Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

Заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі Михайлівської сільської ради Білоцерківського району Київської області до [PERSON], третя особа: [PERSON] про витребування з незаконного володіння земельної ділянки, мотивуючи тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження №12016110030000725 від 19.02.2016 встановлено порушення вимог земельного законодавства під час відведення у власність [PERSON] та в подальшому [PERSON] земельної ділянки загальною площею 1,7 га. для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в [ADDRESS]. На думку позивача, вказана земельна ділянка надана у власність всупереч ст.ст.12,116,122 ЗК України та ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», без розгляду питання про надання її у власність на пленарному засіданні Михайлівської сільської ради, тому просив суд витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади: в особі Михайлівської сільської ради Білоцерківського району Київської області земельну ділянку площею 1,7 га, вартістю 150 800 гривень, з кадастровим номером [NUMBER], яка розташована в [ADDRESS] та зареєстрована Реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області за індексним номером 11711710 від 22.10.2015 та стягнути з відповідача судові витрати на сплату судового збору в розмірі 2 262 грн. Представник позивача прокурор Постельга О.А. в судове засідання не з'явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Михайлівська сільська рада Білоцерківського району Київської області подала письмові пояснення в яких просила задовольнити позов, а справу розглянути без участі їхнього представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про місце, час та дату розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, ставлення до позову не висловив. Варховуючи згоду представника позивача, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі, що узгоджується з приписами ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням 20 сесії VI скликання Михайлівської сільської ради №19-102 від 13.09.2013 [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 1,7 га, із земель запасу, яка знаходиться в межах Михайлівської сільської ради для ведення особистого селянського господарства. Рішенням 21 сесії 6 скликання Михайлівської сільської ради №21-115 від 13.11.2013 [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надано [PERSON] в приватну власність земельну ділянку розміром 1,7 га, яка знаходиться в с. Михайлівка для ведення особистого селянського господарства. 03.01.2014 року Державним реєстратором Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 1,7 га. за [PERSON]. В подальшому державним реєстратором Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області 03.01.2014 [PERSON] видано свідоцтво про право власності [NUMBER] на вказану земельну ділянку. На підставі договору купівлі-продажу за №2404 від 22.10.2015, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун К.А. земельну ділянку, загальною площею 1,7 га (кадастровий номер [NUMBER]) для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території [ADDRESS] придбала відповідач [PERSON]. Нотаріусом зареєстровано запис за індексним номером №11711710 права власності на дану земельну ділянку за [PERSON] Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки ТОВ "Вектор оцінки" вартість земельної ділянки, переданої у власність [PERSON] загальною площею 1,7000 га з кадастровим номером [NUMBER] становить 150 800 грн. (сто п'ятдесят тисяч вісімсот гривень). Позивач обґрунтовує свої доводи тим, що спірна земельна ділянка надана у власність всупереч ст.ст.12,116,122 ЗК України та ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», без розгляду питання про надання її у власність на пленарному засіданні Михайлівської сільської ради, що підтверджується протокалами сесій Михайлівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 13.09.2013 та 13.11.2013 з яких вбачається, що питання про надання дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою та його затвердження щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 1,7 га на сесіях не розглядались. Прокурор вказує, що допитані в ході досудового розслідування кримінального провадження №12016110030000725 від 19.02.2016 депутати Михайлівської сільської ради Білоцерківського району Київської області [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що упродовж 2013-2015 років на сесію сільської ради не виносились питання про надання дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою та його затвердження щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 1,7 га та голосування з цього питання не відбувалось. Крім того, допитаний в якості підозрюваного Михайлівський сільський голова [PERSON] пояснив, що він особисто виготовив рішення Михайлівської сільської ради Білоцерківського району Київської області за №19-102 від 13.09.2013 та за №21-115 від 13.11.2013 про надання дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою та його затвердження щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 1,7 га. На розгляд сесії Михайлівської сільської ради Білоцерківського району, всупереч ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вказані питання він не виносив. Відповідно до висновку за №160/1 від 23.05.2016, виконаного Українським науково-дослідним інститутом спеціальної техніки та судових експертиз СБУ України підписи в рішеннях Михайлівської сільської ради Білоцерківського району Київської області за №19-102 від 13.09.2013 та за №21-115 від 13.11.2013 виконані Михайлівським сільським головою [PERSON] Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №42017110000000320 від 31.05.2017 за обвинуваченням [PERSON], у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч.1 ст. 366 КК України 31.05.2017 скеровано для розгляду до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області. Враховуючи, що в ході досудового розслідування кримінального провадження №12016110030000725 від 19.02.2016 встановлено, що рішення Михайлівської сільської ради Білоцерківського району Київської області за №19-102 від 13.09.2013 та за №21-115 від 13.11.2013 про надання дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою та його затвердження щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 1,7 га підроблені Михайлівським сільським головою [PERSON], тому відсутні підстави для визнання їх недійсними в судовому порядку. Викладені обставини, стали підставою для звернення прокурора до суду з даним позовом. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав, для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Пунктом 3 ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ст.23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/99 від 08.04.99, передбачено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. З огляду на вказані правові норми, заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури є належним позивачем у справі. Згідно з статтею 145 Конституції України права органів самоврядування захищаються у судовому порядку. Оскільки спірна земельна ділянка знаходиться в межах Михайлівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, а прокурором ставиться під сумнів правомірність її відведення третій особі [PERSON], то порушуються права територіальної громади с. Матюші, які підлягають судовому захисту. Відповідно до ч.1 ст.3 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель (ч.2 ст.4 ЗК України). Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільських рад у галузі земельних відносин на території сіл належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян відповідно до цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Статтею 122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Згідно з вимогами ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції сільських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, що вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської ради. Як вбачається з протоколів сесій Михайлівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 13.09.2013 та 13.11.2013 було розглянуто питання про надання дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою та його затвердження щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 1,7 га на сесіях, що не відповідає дійсності. Так, з наданих позивачем доказів вбачається, що в ході досудового розслідування кримінального провадження №12016110030000725 від 19.02.2016 депутати Михайлівської сільської ради Білоцерківського району Київської області [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що упродовж 2013-2015 років на сесію сільської ради не виносились питання про надання дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою та його затвердження щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 1,7 га та голосування з цього питання не відбувалось. Михайлівський сільський голова [PERSON] пояснив, що він особисто виготовив рішення Михайлівської сільської ради Білоцерківського району Київської області за №19-102 від 13.09.2013 та за №21-115 від 13.11.2013 про надання дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою та його затвердження щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 1,7 га. На розгляд сесії Михайлівської сільської ради Білоцерківського району, всупереч ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вказані питання він не виносив. Відповідно до висновку за №160/1 від 23.05.2016, виконаного Українським науково-дослідним інститутом спеціальної техніки та судових експертиз СБУ України підписи в рішеннях Михайлівської сільської ради Білоцерківського району Київської області за №19-102 від 13.09.2013 та за №21-115 від 13.11.2013 виконані Михайлівським сільським головою [PERSON]. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінка наданих позивачем доказів на підтвердження заявлених вимог підтверджує ту обставину, що спірна земельна ділянка надана у власність [PERSON], всупереч ст. ст. 12, 116, 122 ЗК України та ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", без розгляду питання про надання її у власність на пленарному засіданні Михайлівської сільської ради, як це передбачено законом. В зв'язку з цим, слід визнати, що в наслідок відведення спірної земельної ділянки [PERSON] без відповідної правової підстави, було порушено права її власника, тобто територіальної громади с.Михайлівка в особі Михайлівської сільської ради. До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ч. 3 зазначеної статті ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Зважаючи на те, що відповідачем [PERSON] право власності на земельну ділянку зареєстровано в установленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення відповідно до ст. 16 ЦК України необхідно шляхом скасування запису про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 1,7 га (кадастровий номер [NUMBER]) згідно ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідач не виявивши процесуальної зацікавленості в результатах розгляду справи, доказів на спростування доводів позивача суду не надав, а оцінка наявних в матеріалах справи доказів дає суду достатні підстави для задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 2 262,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved