Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

Представник позивача органу опіки та піклування Перечинської районної державної адміністрації в інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить відібрати в [PERSON] та [PERSON] малолітніх дітей, а саме: [PERSON] та [PERSON] , без позбавлення батьківських прав, та передати останніх органу опіки та піклування Перечинської районної державної адміністрації з метою подальшого їх влаштування в дитячі заклади області. Позовні вимоги мотивує тим, що 05 вересня 2018 року до служби у справах дітей райдержадміністрації у телефонному режимі надійшло повідомлення від голови Т.Полянської сільської ради Перечинського району Закарпатської області про те, що чотири дитини, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , перебувають у сім`ї відповідачів у складних життєвих обставинах. Згідно інформації, вищевказані діти виховуються та проживають у неналежних житлово-побутових умовах, батьки, які являються відповідачами по даній справі, систематично зловживають алкогольними напоями, неналежно виконують свої обов`язки, ніде не працюють, а також на зауваження представників сільської ради не реагують. 05 вересня 2018 року, з метою захисту прав та законних інтересів малолітніх дітей, виконкомом Т.Полянської сільської ради прийнято рішення №122 «Про тимчасове влаштування неповнолітніх дітей», а саме [PERSON] та [PERSON] до обласного Притулку для дітей служби у справах дітей Закарпатської ОДА, та [PERSON] та [PERSON] , за заявою матері, терміном на один рік до Обласного будинку дитини м.Свалява. 06 вересня 2018 року комісією у складі: служби у справах дітей райдержадміністрації, районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, медичного працівника амбулаторії с.Т.Поляна та представника служби у справах дітей Закарпатської ОДА, здійснено обстеження умов проживання родини [PERSON] та [PERSON] , в ході якого встановлено, що будинок в якому проживає сім`я складається з двох кімнат, наявна електроенергія, відсутнє водопостачання як в середині будинку так і на подвір`ї (беруть воду тільки від сусідів). В середині помешкання брудно, на підлозі розкидані брудні речі, відсутній холодильник, продукти харчування та засоби гігієни, а також в будинку брудний посуд, у кімнаті не прибрано. Джерелом доходів родини є виплати на дітей та пенсія по інвалідності на старшу дитину [PERSON] . У останньої, відповідно витягу із історії розвитку дитини, відмічалося відставання психо-моторного розвитку, у двох річному віці така визнана дитиною-інвалідом, у зв`язку з вродженим гіпотиреозом, вторинною розумовою відсталістю, вродженою екзотропією. [PERSON] навчалася у 8 класі Тур`я-Полянської ЗОШ І-ІІ ступенів, в якої відзначалось загальмованість, навчальні навики розвинені на низькому рівні, техніка читання на початковому рівні, загальний рівень знань не відповідає вікові, вона вимагає постійної допомоги, нагляду та опіки, що підтверджується характеристикою вищевказаного закладу від 05 вересня 2018 року. Оскільки, на засіданні, яке відбулося 11 вересня 2018 року, розглянуто та одноголосно прийнято рішення про відібрання двох дітей, а саме [PERSON] та [PERSON] від батьків [PERSON] та [PERSON] без позбавлення батьківських прав, а тому просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та просила суд не забирати дітей, при цьому посилаючись на те, що вона змінила своє відношення до сім`ї та готова дбати про добробут дітей. За цей період вона влаштувалась на роботу, зробила побілку в хаті, купили холодильник та пральну машинку. Представник відповідачки - адвокат Ільчук І.М. також просив суд не відбирати дітей у відповідачів, а надати їм можливість виправитися та дбати про своїх дітей. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, хоча про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив. Прокурор Романець О.П. у судовому засіданні просила у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки відповідачі від того часу, коли прийнято рішення про відібрання дітей, змінили свою поведінку, перестали зловживати спиртними напоями, облаштовують вдома ремонт, такі купили пральну машинку та холодильник. Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітніх дітей, а саме: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Також встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] раніше не приділяли належної уваги своїм дітям, систематично зловживали алкогольними напоями, неналежно виконували свої батьківські обов`язки, не дбали про матеріальне забезпечення дітей, не займалися їх вихованням та навчання, у зв`язку такою поведінкою - діти погано навчалися в школі, в будинку де проживають діти було брудно, санітарно - гігієнічні умови проживання були не задовільні, діти не були забезпечені необхідними речами, їжею, одягом, навчальним приладдям. Разом з цим встановлено, що відповідачі змінили свою поведінку, перестали зловживати спиртними напоями, працевлаштувались на роботу, зробили косметичний ремонт в хаті, придбали пральну машинку та холодильник, а отже фактично вжили заходів для поліпшення матеріально-побутових умов та виховання дітей. Так, згідно ч.1 ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦК України часниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Згідно п.п.3,5,6 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема: 3) свобода договору; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Разом з цим, згідно ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Відібрання дитини у батьків є винятковою санкцією за невиконання батьківських обов`язків. Підставою для відібрання дитини від батьків є: 1) ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 2) жорстоке поводження з дитиною; 3) хронічний алкоголізм або наркоманія; 4) експлуатація дитини, примушення її до жебракування та бродяжництва; 5) інші випадки, якщо залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Характер небезпеки, її місця в житті дитини визначається в кожному випадку окремо. Для відібрання дитини необхідно встановити факт існування небезпеки. У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків (ч. 2 ст. 170 СК). Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві". При цьому визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 Конвенції. Європейським судом зазначалося, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення про відібрання дитини та вилучення її з сімейного оточення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. З матеріалів справи не вбачається обставин поведінки відповідачів або умов проживання дітей, які б надавали підстави вважати, що залишення їх на вихованні матері та батька на даний час створюватиме для них яку-небудь небезпеку. За практикою Європейського суду сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (справа "К.А. проти Фінляндії" (K.A. v. Finland), N 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не надано достатніх доказів про те, що матеріально-побутові умови дітей та ставлення відповідачів до виховання дітей на даний час є небезпечними для їхнього життя і здоров`я. Закон України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року ст. 111 передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків". За статтею 112 цього ж закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини... Держава надає батькам... допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей..., захищає права сім`ї". Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили ( ст. 114 цього ж Закону)". Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Отже, враховуючи вищевикладене та те, що відповідачі змінили свою поведінку, перестали зловживати спиртними напоями, в хаті прибрали та вжили заходів для поліпшення матеріально-побутових умов та виховання дітей, а також те, що незважаючи на доречність аргументів, якими позивач обґрунтовував своє рішення про відібрання дітей від батьків, ці аргументи не були достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя відповідачів, а отже, було порушено статтю 8 Конвенції, а тому суд приходить до висновку, що представник позивача не довів ті обставини, на які він посилався, у зв`язку з чим у позові такому слід відмовити. Що стосується висновку органу опіки та піклування Перечинської районної державної адміністрації №321/01-31 від 27 вересня 2018 року, згідно якого уповноважений орган надає згоду на відібрання малолітніх дітей, а саме: [PERSON] та [PERSON] від батьків [PERSON] та [PERSON] , як таких, які ухиляються від виконання батьківських обов`язків, то суд, дослідивши такий, не погоджується з ним та до уваги не бере, оскільки в ньому не зазначено достатньо переконливих та зважених аргументів, які можуть вважатися обґрунтованими для відібрання дітей з підстави наявності небезпеки для життя і здоров`я дітей, у цьому висновку також відсутнє дослідження питання про ефективність менш суворих альтернативних заходів перед тим, як клопотати про відібрання дітей від батьків і що обраний ними захід буде відповідати інтересам дітей. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed