Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом, мотивуючи тим, що з 04.05.1992 року по 07.11.2013 року він працював на підземних роботах на СП «Шахта ім. К.А. Рум'янцева» ДП «Артемвугілля». Внаслідок нехтування адміністрацією гірничого підприємства своїм обов'язком по створенню безпечних умов праці він отримав під час підземних робіт професійні захворювання (хронічний бронхіт, вібраційна хвороба, хронічна попереково-крижова радикулопатія), які потягли за собою стійку втрату ним професійної працездатності. Після проходження ним тривалого лікування в умовах стаціонару, пройшов огляд у МСЕК, де 06.11.2013 р. у зв'язку із професійними захворюваннями йому вперше встановлено 65 % (за сукупністю) стійкої втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності. Відповідно до вимог ст. 2371 КЗпП України, ст. 1168 ЦК України вважає, що на його користь має бути стягнуто відшкодування моральної шкоди. Моральна шкода полягає в тому, що за наслідками професійного захворювання, отримання інвалідності, настання стійкої втрати професійної працездатності змінилося його життя, він переніс та продовжує переносити особливі моральні страждання, оскільки загублено важливу частину нормальних життєвих функцій його організму, тривалий час змушений проходити лікування від наслідків захворювання в умовах медичного стаціонару, витримуючи при цьому страждання, переживання у зв'язку із незворотною втратою здоров'я. Через встановлення йому МСЕК обмеження до фізичної праці він не може працювати за спеціальністю. Він відчуває постійний страх за своє здоров'я. Усім цим були порушені його плани на подальше життя. Позивач моральну шкоду оцінює в 65 000 грн., які просить стягнути з відповідача. У судове засідання позивач не з'явився, але надав заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, в якій також зазначив, що на задоволенні позову наполягає. Представник відповідача Калініч А.В., що діє на підставі довіреності, в судовому позов не визнав, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову тим, що відповідач не має нести відповідальність за спричинення моральної шкоди, оскільки не доведений факт її спричинення, причинний зв'язок з діями відповідача. Зазначив, що відсутня вина підприємства в отриманні професійного захворювання - професійне захворювання позивача накопичувалось тривалий час, позивач, працюючи на підземних роботах свідомо погіршував свій стан здоров'я, вини підприємства не вбачає. Суд, вислухавши доводи представника відповідача, дослідивши в судовому засіданні зібрані в справі докази, вважає встановленим наступне. Позивач з 04.05.1992 року по 07.11.2013 року працював на підземних роботах на «шахті К.А. Рум’янцева» ДП «Артемвугілля»; трудовий договір з ним розірвано на підставі ст.40 ч.2 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки. 25 травня 2013 року адміністрацією відповідача та Горлівською санітарно епідеміологічною станцією було складено акт форми П-4, згідно з яким проведено розслідування хронічних професійних захворювань [PERSON]: хронічної вертеброгенної попереково-крижової радикулопатії в стадії затягнувшогося загострення з вираженим больовим компонентом зліва; вібраційна хвороба ІІ ступеню, хронічний бронхіт ІІ ст. Згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання причинами хронічних професійних захворювань є відсутність засобів індивідуального захисту, недосконалість технологій, механізмів, робочого інструменту; тривалий та багаторазовий вплив промислового пилу у шкідливих концентраціях, недостатня ефективність засобів пилоподавлення; довгий впродовж зміни вплив локальної вібрації на верхні кінцівки робітника. Цей акт не оспорений сторонами Згідно із ч. 1 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Таким чином, саме на відповідача закон покладає обов'язки по забезпеченню належних умов праці. Як вбачається з даного акту, відповідач не виконав свої обов'язки з охорони праці. За наслідками огляду у МСЕК 06.11.2013 року позивачеві первинно безстроково встановлено стійку втрату професійної працездатності внаслідок професійних захворювань в розмірі 65 % (за сукупністю), з яких: хронічна вертеброгенна попереково-крижова радикулопатія в розмірі 15%, вібраційна хвороба у розмірі 20%, хронічний бронхіт - 30%; йому призначена 3-я група інвалідності. Цей факт підтверджено довідкою МСЕК серії 10 ААВ № 439610. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. В даному випадку Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 р. у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень підпункту "б" підпункту 4 пункту 3 статті 7 Закону України "Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзаців другого, третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,які спричинили втрату працездатності" (справа про страхові виплати.) Конституційний Суд в п. 5 мотивувальної частини рішення роз'яснив, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 2371 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Згідно зі ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Таким чином, правовою нормою, яка передбачає відшкодування моральної шкоди, спричиненої у зв'язку із виконанням трудових відносин є ст. 2371 КЗпП України. У відповідності зі ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода, може, зокрема, полягати у фізичному болю та стражданнях, які особа перетерпіла у зв'язку з каліцтвом та іншим ушкодженням здоров'я. У п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні та фізичні страждання. Отже, між позивачем та відповідачем виникли цивільно-правові відносини по відшкодуванню моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових відносин, які трансформувалися із відносин щодо роботи в умовах праці, безпеку якої в порушення закону не забезпечив відповідач. Таким чином, доводи відповідача зазначені в запереченні щодо недоведеності факту спричинення моральної шкоди, не є обґрунтованими. Суд вважає, що позивачем, враховуючи його стан здоров'я, строки для звернення до суду, встановлені ст. 233 КЗпП України не дотримані з поважних причин. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить із глибини фізичних і моральних страждань, заподіяних позивачеві втратою професійної працездатності в результаті професійного захворювання, а також того, що в результаті цього йому первинно в розмірі 65% /за сукупністю/ встановлено втрату професійної працездатності, він визнаний інвалідом 3 групи. Суд також бере до уваги, що в результаті названого професійного захворювання змінився звичний життєвий уклад позивача, він періодично змушений проходити стаціонарне й амбулаторне лікування, що підтверджується виписками з історії хвороби, що обумовило необхідність нести додаткові витрати на лікування. Таким чином значно змінився звичний життєвий уклад позивача, для поновлення попереднього стану потрібні значні зусилля з його боку. З урахуванням викладеного, суд, враховуючи вимоги розумності і справедливості, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача слід стягнути у відшкодування моральної шкоди 19500грн. На підставі ст.ст. 153, 2371 КЗпП України,

Outcome: partial