Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати нікчемним договір фінансового лізингу №3323 від 07 серпня 2017 року, укладений між ним і товариством з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Лізингова компанія «ЄВРОКАР УКРАЇНА» та стягнути з відповідача грошові кошти сплачені за недійсним договором в розмірі 18 180 гривень. В обґрунтування вимог в позові зазначено, що 07 серпня 2017 року між ним ТОВ «ЄВРОКАР Україна» було укладено договір фінансового лізингу №3323, предметом якого був транспортний засіб марки ZAZ SENS, комплектації стандарт +, відповідно до умов якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором та згідно з положенням чинного законодавства. До моменту підписання вищевказаного договору позивачем було внесено авансовий платіж в сумі 18000 грн та комісію банку в сумі 180 грн. В кінці серпня представник відповідача повідомив позивачу, що предметом лізингу є зовсім інший автомобіль, який він не збирався придбавати, тому він зажадав розірвання договору та повернення йому сплачених ним коштів в сумі 18180 грн. Після чого, позивач направив на адресу відповідача лист з вимогою повернути отримані обманних шляхом кошти, однак отримав письмову відповідь від 15.09.2017 року, з повідомленням, що договір фінансового лізингу від 07.08.2017 року вважається розірваним з 15.08.2017 року та до повернення позивачу підлягає сума в розмірі 195,60 грн. У зв'язку з наведеними обставинами позивач вважає, що спірний договір нотаріально посвідчено не було, тому він є нікчемним, в звязку з чим позивач просить суд застосувати наслідки недійсності правочину. Ухвалою суду від 13.03.2018 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження на 12.04.2018 року. В перше судове засідання по розгляду справи 12.04.2018 року представник відповідача по справі ТОВ «ЄВРОКАР Україна» не зявився. Про місце, день і час розгляду справи повідомлявся в порядку, передбаченому ст.128 ЦПК, однак у звязку із відсутністю підтвердження його належного повідомлення, судове засідання було відкладено. В наступне судове засідання 11.05.2018 року відповідач по справі не з'явився. Про дату, час та місце його проведення повідомлявся належним чином. Відзиву на позовну заяву до суду не подав. Заяв та клопотань згідно положень ст.ст. 43,182 ЦПК України, в тому числі, і щодо розгляду справи за відсутності представника чи відкладення судового розгляду, від відповідача до суду не надходило. Разом з тим, відповідно до умов проведення заочного розгляду справи, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивачем [PERSON] не зазначено про те, що він не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (ч.2 ст.247 ЦПК України). Дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом із копії договору встановлено, що 07 серпня 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» як лізингодавцем та [PERSON], як лізингоодержувачем укладено договір фінансового лізингу № 3323. Відповідно до умов цього договору лізингодавець зобов'язався придбати у власність лізингоодержувача предмет лізингу - автомобіль: марка/модель ZAZ SENS, комплектації стандарт +; об'єм двигуна 1,3 куб.см та передати його в користування лізингоодержавучу на строк та на умовах, передбачених договором, а лізингоодержувач - прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу, у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору. На виконання умов п.1.7 договору в день його укладення - 07 серпня 2017 року позивач [PERSON] сплатив на рахунок ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» грошові кошти у розмірі 18000 грн, що підтверджується квитанцією №0.0.821917464.2 про сплату зазначеної суми, в якій призначення платежу вказане - авансовий платіж за договором фінансового лізингу №3323 від 07.08.2017р. 15 серпня 2017 року позивач надіслав до ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» заяву, в якій зазначив про розірвання договору фінансового лізингу № 3323 від 07.08.2017 року , та вважав договір нікчемним, у зв'язку з цим просив відповідача повернути сплачений ним аванс у розмірі 18000 грн. У відповідь на зазначену заяву, товариством повідомлено про те, що договір фінансового лізингу від 07.08.2017 року вважається розірваним з 15.08.2017 року та до повернення позивачу підлягає сума в розмірі 195,60 грн. (а.с.14). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються ЗУ «Про фінансовий лізинг». Згідно частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до положень частини 2 статті 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим параграфом 6 ЦК України та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлене законом (ч.2 ст.806 ЦК України). В частині 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 ЦК України) Даючи оцінку аргументам позивача щодо невідповідності умов договору Закону України "Про захист прав споживачів", суд враховує, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг (стаття 1-1). З огляду на суб'єктний склад сторін спірного договору та об'єкта зафіксованих у ньому зобов'язань, суд дійшов висновку, що ЗУ "Про захист прав споживачів", поширюється на спірні правовідносини. Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. За змістом частини 5 цієї норми, у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 цього Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до статті 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, якими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідно компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Наведене застосування норм права узгоджується з правовою позицією Верховного суду України у справах №6-330цс-16 від 08.06.2016 та у справі №6-3020цс-15 від 11.05.2016. Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 6829 дол. США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні складало 177555 грн. Відповідно до ч.2 ст.6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є:предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638,655,691 ЦК України. Зі змісту спірного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Із тексту договору встановлено, що він не містить будь-якої відповідальності лізингодавця за невиконання ним взятих на себе зобов'язань. В той же час, лізингоодержувач несе відповідальність за порушення зобов'язань шляхом нарахування пені та штрафів. Так, в пункті 12.1 договору вбачається, що у разі розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, лізингодавець повертає йому лише 80% сплаченого авансового внеску, інші 20% вважаються штрафом та не повертаються. Пункти 12.5 - 12.7 договору містять інші види відповідальності тільки лізингоодержувача. Виходячи з аналізу змісту договору лізингу, суд вважає доведеним включення відповідачем у договір несправедливих умов, а саме, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Несправедливими є умови договору, викладені в п.п.16.4 та 16.5 про можливість лізингодавця передати свої обов'язки за договором третім особам в односторонньому порядку при відсутності такого права у іншої сторони. В порушення вимог ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», відповідач при укладенні договору завуалював перший платіж за договором як «комісію за організацію договору» «незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату», і яка не повертається лізингоодержувачу в будь якому випадку. Визнання вказаних умов договору окремо недійсними призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір повинен бути визнаний недійсним в цілому. Враховуючи встановлені обставини суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить низку несправедливих умов, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві, що суперечить вимогам ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» і є підставою для визнання договору недійсним, згідно ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України. Одночасно, суд відхиляє доводи позивача про нікчемність договору лізингу через відсутність його нотаріального посвідчення, оскільки ст.220 ЦК України містить умови недійсності договору в тому випадку, коли його нотаріальне посвідчення є обов'язковим в силу закону. В той же час ЗУ «Про фінансовий лізинг» та положеннями ЦК України не передбачено обов'язкових умов щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу. Позивачем помилково застосовані положення ст.799 ЦК України в частині вимог до форми договору найму транспортного засобу. Вирішуючи питання про те, які правові наслідки слід застосувати до даного договору, суд враховує, що за загальним наслідком визнання правочину недійсним, встановленим частиною 1 статті 216 ЦК України, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи, що договір фінансового лізингу частково виконаний лише [PERSON], з відповідача на користь позивача підлягають стягненню всі кошти, сплачені за недійсним правочином, а саме в розмірі 18 180 гривень. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені вказаними доказами, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Відповідно до п.п.1 та п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру встановлена ставка судового збору в розмірі 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру встановлена ставка судового збору в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно ЗУ «Про державний бюджет України на 2018 рік» станом на 01.01.2018 року прожитковий мінімум для працездатних осіб визначений в сумі 1762 грн. Таким чином, за подання до суду двох позовних вимог про: 1) визнання договору фінансового лізингу недійсним та 2) стягнення грошових коштів позивачем підлягав до сплати судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. за позовну вимогу немайнового характеру та 704 грн. 80 коп., відповідно за позовну вимогу майнового характеру, що в загальному розмірі складає 1409,60 грн. З огляду на викладене, у звязку із задоволенням в повному обсязі позовних вимог [PERSON], який звільнений від сплати судового збору, з відповідача ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1409 грн. 60 коп.

Outcome: approved