Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

11 листопада 2014 року до Слов'янського міськрайонного суду звернулася [PERSON] з позовною заявою до Відкритого акціонерного товариства "Содовий завод" про стягнення компенсації втрати частини заробітку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, обґрунтувавши свої вимоги тим, що з 26 лютого 1987 року по 26 лютого 2000 року вона працювала у відповідача Відкритого акціонерного товариства "Содовий завод". При звільнені з підприємства відповідач не провів з нею повного розрахунку, в зв'язку з чим рішенням Слов'янського міського суду від 28.10.1997 року було стягнуто з відповідача на користь позивачки суму заборгованості з заробітньої плати в розмірі 955 грн. 10 коп. відповідно до довідки № 793 стягнуті кошти фактично залишаються невиплаченими позивачці. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а також компенсацію втрати частини заробітку та моральну шкоду, яку обґрунтовує тим, що незаконними діями відповідача їй була завдана суттєва моральна шкода, пов'язана з трудовими правовідносинами, яка виявилася у моральних стражданнях позивача і переживаннях через порушення відповідачем його законних прав та інтересів в частині своєчасного отримання винагороди за свій труд. Порушення відповідачем трудових прав призвели до втрати ним налагоджених нормальних життєвих зв'язків, через що позивач був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, про час, дату і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просив їх задовольнити. Представник відповідача Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» в судове засідання не з'явилася, однак надала до суду заяву в якій позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила відмовити у задоволенні позову. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 26 лютого 1987 року по 26 лютого 2000 року вона працювала у відповідача Відкритого акціонерного товариства "Содовий завод". При звільнені з підприємства відповідач не провів з нею повного розрахунку, в зв'язку з чим рішенням Слов'янського міського суду від 28.10.1997 року було стягнуто з відповідача на користь позивачки суму заборгованості з заробітньої плати в розмірі 955 грн. 10 коп. відповідно до довідки № 793 стягнуті кошти фактично залишаються невиплаченими позивачці. (а.с. 5) Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Донецької області від 04.09.2003 року по справі № 5/174Б ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом. Відповідно до ухвали Господарського суду Донецької області від 21.02.2012 року по справі № 5/174Б за заявою Слов'янської об'єднаної державної податкової інспекції м. Слов'янськ до боржника відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» м. Слов'янська про визнання банкрутом, продовжено строк ліквідаційної процедури по справі № 27/174Б про банкрутство відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» м. Слов'янська. Відповідно до п. 6 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди. Пункт 4 ст. 12 зазначеного Закону передбачає заборону стягнення на підставі виконавчих документів та заборону нарахування неустойки, інших санкцій за неналежне виконання грошових зобов'язань, тобто в даному випадку Законом не передбачено заборону винесення судових рішень про стягнення належних працівникам сум в разі порушення їх трудових прав. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа. Організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено розрахунок при звільненні з позивачем в той день зроблений не був, по теперішній час заборгованість з заробітної плати відповідачем позивачу не сплачено, що підтверджено письмовими доказами. Вирішуючи питання стосовно виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день винесення рішення суду, суд виходить з наступного. З ч.6, ч.7 ст. 12 зазначеного Закону вбачається, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів, що здійснюється боржником у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону, або керуючим санацією згідно з планом санації, затвердженим господарським судом, або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому статтею 31 цього Закону. Дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство. Разом з тим, у трудових правовідносинах такі поняття як зобов'язання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобов'язання не застосовується, такі терміни використовуються у низці статей Цивільного та Господарського кодексів України. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір із приводу порушення ВАТ «Содовий завод» законодавства про оплату праці з передбачених ст.ст.116,117 КЗпП України підстав. Норми трудового права ч.1 ст.116, ст.117 КЗпП України структурно віднесені до розділу У11 «Оплата праці» зазначеного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. Разом з тим, суд вважає що спір про стягнення середнього заробітку за весь час затримки є спором про стягнення заробітної плати. Оскільки передбачене ст.117 КЗпП України стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не є санкцією в розумінні Закону, то спір про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є спором про стягнення заробітної плати, та ці виплати входять до переліку зобов'язань, на які не поширюється дія мораторію відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». У відповідності до ст.117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП. При відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.2 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»від 08.02.1995р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки, виданої ВАТ «Содовий завод», середній заробіток за два останніх місяці роботи складає 26,66 грн. (а.с. 6) Як роз'яснено у п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»№13 від 24.12.1999р., не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Крім того, згідно Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в аспекті конституційного звернення положення частини 1 статті 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями ст.237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Виходячи з встановлених по справі обставин, наведених законодавчих норм права та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню. Суд погоджується з розрахунком середнього заробітку наданим позивачем, оскільки він здійснений згідно вимог чинного законодавства та не суперечить іншим фактичним доказам встановленим по справі. Щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно ст.4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Статтею 7 Закону передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Позивачем не надано доказів на підтвердження виплати їй заборгованості, та даних про відмову власника або уповноваженого ним органу у виплаті компенсації. За таких підстав суд вважає, що вимоги [PERSON] про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати не підлягають задоволенню. В частині стягнення моральної шкоди, суд вважає, що дана вимога підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України. Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, у статті 23 якого встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини четверта, п'ята). Аналіз чинного законодавства дає підстави суду робити висновок, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 Кодексу, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. У Цивільному кодексі України гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (частина перша, пункт 9 частини другої статті 16). Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та ступень моральних страждань позивача. Дійсно невиплатою відповідачем належних позивачу коштів, їй спричинена моральна шкода, яка полягає в порушенні її законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, ситуація яка склалася дійсно вимагала від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування на його користь моральної шкоди, хоча і ґрунтуються на діючому законодавстві України, але вони не можуть бути задоволені в повному обсязі, оскільки суд не може погодитись із запропонованим позивачкою розміром відшкодування моральної шкоди. Але приймаючи до уваги ті обставини, що позивач мав незручності з приводу порушення відносно неї законодавства, що обумовлюється тим, що позивач, хвилювалася, зазнала моральних страждань. Враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що буде доцільним та справедливим стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1500 грн 00 коп. Згідно ч.3 ст.6 ЗУ «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Пунктом 1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Виходячи з цього, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial