Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Міністерства освіти і науки України, Державного професійно-технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі» про скасування наказу Міністерства освіти і науки України №435-к від 13.09.2016р. про звільнення 01.09.2016р. позивача з посади директора вказаного училища у звязку із закінченням строку дії контракту згідно з п. 2 ч. 1 статті 36 КЗпП України та зобовязати Міністерство освіти і науки України поновити позивача на роботі на вищевказаній посаді. А також просить стягнути з Державного професійно-технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.08.2016 року до дня поновлення на роботі. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 22.08.2011р. між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та позивачем було укладено контракт, а 29.08.2011р. Міністерством виданий наказ №402-к, згідно яких позивача призначено на посаду директора Державного професійно-технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі» (далі Училище) на строк 5 років з 01.09.2011р. по 01.09.2016р. Наказом Міністерства освіти і науки України (далі Міністерство) №46-к від 08.02.2016р. позивача звільнено з 10.02.2016р. із вказаної посади на підставі п. 8 статті 36 КЗпП України. Наказом Міністерства №431-к від 13.09.2016р., на підставі рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 25.08.2016р., позивача поновлено на посаді директора Училища. Проте, наказом Міністерства №435-к від 13.09.2016р. позивача звільнено з 01.09.2016р. з посади директора Училища, у звязку із закінченням строку контракту згідно п. 2 ч. 1 статті 36 КЗпП України. Вважає даний наказ незаконним, так як його не було попереджено завчасно про звільнення, а тому він не зміг скористатись правом на продовження дії контракту, передбаченим п. 28 Контракту. Окрім того, згідно оскаржуваного наказу, позивача звільнено з 01.09.2016р., при тому, що наказ винесений 13.09.2016р. Таким чином, враховуючи те, що наказом №431-к позивача було поновлено на роботі з 11.02.2016р., а наказ про звільнення винесено 13.09.2016р., позивача не можна було звільнити з 01.09.2016р. В судове засідання 12.04.2017р. позивач та його представник не зявились. Представник позивача подав письмове клопотання про розгляд справи без сторони позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач - Міністерство освіти і науки України участь свого представника в судовому засіданні не забезпечило, хоча належним чином було повідомлене про час та місце розгляду справи. Подало письмове заперечення на позов, суть якого зводиться до наступного. У звязку із ухваленням Апеляційним судом Тернопільської області рішення від 25.08.2016р. про поновлення позивача на роботі на посаді директора Училища, рішенням кадрової комісії МОН України №12 від 13.09.2016р. рекомендовано поновити позивача на згаданій посаді, а також звільнити позивача з посади у звязку із закінченням строку контракту. Відповідно, Міністерством було видано два накази від 13.09.2016р., а саме №431-к про поновлення позивача на роботі, та №435-к про звільнення позивач з роботи з 01.09.2016р. у звязку із закінченням строку контракту. Звертає увагу на те, що п. 2 ч. 1 статті 36 КЗпП України, на підставі якого було звільнено позивача, правомірно застосований відповідачем, так як трудові відносини фактично не тривали, позивач звільнений з роботи у той же день, коли й був поновлений на роботі. Посилання позивача на можливість ініціювати продовження строку дії контракту за два місяці до закінчення його дії, на думку відповідача, безпідставні, так як продовження контракту можливе лише за згодою двох сторін, а Міністерство такого наміру не мало. Також, Міністерство не мало обовязку завчасно попереджати позивача про звільнення з роботи, так як у даному випадку це не передбачено законодавством. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Державного професійно-технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі» в судове засідання 12.04.2017р. не зявилась, подала суду письмове клопотання про розгляд справи без її участі, а також письмове пояснення по суті позову, згідно якого позов визнає у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 статті 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. При розгляді справи судом встановлено, що 22.08.2011р. між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та позивачем було укладено контракт, а 29.08.2011р. Міністерством виданий наказ №402-к, згідно яких позивача призначено на посаду директора Державного професійно-технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі» на строк 5 років з 01.09.2011р. по 01.09.2016р. Згідно п. 26 Контракту, цей контракт припиняється, зокрема, у звязку із закінченням строку його дії. За два місяці до закінчення строку дії контракту за угодою сторін може бути укладений новий контракт (п. 28 Контракту). Наказом Міністерства освіти і науки України №46-к від 08.02.2016р. позивача звільнено з 10.02.2016р. із вказаної посади на підставі п. 8 статті 36 КЗпП України. Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 25.08.2016р. по справі №607/2415/16-ц задоволено позов [PERSON] до Міністерства освіти і науки України про скасування наказу №46-к від 08.02.2016р. про звільнення [PERSON], поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивача поновлено на посаді директора Училища та стягнуто з Училища 108683,61 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 05.09.2016р. до Міністерства надійшов лист Управління освіти і науки Тернопільської ОДА від 29.08.2016р. за №04/2931-06, яким повідомлено про те, що рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 25.08.2016р. [PERSON] поновлено на посаді директора Училища. Одночасно звертають увагу Міністерства на те, що дія контракту з [PERSON] закінчується 01.09.2016р., тому Управління просить Міністерство не пропустити цей термін і 01.09.2016р. розірвати контракт з [PERSON] за п. 8 статті 36 КЗпП України. Рішенням №12 від 13.09.2016р. експертна кадрова комісія з розгляду питань діяльності керівників навчальних закладів, установ професійно-технічної та позашкільної освіти, що підпорядковані Міністерству освіти і науки України, розглянувши пропозицію Управління освіти і науки Тернопільської ОДА від 29.08.2016р. за №04/2931-06 до рішення Апеляційного суду Тернопільської області по справі №607/2415/16-ц, вирішила поновити з 11 лютого 2016 року [PERSON] на посаді директора Училища, а також звільнити 01.09.2016р. [PERSON] з посади директора Училища у звязку із закінченням строку дії контракту згідно з пунктом 2 частини 1 статті 36 КЗпП України. Наказом Міністерства №431-к від 13.09.2016р., на підставі рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 25.08.2016р. та рішення №12 від 13.09.2016р. експертної кадрової комісії, позивача поновлено з 11.02.2016р. на посаді директора Училища. Даний наказ надійшов до Училища 15.09.2016р., про що свідчить відповідний штамп на ньому. Цього ж числа позивач був ознайомлений із даним наказом, що підтверджується розпискою позивача на наказі. Наказом Міністерства №435-к від 13.09.2016р. позивача звільнено 01.09.2016р. з посади директора Училища, у звязку із закінченням строку дії контракту згідно з п. 2 ч. 1 статті 36 КЗпП України. Підставою для видачі наказу, як зазначено у самому наказі, стало рішення №12 від 13.09.2016р. експертної кадрової комісії, а також контракт [PERSON] від 22.08.2011р. Даний наказ надійшов до Училища 15.09.2016р., про що свідчить відповідний штамп на ньому. Відомостей про ознайомлення позивача із цим наказом, останній не містить. 13.09.2016р. у трудову книжку позивача внесено два записи про поновлення з 11.02.2016р. на посаді директора Училища та звільнення з цієї ж посади. У відповідь на звернення позивача від 27.09.2016р., листом від 31.10.2016р. за №3-15-771-16 Департамент професійної освіти МОН України направив позивачу копію оскаржуваного наказу про звільнення та копію рішення експертної кадрової комісії від 13.09.2016р. Також оглянувши Статут Училища, судом встановлено наступне. Згідно п. 5.1. Статуту, управління Училищем здійснюється Міністерством, а також управлінням освіти і науки Тернопільської ОДА. Пунктом 5.2. Статуту передбачено, що керівництво діяльністю Училища здійснює директор, якого призначає Міністерство. Призначення директора на посаду та звільнення з неї здійснюється відповідно до законодавства України. При цьому суд зауважує, що Статут містить положення щодо субєкта, який призначає директора Училища на посаду (Міністерство), однак немає вказівки на те, хто звільняє Директора з посади Стаття 24 Закону України «Про професійно-технічну освіту», якою зокрема керувалось Міністерство при звільненні позивача з роботи, також вказує лише на те, хто призначає керівника державного професійно-технічного навчального закладу, а саме спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у сфері професійно-технічної освіти, міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, яким підпорядковані професійно-технічні навчальні заклади. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ч. 1 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивачем дотримано вимоги закону щодо строку звернення до суду, так як наказ про звільнення з роботи винесений 13.09.2016р., а позивач звернувся до суду 12.10.2016р. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді прав про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Судом встановлено, що на підставі рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 25.08.2016р., наказом Міністерства від 13.09.2016р. поновлено позивача на посаді директора Училища з 11.02.2016р., і в цей же день 13.09.2016р. звільнено з роботи з 01.09.2016р. із посиланням на п. 2 ч. 1 статті 36 КЗпП України, у звязку із закінченням строку дії контракту. Згідно п. 2 статті 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України вказують на те, що трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, а також таким, що укладається на час виконання певної роботи. Міністерство поновило позивача на посаді наказом від 13.09.2016р., проте з 11.02.2016р., тобто часу незаконного (згідно рішення суду) звільнення. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", закінчення строку трудового договору викликає припинення трудових відносин лише тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї з сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин. Якщо ж такої вимоги жодна з сторін не заявила, трудові відносини фактично тривають, то сам по собі факт закінчення строку автоматично не припиняє трудових відносин. Договір вважається продовженим на тих самих умовах, але вже на невизначений строк. Згідно контракту, строк його дії закінчувався 01.09.2016р., однак контрактом було передбачено можливість його продовження за два місяці до закінчення строку дії (п. 28 Контракту). У цей період (за два місяці до закінчення строку дії контракту) між сторонами контракту тривав судовий спір щодо звільнення з роботи, розгляд якого завершився 25.08.2016р. на користь позивача. Таким чином, враховуючи те, що позивач був поновлений на роботі з 11.02.2016р., що підтверджується і записом №18 у трудовій книжці позивача (незважаючи на те, що наказ про поновлення винесений 13.09.2016р.), станом на 01.09.2016р. та впродовж до 13.09.2016р. позивач перебував на посаді директора Училища, на час закінчення строку дії контракту жодна із сторін контракту вимогу про звільнення не заявила, тобто трудові відносини фактично тривали, тому факт закінчення строку дії контракту автоматично не припинив трудових відносин сторін, а контракт вважається продовженим на тих самих умовах, але вже на невизначений строк. Також, суд звертає увагу на те, що запис про поновлення позивача на роботі внесений із порушенням п. 2.10. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93р. за №58, згідно якого, у разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний". Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. Всупереч вищевказаному, у трудовій книжці позивача немає запису про визнання недійсним запису про звільнення. Окрім того, звільнення працівника з роботи з 01.09.2016р. наказом від 13.09.2016р., тобто «заднім числом», є недопустимим. Згідно п. 2.27. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93р. за №58, днем звільнення вважається останній день роботи. Тому, поновивши позивача на роботі наказом від 13.09.2016р., неможливо його звільнити 01.09.2016р. Враховуючи викладене, наказ Міністерства №435-к від 13.09.2016р. про звільнення позивача 01.09.2016р. з посади директора Училища є незаконним і підлягає скасуванню. Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. На підставі даної норми закону позивача слід поновити на посаді директора Училища. А також, відповідно до ч. 2 статті 235 КЗпП України із відповідача Державного професійно-технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі» на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середнього заробітку суд керується тим, що перед незаконним звільненням 13.09.2016р., позивача було поновлено на посаді з 11.02.2016р. із виплатою, на підставі рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 25.08.2016р., середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 108683,61 грн. Ця сума нарахована за лютий 2016 року та виплачена позивачу, що підтверджується довідкою Училища від 11.01.2017р. Дана сума розрахована апеляційним судом за період з 10 лютого 2016 року по 25 серпня 2016 року, тобто за 133 робочих дні вимушеного прогулу, середній заробіток за один робочий день склав 817,17 грн. Тому, визначаючи розмір заробітку позивача за час вимушеного прогулу, суд бере за основу середній заробіток позивача за один робочий день - 817,17 грн. Кількість робочих днів з моменту звільнення (починаючи з 14.09.2016р., так як день звільнення 13.09.2016р. є останнім робочим днем) по день поновлення (12 квітня 2017 року включно) 147. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який слід стягнути з Училища на користь позивача становить 120123,99 грн. (147 х 817,17 грн.) Згідно ч. 5 статті 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до статті 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Отже, рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць слід допустити до негайного виконання. Так як позивач, на користь якого прийнято рішення, при подачі позову судовий збір не сплачував, тому що звільнений від його сплати на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», слід стягнути з Міністерства освіти і науки України на користь держави 551,20 грн. судового збору за вимогу немайнового характеру скасування наказу і поновлення на роботі, а також із Державного професійно-технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі» на користь держави 1201,24 грн. судового збору за вимогу майнового характеру стягнення середнього заробітку).

Outcome: approved