Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

У січні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що [PERSON] є донькою [PERSON]. [PERSON], [INFO], є пенсіонером, інвалідом першої групи, а також ветераном війни - інвалідом війни, одержує пенсію в розмірі 4573,80 грн., розмір якої є недостатнім для нього, оскільки більшу частину пенсії позивач витрачає на лікування своїх хронічних хвороб. Згідно довідки МСЕК від 27.04.2011 позивач потребує постійної сторонньої допомоги та догляду. Відповідачка жодного разу не надавала матеріальної допомоги батькові, хоча є працездатною та працює. Так, згідно інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач є фізичною особою-підприємцем, діяльність якого на даний час не припинена. Позивач, крім доньки, відповідачки по справі, інших дітей не має. Батьківських прав стосовно неї не позбавлений. Позивач [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі, утім дружина позивача також є непрацездатною, пенсіонеркою та отримує пенсію у розмірі 1533,01 грн. Визначаючи розмір аліментів, позивач виходить з того, що відповідач має працездатний вік та є фізичною особою-підприємцем. З цих міркувань, виходячи з принципу справедливості та розумності та з урахуванням потреб позивача, він просить стягнути з відповідача на його користь аліменти на його утримання в розмірі 2000,00 грн. щомісячно. У судовому засідання позивач та представник позивача - адвокат [PERSON] надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягали. Зокрема, представник позивача [PERSON] пояснив, що відповідно до норм чинного законодавства діти зобов'язані утримувати своїх непрацездатних батьків, а відтак позов подано є таким, що підлягає задоволенню. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, підтримавши наданий суду відзив на позовну заяву, також зазначила, що до 2015 року вона допомагала батькові, але на теперішній час відповідач не є фізичною особою-підприємцем, не працює, а отже надавати матеріальну допомогу батьку не має можливості. Позивач отримує достатній розмір пенсії. Доказів необхідності надання матеріальної допомоги з боку відповідача стороною позивача суду не надано, а тому просила відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France, суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Судом встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого наявна в матеріалах справи. [PERSON] є пенсіонером і інвалідом першої групи, ветераном війни-інвалідом війни, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 03.12.2013, посвідченням серії [NUMBER] від 03.04.2013 та довідкою до акту МСЕК серії 10 ААА № 068653 від 27.04.2011. Згідно інформації з довідки до акту МСЕК серії 10 ААА №068653 від 27.04.2011 [PERSON] потребує постійної сторонньої допомоги та догляду. Згідно зі ст. 202 Сімейного Кодексу України, повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов'язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що обов'язок, передбачений ч.1 ст. 202 СК України, не є абсолютним. Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи (ст.75 СК України). Особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом, про що зазначено у частині четвертій статті 75 СК України. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання у дочки, сина на утримання батьків можуть бути призначені за наявності юридичних складових сукупності певних умов, а саме: мати, батько не були позбавлені батьківських прав та не ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків; непрацездатність матері, батька; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Крім того, суд рахує, що необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання матір'ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому при постановленні рішення слід зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом. Відповідно до Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, а згідно з п.1.2. Методики визначення прожиткового мінімуму на одну особу та для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства економіки України та Державного комітету статистики України від 17.05.2000 № 109/95/157 - прожитковий мінімум на одну особу та для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення, складається з вартісних величин: набору продуктів харчування, достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я; мінімального набору непродовольчих товарів, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості; мінімального набору послуг, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 01 січня 2018 року встановлено 1373 грн. Судом також встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку в Лівобережному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Дніпрі та отримує пенсію у розмірі 4573,80 грн., що підтверджується довідкою від 12 грудня 2017 року. Отже, [PERSON] отримує пенсію в розмірі, що забезпечує йому прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому його не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України та, відповідно, частини першої статті 202 СК України. Крім того, судом за клопотанням сторони позивача допитано в якості свідка [PERSON], яка суду пояснила, що є дружиною позивача. З 2010 року відповідач перестала надавати допомогу батькові. На теперішній час [PERSON] потребує матеріальної допомоги, оскільки свідок та позивач не в змозі обробляти город, справлятися із хатньою роботою. Пенсія позивача [PERSON] витрачається на комунальні послуги та їжу, останній нічим серйозним не хворіє і ліків взагалі не потребує. Розмір аліментів у 2000 грн. позивачем заявлено із розрахунку витрат на те, що їх родина вимушена просити сторонніх людей допомагати їм по городу, вкрутити лампу, купити продукти харчування тощо. Позивачем ані в позові, ані в судовому засіданні не надано доказів які б свідчили про недостатність отриманої ним пенсії, та про те, що пенсія не покриває його видатки, що і підтвердила в судовому засіданні допитаний свідок. Як на підставу позову, позивач та його представник посилаються на те, що пенсія витрачається на лікування хронічних хвороб [PERSON] Утім, жодного доказу наявності хвороб у позивача, необхідності лікування та придбання ліків жодним доказом не підтверджена. Водночас, допитаний судом свідок [PERSON] пояснила, що позивач не хворіє і не потребує ліків. Натомість, із наданих представником відповідача доказів вбачається, що відповідач [PERSON] з 2015 року підприємницьку діяльність не здійснює, у лютому 2018 року припинила свою діяльність як фізична особа-підприємець, на теперішній час не працює. Надані представником відповідача письмові докази іншими належними доказами не спростовані. Згідно із ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Підсумовуючи наведене, суд вважає позов не доведеним, а тому таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30). Враховуючи результат розгляду справи, те, що позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed