Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-29 00:00:00

Позивач [PERSON] 14.11.2019р звернулась до суду з дійсним позовом, вказуючи, що 08.07.2016р відбулась реорганізація структурного підрозділу ДП «Донецька залізниця» шляхом його злиття, у зв`язку з чим вона ( [PERSON] ) була переведена до Виробничого підрозділу «Станція Ясинувата» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», відповідача у справі. Свої вимоги мотивує тим, що 15.03.2017р видано наказ №384-11 «Про встановлення простою», а 28.04.2017р видано наказ №645-113-1 «Про деякі питання діяльності РФ «Донецька залізниця», яким передбачено скорочення штату та вивільнення працівників відповідно до вимог чинного законодавства. Зазначає, що 05.05.2017р вона отримала повідомлення про ліквідацію та виведення зі штатного розпису посади з підписами всіх членів комісії та про її ( [PERSON] ) особисте ознайомлення, а 10.07.2017р наказом №5079/ДН-ОС її звільнено з 17.07.2017р на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, з яким її ознайомлено особисто, та у якому зазначено про виплату компенсації за 4 дні відпустки та одноразової грошової допомоги у розмірі 1 середньомісячного заробітку. Вказує, що у день звільнення з нею відповідач АТ «Українська залізниця» не провів повний розрахунок. Просить стягнути з відповідача на її користь суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 22015,97грн з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та зборів; компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в розмірі 4637,92 без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів. Адвокат Лаврищев В.В., представник позивачки [PERSON] , підтримав вимоги позову цілком, наполягав на задоволенні, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивачки. Представник відповідача АТ «Українська залізниця,» який про дату, час і місце слухання справи повідомлений належним чином у відповідності зі ст.130 ЦПК України, в судове засідання не з`явився без повідомлення причини неявки. Відзив на позовну заяву, письмові, електронні докази та зустрічний позов до суду не надавав. Суд, згідно до ст.280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши надані докази, суд вважає позов обѓрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки та розпорядження про звільнення, засвідчених позивачем, вбачається, що [PERSON] з 20.05.1990 року працювала у Виробничому підрозділі «Станція Ясинувата» структурного підрозділу ДП «Донецька залізниця», зокрема 08.04.2010 року її переведено оператором станційного технологічного центру оброблення поїзної інформації та перевезених документів. Подальші записи у трудовій книжці позивача стосуються періоду АТО, під час якого м.Донецьк, м.Ясинувата увійшли до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася АТО, та на території яких органи державної влади до цього часу тимчасово не здійснюють свої повноваження. Остання запис в трудовій книжці позивачки свідчить про звільнення її з роботи, що співвідноситься з наданою копією наказу (розпорядження) №5079/ДН-ос від 10.07.2017 року, за яким [PERSON] звільнено з 17 липня 2017 року з роботи на посаді старшого оператора станційного технологічного центру оброблення поїзної інформації та перевізних документів виробничого підрозділу «Станція Ясинувата» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату, з виплатою компенсації за 4 дні відпустки та одноразової допомоги у розмірі 1-го середньомісячного заробітку. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що виключає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст.97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст.22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви №68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява №942527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст.1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивачка знаходилася з відповідачем в трудових відносинах до 17.07.2017р, при звільненні не отримала всі належні їй платежі, тому майнові вимоги позивачки щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Законом України від 02.09.2014р №1669-VІІ "Про тимчасові заходи на період проведення аніитерористичної операції" особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України, не передбачено. На підставі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, шо ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до частини 2 ст.30 Закону України від 24.03.1995р №108/95- ВР "Про оплату праці" роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ст.8 Закону України від 16.07.1999р №996-ІУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідно до частин першої та сьомої статті 9 зазначеного Закону №996- XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку. Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст.21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що виплатив позивачу заробітну плату. Відповідно до ст.12, частини 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Згідно розрахунків заробітної плати (табуляграми) за березень - липень 2017 року, наданих позивачкою, розмір заборгованості по заробітній платі становить: - за березень 2017р - 4 505,26 грн; - за квітень 2017р - 9 228,36 грн; - за травень 2017р - 322,06 грн; - за червень 2017р - 252,07 грн.; - за липень 2017р - 7708, 22 грн.(з врахуванням компенсації за невикористані 4 днів відпустки 887,24грн, та вихідної допомоги при звільненні 6550,07грн), а всього 22 015,97 грн., податки та інші обовьязкові платежі з якої не утримані. Загальна сума заборгованості підтверджується також індивідуальними відомостями про застраховану особу з Пенсійного фонду України (форми ОК-5). Відповідачем суду не надано будь-яких доказів, які б спростовували зазначену заборгованість по заробіній платі. Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28.03.2018р у справі №243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Отже відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачці заробітної плати. Розрахунок заробітної плати за липень 2017 року узгоджується з наказом (розпорядженням) №5079/ДН-ос від 10.07.2017 року про припинення трудового договору, який був виданий в.о. начальника дирекції залізничних перевезень В.О. Подлузським. Саме в цьому наказі, який виданий структурним підрозділом відповідача зазначена конкретна кількість днів невикористаної відпустки, а саме, 4 дні, на компенсацію яких має право позивачка та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. Станом на час розгляду справи відповідач не надав доказів, які б спростовували відомості щодо нарахованої позивачці заробітної плати за період з березня по липень 2017 року включно у загальному розмірі 22015,97грн. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи, що відповідач в порушення Закону України від 16.07.1999р №996-ХІV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Закону України від 24.03.1995р №108/95-ВР "Про оплату праці" не надав суду ні відзив на позовну заяву, ні документів про нараховану позивачці заробітну плату за період з березня 2017 року по 17.07.2017р, ні про наявність заборгованості по заробітній платі, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивачки заборгованості по заробітній платі (сумам, які належали їй від підприємства на день звільнення). Таким чином, суд погоджується з розрахунками наданими позивачкою, а саме заборгованість по заробітній платі за березень-липень 2017 року, які відповідачем не спростовані, суду не надані докази, що ці відомості є недостовірними, а отже, позовні вимоги позивачки про стягнення з відповідача заробітної плати за березень-липень 2017 року в сумі 22015,97грн (з урахування нарахованої у липні 2017 року вихідної допомоги у розмірі 6550,07грн та компенсацію за невикористані 4 днів відпустки у розмірі 887,24грн) - підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, то суд виходить з наступного. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України, Законами України «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків ї виплати», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ від 17.07.2003р №1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою КМУ від 20.12.1997р №1427. Під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. У рішенні Конституційного суду України від 15.10.2013р №9-рп/2013 зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою КМУ від 20.12.1997р №1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою КМУ від 23.04.1999р №692) компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Суд вважає за можливе прийняти наданий позивачкою розрахунок та стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 4 637,92 грн. Статтею 168 Податкового кодексу України передбачений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету. - п.168.1 Оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом; - п.п.168.1.1 Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. - п.п.168.1.2 Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету. Відповідно до ч.5 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999р, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Виходячи з встановлених обставин, наданих доказів, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки нараховану, але не виплачену заробітню плату за період з березня 2017 року по липень 2017 року у сумі 22 015,97 грн, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 4 637,92 грн з утриманням з цієї суми, передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при їх виплаті. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачка звільнена від сплати судового збору за подачу позову на підставі п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від 08.07.2011р №3674-VII, таким чином, оскільки позовні вимоги задоволено у повному обсязі, то з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 768,40 грн.

Outcome: approved