Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

в грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, в обґрунтування якого зазначає, що між ним і відповідачем укладено договір фінансового лізингу №1968 від 24.11.2016 року, оскільки він мав намір придбати трактор моделі «Фотон-354» вартістю 68 000,00 грн. Зазначає, що під час оформлення договору представник відповідача запропонувала внести 50% від вартості покупки, тобто 34 000,00 грн., а інших 50% вартості сплатити протягом 12-ти місяці рівними частинами в розстрочку. При укладенні договору він звернув увагу, що предметом договору є інша модель трактора, яка на ринку коштує набагато більше, однак працівник відповідача його запевнила, що вказаний трактор «акційний», і тому саме він повинен бути вписаний в предмет договору, оскільки це йому необхідно для звітності, а фактично договір стосується трактора моделі «Фотон-354» за ціною 68 000,00 грн. Згодом, він більш детально ознайомився із змістом договору та квитанції наданої представником відповідача і зрозумів, що 50% авансового платежу розглядається відповідачем як комісія за організацію угоди (плата за консультацію), яка згідно умов договору не повертається у всіх випадках припинення чи розірвання договору. Вважає, що укладений договір фінансового лізингу укладений внаслідок нечесної підприємницької практики по відношенню до нього як споживача, умови договору є несправедливими, обов'язки сторін договору є не співмірними, а тому просить визнати його недійсним та застосувати наслідки недійсного правочину. Позивач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення аналогічні доводам позовної заяви. Додатково пояснив, що сума комісії за організацію угоди в розмірі 34 000,00 грн. не співмірна наданим відповідачем послугам, оскільки послуги зводились лише до копіювання 22-ох аркушів паперу, заповненням персональних даних позивача та друку однієї квитанції. Відповідач в судове засідання не з'явився, однак надіслав на адресу суду письмове заперечення проти позову, просить проводити розгляд справи у його відсутності. У наданому суду запереченні представник відповідача зазначає про правомірність умов договору, вказує, що відповідач не продає товар, а надає фінансові послуги. Зазначає про те, що нотаріальна форма договору для договорів такого типу необов'язкова, покликається на законність умов договору та принцип свободи договору, на момент укладення договору фінансовий лізинг в Україні не ліцензувався, ліцензування цього виду діяльності розпочалось з прийняттям Постанови КМУ №913 від 07.12.2016р., а також зазначає про відсутність дисбалансу прав та обов'язків сторін в договорі, просить у задоволенні позові відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, ознайомившись із доводами письмового заперечення відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, з огляду на таке. Як вбачається із матеріалів справи, 24.11.2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 1968. Предметом фінансового лізингу за даним договором є транспортний засіб (трактор) моделі «Фотон-354», який відповідач зобов'язувався придбати в порядку та на умовах, що визначені договором фінансового лізингу, вартість предмета лізингу 320 000,00 грн. На виконання умов договору фінансового лізингу позивачем сплачено на користь відповідача 34 000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 16761496 від 24.11.2016 року. Призначення платежу - комісія за організацію по договору фінансового лізингу №1968 від 24.11.2016 року. Усі дані, що стосуються предмету лізингу, особи лізингодавця та дати укладання договору, вписані в бланк договору від руки, що свідчить про те, що сторони підписали типовий для відповідача договір, роздрукований у формі бланку. За змістом п.1.3 договору, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. При цьому, п.1.7 договору зазначено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом терміну, який становить не більше 30 (тридцяти робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію угоди; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених в п.9.5 ст.9 даного договору. Як зазначено в п.2.1 договору, даний договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє протягом 78 календарних місяців, але в будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором. За змістом розділу договору «визначення термінів»: - комісія за організацію угоди - першочерговий єдиноразовий платіж, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію та ведення договору протягом терміну його дії. Даний платіж включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що пов'язані з укладенням та обслуговуванням договору. Розмір комісії відображається у додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу; - авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначено у додатку №1 договору, що сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця на умовах договору, до моменту передачі предмета лізингу. На авансовий платіж не нараховуються жодні відсотки; - комісія за супроводження договору - грошові кошти, сплачені за послуги супроводження договору, які сплачуються лізингоодержувачем у складі лізингового платежу. Розмір комісії за супроводження договору відображається у додатку №3 до договору та становить погоджений сторонами відсоток. Відповідно до вимог ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За змістом ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Статтею 807 ЦК України встановлено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ч.1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Згідно ст. 1, ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 6, ч. 1 ст. 7, ч. ч. 1, 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до п.5 ч. 1 ст. 4, ч.1 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, яка надається фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. За змістом п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг,а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди,лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Згідно з визначенням термінів, викладеному в п.5 ч. 1 ст. 1 Закону, фінансова послуга- операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів; Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», ліцензуванню підлягає надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів). Будь-яких доказів того, що відповідач ТзОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» на момент укладення договору мало таку ліцензію, суду надано не було. Відповідно до ч 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В судовому засіданні встановлено, що договір фінансового лізингу укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було. Крім того, дослідженням оспорюваного договору встановлено наступне. Передбачені договором зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію угоди, комісію за передачу предмета лізингу, комісію за супроводження договору виходять за межі переліку передбачених Законом України «Про фінансовий лізинг» платежів. При цьому договір містить нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку, ці умови надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів, що призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору, виконання зобов'язання забезпечено лише сплатою штрафу лізингоодержувачем, в той час як порушення договору з боку лізингодавця жодним чином не забезпечено, можливість дострокового погашення платежів лізингоодержувачем обмежена визначеними договором строками та має наслідком сплату штрафу. Дослідженням умов договору також встановлено, що він передбачає односторонню відповідальність лізингоодержувача та не містить жодної майнової відповідальності лізингодавця за порушення умов договору. Враховуючи викладене, такі положення договору є несправедливими, оскільки є істотний та очевидний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору. Так, за змістом п. 12.1 договору лізингоодержувач, який не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа та зазначенням реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення повернення. При цьому зазначено, що в такому випадку поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% (сорок відсотків) лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається. Пунктом 12.2 договору також визначено, що лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку з лізингоодержувачем, який не сплатив авансовий платіж в повному обсязі протягом строку, що встановлено п.9.3 даного договору, про що повідомляє лізингоодержувача у письмовій формі. При цьому лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж за вирахуванням 20% (двадцять відсотків) від суми сплаченого авансового платежу. Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається. Пунктом 12.3 договору визначено, що лізингоодержувач, який сплатив лізингові платежі, що передбачені п.4.1 та не отримав предмет лізингу має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця. В такому випадку лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в розмірі 20% (двадцять відсотків) від суми сплаченого авансового платежу та повертає комісію за передачу предмету лізингу. Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається. За змістом п.12.7 договору передбачена відповідальність лізингоодержувача за несвоєчасне внесення лізингових платежів, а саме: пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення, а також проценти за користування чужими коштами в розмірі 3% (три відсотки) річних від суми заборгованості за кожний день прострочення. Водночас, оспорюваний договір фінансового лізингу не встановлює жодної відповідальності (компенсації) у випадку невиконання лізингодавцем його обов`язків (непоставка, несвоєчасна поставка предмета лізингу тощо), в тому числі права дострокового розірвання договору лізингоодержувачом у разі істотного порушення умов договору з вини лізингодавця без негативних для себе наслідків (втрати сплачених в рахунок укладеного договору коштів). Таким чином, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору як за ініціативою споживача послуг, так і за ініціативою відповідача, а також звільнив себе від будь-яких негативних наслідків від порушення прав позивача як споживача послуг у разі розірвання договору, в тому числі і не з вини позивача, що на думку суду приводить до дисбалансу договірних відносин. В укладеному сторонами договорі жодним чином не обґрунтовано визначений розмір такого платежу, як комісія за організацію угоди в 10 % від вартості предмета лізингу. Будь-яких доказів на підтвердження фактичних затрат відповідача на проведення робіт з організації та оформлення договору, а також щодо їх співмірності із визначеною в договорі сумою платежу «вартість фінансування», відповідачем суду надано не було. Наведене свідчить про порушення відповідачем принципів добросовісності та справедливості при укладенні договору. Ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. У відповідності з ч. 1, 2, п. 2 - 4, 7, 10 - 13 ч. 3, ч. 4 - 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ч.2 вказаної статті недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, однак і не забороняється. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Як зазначено в ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Суд також враховує правову позицію, висловлену Верховним судом України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо визнання оспорюваного ним договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсного правочину, а тому позов підлягає до задоволення. В силу ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved