Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ "Кредитпромбанк" про визнання недійсним кредитного договору №64.1/136-КЕК-08 від 22.07.2008 року та договорів поруки №64.1/136-ПЕК/1-08 та №64.1/136-ПЕК/2-08 від 22.07.2008 року. Вимоги позову мотивував тим, що всупереч ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» банком при укладенні договору не було роз'яснено інформації щодо умов кредитування, в самому кредитному договорі відсутній загальний опис вартості кредиту. Кредитний договір містить дискримінаційні умови щодо можливості банком на власний розсуд змінювати відсоткову ставку. Також несправедливими є умови договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за отриманням кредиту, обслуговування кредиту і погашеням, плати за вартість наданих третім особам супутніх послуг. Наслідком несправедливості умов кредитного договору став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін цього договору, що порушує права позичальника, як споживача кредитних послуг банку. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 04.02.2015 року залучено до участі в справі за позовом [PERSON] до ПАТ "Кредитпромбанк" про визнання недійсним кредитного договору №64.1/136-КЕК-08 від 22.07.2008 року та договорів поруки №64.1/136-ПЕК/1-08 та №64.1/136-ПЕК/2-08 від 22.07.2008 року в якості відповідача-правонаступника ПАТ "Дельта Банк". Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів викладений в позовній заяві, просила задоволити в повному обсязі. Представник ПАТ "Дельта Банк" в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, суду повідомив, що кредитний договір та договори поруки були укладені між ВАТ "Кредитпромбанк" та [PERSON], [PERSON], [PERSON] в один день 22.07.2008 року. В 2011, 2013 та 2015 роках в провадженні Івано-Франківського міського суду та Апеляційного суду Івано-Франківської обсласті перебували справи з приводу стягнення заборгованості по вказаному кредитному договору, забезпеченому порукою. Однак, під час розгляду вказаних справ позивачем жодного разу не було заявлено заперечень щодо вимог кредитного договору та договорів поруки. ЦПК України встановлено загальну позовну давність тривалістю три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Оскільки, оскаржувані договори були укладені ще в 2008 році, а позивач звернувся до суду лише в 2015 році, то просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Представник ПАТ "Кредитпромбанк" в судове засідання не з"вився, попередньо подав до суду заяву відповідно до якої просив розгляд справи проводити без участі представника, в задоволенні позову відмовити у зв"язку із застосуванням наслідків спливу позовної давності (а.с.87, 88). Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту прав споживача, внаслідок чого споживач позивається про визнання кредитного договору та договорів поруки недійсними з підстав передбачених Законом України «Про захист прав споживачів». Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. 22.07.2008 року строком до 20.07.2010 року між ВАТ "Кредитпромбанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір №64.1/136-КЕК-08, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 7000 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 22% річних (а.с.5-11). Основним забезпеченням погашення заборгованості за кредитним договором є договір поруки №64.1/136-ПЕК/1-08 укладений між ПАТ "Кредитпромбанк" та [PERSON] від 22.07.2008 року та договір поруки №64.1/136-ПЕК/2-08 укладений між ПАТ "Кредитпромбанк" та [PERSON] від 22.07.2008 року(а.с. 74-77). 20.05.2013 року між ВАТ "Кредитпромбанк" та ПАТ "Дельта Банк" було укладено договір купівлі-продажу права вимог, відповідно до умов якого до ПАТ "Дельта Банк" перейшло право вимоги за вищевказаним кредитним договором. Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, відповідач [PERSON] належно їх не виконував, у зв"язку з чим банк звертався до суду про стягнення заборгованості в солідарному порядку за кредитним договором №64.1/136-КЕК-08 від 22.07.2008 року (а.с. 61-66). Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Зважаючи на предмет кредитного договору від 22.07.2008 року банк надав позивачу споживчий кредит. Тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу України та Закон України «Про захист прав споживачів». В силу ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: - 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", на яку посилається позивач, як на правове обґрунтування позовної вимоги, передбачено що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. [PERSON] при укладенні кредитного договору з ПАТ «Кредитпромбанк" ознайомився з усіма умовами кредитування, що підтверджується підписами Позичальника на кредитному договорі №64.1/136КЕК-07 від 22.07.2008 року, додатку №1 до кредитного договору №64.1/136КЕК-07 від 22.07.2008 року, заявці на отримання кредиту від 22.07.2008 року, повідомленні клієнта про умови кредитування за експрес-кредитами за програмою мікрокредитування від 22.07.2008 року (а.с.29-31). Позивач зрозумів умови кредитного договору, що підтверджується історією погашення заборгованості за кредитним договором (відображено у листі ПАТ «Кредитпромбанк» про стан заборгованості станом на 27.04.2011 року) (а.с.36-37). 28.11.2008 року, 12.03.2011 року, 10.05.2011 року [PERSON] звертався до ПАТ «Кредитпромбанк» з заявами, в яких ним зазначалося, що [PERSON] здійснював погашення заборгованості за кредитним договором до моменту зміни курсу Долара США по відношенню до української гривні. Крім того, в даних заявах Позивач просив зменшити процентну ставку та здійснити перерахунок заборгованості по кредитному договору, провести реструктуризацію кредиту. Це також підтверджує те, що Позивач розумів умови кредитного договору (а.с.33-35). Однак, обов'язок повідомлення споживачам можливих складових загальної вартості кредиту та інше не є істотною умовою договору кредитування, а простим обов'язком повідомлення споживачів про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту і жодним чином не може створювати підстав для визнання недійсним такого Договору. Відповідно до п. 3 Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Таким чином, розміри усіх можливих платежів, передбачених кредитним договором Позивача, зазначені у кредитному договорі, додатку №1 до нього та тарифах. В додатку №1 до кредитного договору зазначено, що позичальник, підписавши цей додаток підтвердив, що при укладенні кредитного договору ним було отримано витяг з тарифів банку стосовно тарифів та всіх сум коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням (а.с.31). В п.8.3 кредитного договору зазначено, що позичальник підтверджує, що він належним чином ознайомлений з тарифами Банку, які діяли на день підписання цього договору (а.с.9). За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Доводи представника позивача про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків позичальника є надуманими, а його посилання на положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою встановлено, що у разі якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, є безпідставним. Оскільки [PERSON] ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від нього, а не банку, і як уже зазначалось, умови Договору є чіткими та зрозумілими, то не заслуговують на увагу і доводи представника позивача, що спірний договір укладений на несправедливих умовах. - 2. oсоба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Позивачем чи його представником не ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності сторін; - 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вже зазначалось раніше позивач [PERSON] був ініціатором укладення кредитного договору, в момент його підписання він був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробив. Посилання позивача в своїх поясненнях на те, що при укладенні кредитного договору працівники банку ввели його в оману є голослівними, оскільки відповідно до роз'яснень п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Позивачем [PERSON] та його представником таких доказів суду не надано; - 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Кредитний договір укладений у письмовій формі як того вимагає ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Факт підписання кредитного договору сторонами, що є підставою вважати, що договір укладений у письмовій формі сторонами не оспорюється; - 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, який укладений між сторонами був спрямований на реальне настання правових наслідків, відповідач надав позивачу кошти, а останній їх отримав, що підтверджується письмовими доказами з цього приводу та визнано сторонами спору; - 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, кредитний договір укладений 22.07.2008 року між сторонами та його умови відповідають вимогам, які встановлені для чинності правочину. За змістом частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, в тому числі і щодо валюти, порядку погашення кредиту та сплати відсотків за кредит. Щодо заяв представників відповідачів про сплив позовної давності щодозаявлених позовних позовних вимог, то суд вважає, що вони є обгрунтованими виходячи з наступного. Ст. 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом було встановлено, що кредитний договір між сторонами був укледний в 2008 році, позивач був ознайомлений з усіма його умовами та міг обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробив. Крім цього позивач , він не звернувся за захистом, на його думку, порушеного права протягом трьох років з моменту підписання кредитного договору, а отже, пропустив строк звернення до суду визначений тривалістю у три роки. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що вимога позову про визнання кредитного договору недійсним є необгрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення. Відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов"язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов"язання (ввимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Оскільки, кредитний договір №64.1/136-КЕК-08 від 22.07.2008 року не визнаний судом недійсним, в судовому засіданні інших правових підстав для визнання договорів поруки недійсними чи припиненими не встановлено, належних та допустимих доказів цього позивачем суду не подано, а тому, враховуючи вищенаведене суд приходить до переконання, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі вищенаведеного, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст.203, 204, 215, 257, 261, 548, 627-629, 1054, 1055 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed