її спадкоємцями згідно листа приватного нотаріуса є [PERSON], [PERSON] 12.11.2017 р. банком було надіслано лист-претензію на адресу відповідачів, яка залишилася без відповідного реагування. Станом на дату смерті умови договорів не виконувались і утворилась заборгованість за кредитним договором №SUC0FU12660162 від 18.08.2008 р. на суму 453842,65 грн. з яких: 121552,24 грн. - заборгованість за кредитом; 69387,41 грн. - заборгованість за відсотками; 17401,82 грн. - заборгованість з комісії; 245501,18 грн. - заборгованість з пені; за кредитним договором №б\\н від 20.11.2007 р. на суму 2019,22 грн. з яких: 279,35 грн. - заборгованість за кредитом; 897,55 грн. - заборгованість за відсотками; 842,32 грн. - заборгованість з комісії та пені, що і змусило звернутись з позовом до суду. Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» Манзір О.Б. позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, фактично пославшись на вищевикладені обставини. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечує задоволенню позовних вимог та пояснив, що позивачем пропущено строк пред`явлення вимог до спадкоємців, які прийняли спадщину, терміном 6 місяців. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, просить відмовити у задоволенні позову. Згідно ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Встановлено судом, що 18.08.2008 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір №SUC0FU12660162, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 110622,10 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.08.2013 р. (а.с. 5-10). 20.11.2007 р. між ПАТ КБ "Приват банк" та [PERSON] укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 280 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору (а.с. 11-17). У зв`язку з неналежним виконанням боржником умов вищевказаних договорів, утворилася заборгованість за кредитним договором №SUC0FU12660162 від 18.08.2008 р. на суму 453842,65 грн. з яких: 121552,24 грн. - заборгованість за кредитом; 69387,41 грн. - заборгованість за відсотками; 17401,82 грн. - заборгованість з комісії; 245501,18 грн. - заборгованість з пені; за кредитним договором №б\\н від 20.11.2007 р. на суму 2019,22 грн. з яких: 279,35 грн. - заборгованість за кредитом; 897,55 грн. - заборгованість за відсотками; 842,32 грн. - заборгованість з комісії та пені (а.с. 18-24). [PERSON] [INFO] померла (а.с.25-27). Спадкоємцями після її смерті є відповідачі, яким видано свідоцтво про право на спадщину за законом по 1/8 ч. кожному на спадкове майно, яке складається з кв. [ADDRESS] (а.с. 27). 09.11.2017 р. позивачем направлено лист-претензію [PERSON] , [PERSON] з вимогою сплатити заборгованість за зазначеними договорами (а.с. 28-29), яка до цього часу не погашена. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст. 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Згідно зі ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Ст. 1281 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Отже, встановлені ст. 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право. Вимога може бути пред`явлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений ст. 1281 ЦК України, приймає претензії кредиторів від спадкодавця. Даний строк не є строком, у який кредитор має звернутися до суду з позовом про стягнення боргу зі спадкоємця. Заявлення кредитором своїх вимог до спадкоємців не безпосередньо, а через нотаріуса не суперечить приписам ч. 2 ст. 1281 ЦК України. При цьому, на відміну від безпосереднього повідомлення спадкоємців кредитор, повідомляючи останніх про свої вимоги через нотаріуса, не зобов`язаний зважати на факт прийняття спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву кредитора незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один зі спадкоємців і чи встановлені спадкоємці взагалі. Підстав для звільнення спадкоємців за законом після смерті позичальника від виконання зобовязань за кредитними договорами б/н від 20.11.2007 р. та №SUC0FU12660162 від 18.08.2008 р. судом не встановлено. 10.06.2015 р. ПАТ КБ "Приват банк» направлено лист до Конотопської міської державної нотаріальної контори про повідомлення щодо кола спадкоємців після померлої [PERSON] (а.с.61). 26.06.2015 р. позивачем від приватного нотаріуса Конотопського міського нотаріального округу Гавриленка Д.В. отримано відповідь, що із заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON] , та [PERSON] та повідомлено спадкоємців про наявність вимоги банку та боргу [PERSON] перед ПАТ КБ "Приват банк" (а.с.62). Після померлої [PERSON] [INFO] . на ім`я [PERSON] , [PERSON] , які проживають в [ADDRESS] видані свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/8 ч. кожному на спадкове майно (а.с.27). 09.11.2017 р. банком було надіслано лист-претензію на адресу відповідачів, яка залишилася без відповідного реагування (а.с.28). Представник відповідача зазначає, що позивачем було пропущено 6 міс. строк для пред`явлення вимоги до спадкоємців, оскільки про смерть [PERSON] банку було відомо у 2014 р. Дана обставина підтверджується тим, що ПАТ КБ "Приват банк» державним виконавцем надсилалася копія постанови про закінчення виконавчого провадження від 20.06.2014 р. (а.с. 51-55). Однак, в порушення вимог ст. 81 ч.1 ЦПК України, доказів того, що така постанова дійсно надсилалася (копія супровідного листа) і була отримана позивачем (копія поштового відправлення) суду надано не було. Тому з вказаних підстав суд не бере до уваги зазначені заперечення. В той же час банк зазначає, що про смерть [PERSON] вони дізналися 15.12.2014 р., а 10.06.2015 р., тобто у встановлений законом строк, звернулися із відповідним листом до нотаріальної контори (а.с. 61). Дана обставина відповідачами не спростована. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Ч.ч. 1-2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 20.11.2007 р. процентна ставка не зазначена (а.с.11). Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також комісію та пеню за користування кредитними коштами (а.с.3). Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 20.11.2007 р., посилався на Умови та Правила надання банківських послуг як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розуміла [PERSON] та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування (а.с. 12-17). До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11.03.2015 р. (провадження № 6-16цс15). Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та комісії та пені за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що Умови та правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 20.11.2007 р. шляхом підписання заяви, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії та пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вимоги позову щодо стягнення з відповідачів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом, комісії та пені відповідно до пункту 5.5.1 Умов та Правил надання банківських послуг, не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у заяві від 20.11.2011 р., оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг в "ПриватБанку", який надано в матеріалах справи не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. А отже, банк не довів, що саме надані ним Умови та Правила надання банківських послуг, а також витяг з Тарифів банку є складовою кредитного договору і що саме їх [PERSON] мав на увазі, підписуючи заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст. ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина України щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22.11.1996 р. № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з померлою [PERSON] ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Крім цього, суд звертає увагу на те, що укладений між сторонами кредитний договір від 20.11.2007 р. у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів (Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.08.2019 р. у справі № 182/1806/17, провадження № 61-11021св19). Таким чином, суд вважає, що слід стягнути з відповідачів суму заборгованості за кредитом у розмірі 279,35 грн. Що стосується стягнення заборгованості по кредитному договору №SUC0FU12660162 від 18.08.2008 р. в сумі 453842,65 грн., то суд приходить до таких висновків. Згідно розрахунку заборгованості за договором №SUC0FU12660162 від 18.08.2008 р. позивач просить стягнути з боржників суму заборгованості за період з 18.08.2008 р. по день смерті [PERSON] . Однак, згідно рішення Конотопського міськрайонного суду від 03.11.2011 р. з померлої [PERSON] стягнуто заборгованість на користь ПАТ КБ "Приват банк" за кредитним договором №SUC0FU12660162 від 18.08.2008 р. за період з 18.08.2008 р. по 29.08.2011 р. в сумі 308464,73 грн. (оглянута в судовому засіданні цивільна справа № 2-1526). Відповідно до ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Виходячи з вищевикладеного з [PERSON] , [PERSON] необхідно стягнути лише 145657,27 грн. заборгованості за кредитним договором №SUC0FU12660162 від 18.08.2008 р. з розрахунку 453842,65 грн. (заборгованість за період з 18.08.2008 р. по день смерті [PERSON] ) - 308464,73 грн. (вже стягнута рішенням суду заборгованість за період з 18.08.2008 р. по 29.08.2011 р.). За змістом ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Відповідачам видано свідоцтво про право на спадщину за законом по 1/8 ч. кожному на спадкове майно, яке складається з кв. [ADDRESS] (а.с. 27). Судом вживалися заходи щодо визначення вартості майна, одержаного відповідачами у спадщину, для чого 13.02.2019 р., за клопотанням представника позивача, була призначена оціночно-будівельна експертиза щодо ринкової вартості 1/8 ч. кв. [ADDRESS] (а.с.136), яка не виконана у зв`язку з несплатою її вартості (а.с.192-193). 19.09.2019 р. повторно, за клопотанням представника позивача, була призначена оціночно-будівельна експертиза щодо ринкової вартості 1/8 ч. кв. [ADDRESS] (а.с.202), яка була не виконана у зв`язку з ненаданням необхідних документів і доступу до об`єкту, а також її оплати (а.с.206-201). В той же час, суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ч.1 ЦПК України, надавати докази щодо обсягу спадкового майна та його вартості повинен спадкоємець, який заперечує задоволенню вимог кредитора ( Правова позиція ВС викладена у справі №640/6274/16-ц). Таким чином, оскільки відповідачі не довели у судовому засіданні вартість майна одержаного ними у спадщину, тому суд вважає позовні вимоги слід задовольнити у розмірі доведеному позивачем. Позивачем понесені та документально підтверджені судові витрати (а.с.1), які відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 2175 (дві тисячі сто сімдесят п"ять) грн. 04 коп., по 1087 (одній тисячі вісімдесят сім) грн. 52 коп. з кожного.

Outcome: partial