Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] за участю третьої особи [PERSON] про поновлення строку звернення до суду, визнання договору позики недійсним. Свої вимоги мотивувала тим, що 01 січня 2014 року між відповідачем з одної сторони та [PERSON] , [PERSON] , з іншої сторони, укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] отримали грошові кошти у розмірі 43 200,00 Доларів США на строк до 31 грудня 2014 року. Позивач вважає, що спірний договір позики не має ознак реального, оскільки обов`язковою умовою для ознак його реальності є підписання акту прийому-передачі коштів до договору позики. У зв`язку з чим просить визнати договір позики від 01 січня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] недійсним. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. 23 квітня 2021 року протокольною ухвалою суду залучено [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Крім того, 23 квітня 2021 року протокольною ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 30 листопада 2021 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Дав пояснення, аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив, яка долучена до матеріалів справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Представництво інтересів здійснювала [PERSON] . Представник відповідача позовні вимоги не визнала повністю з підстав, викладених у відзиві, який долучено до матеріалів справи. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі з підстав, викладених позивачем у позові та відповіді на відзив, яка долучена до матеріалів справи. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив. Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. 01 січня 2014 року між відповідачем з одної сторони та [PERSON] , [PERSON] , з іншої сторони, укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] отримали грошові кошти у розмірі 43 200,00 Доларів США на строк до 31 грудня 2014 року (а.с. 16-17). Відповідно до п. 2.1. договору позики кредитом передає позичальнику суму, зазначену в п. 1.1 даного договору з оформленням в день передачі відповідного акту прийому-передачі коштів. Позивач просить визнати договір позики від 01 січня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] недійсним. Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що спірний договір позики не має ознак реального, оскільки обов`язковою умовою для ознак його реальності є підписання акту прийому-передачі коштів до договору позики. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Представник відповідача скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнав повністю, оскільки на підтвердження факту отримання грошових коштів у розмірі 43 200,00 доларів США 01 січня 2014 року [PERSON] було підписано акт приймання-передачі коштів до договору позики від 01 січня 2014 року. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності. На підтвердження відзиву представник відповідача надала суду акт приймання-передачі коштів від 01 січня 2014 року до договору позики від 01 січня 2014 року (а.с. 156), Додаткову угоду № 1 від 31 грудня 2014 року до договору позики від 01 січня 2014 року, відповідно до якої продовжено строк повернення позики до 31 грудня 2015 року та визначено заборгованість по відсоткам у розмірі 3 740 доларів США, строк повернення яких продовжено до 31 грудня 2015 року (а.с. 157), рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 755/19453/17 від 27 березня 2019 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу за договором позики від 01 квітня 2014 року у розмірі 57 785 доларів США 73 центи, що за офіційним курсом НБУ станом на 13 грудня 2017 року еквівалентно 1 461 358 грн. 28 коп., що складається зі заборгованості за договором позика у розмірі 43 200,00 доларів США, відсотків за користування грошовими коштами, нарахованими за 2014 рік у розмірі 3 740,00 доларів США, відсотків за користування грошовими коштами, нарахованими за 2015 рік у розмірі 4 320,00 доларів США, та трьох процентів річних за період з 01 січня 2016 року по 01 грудня 2017 року у розмірі 2525,73 доларів США (а.с. 158-160). Позивач скористався своїм правом подачі відповіді на відзив, відповідно до якої зазначив, що наданий відповідачем до відзиву акт прийому-передачі коштів від 01 січня 2014 року до договору позики від 01 січня 2014 року не відноситься до зазначеного договору, оскільки у зазначеному акті вказано, що сторони уклали цей акт до договору позики від 31 грудня 2013 року. Крім того, в акті зазначено, що передача коштів відповідно до договору позики від 01 грудня 2013 року, строк та порядок повернення коштів, нарахування та виплата процентів відповідно до договору позики від 31 грудня 2013 року. Отже, викладене свідчить, що між сторонами було підписано не тільки оспорюваний договір. Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 203 ЦК України умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін(сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочинів на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату. Статтею 215 ЦК України визначені загальні правові підстави визнання правочину недійсним - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Пунктом 6 зазначеної постанови встановлено, що вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК України. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ст. 234 ЦК України). Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Судом встановлено, що 01 січня 2014 року відповідачем з одної сторони та [PERSON] , [PERSON] , з іншої сторони, підписано акт приймання-передачі коштів до договору позики від 01 січня 2014 року. Щодо твердження позивача, що вказаний акт не відноситься до спірного договору, оскільки зазначено, що сторони уклали цей акт до договору позики від 31 грудня 2013 року та передача коштів відбулася відповідно до договору позики від 01 грудня 2013 року, строк та порядок повернення коштів, нарахування та виплата процентів відповідно до договору позики від 31 грудня 2013 року, суд вважає таке. 31 грудня 2014 року сторони уклали Додаткову угоду № 1 до договору позики від 01 січня 2014 року, в якій вказано, що відповідно до договору позики від 01 січня 2014 року позичальник зобов`язався повернути кредитору суму позики у розмірі 43200 доларів США не пізніше 31 грудня 2014 року. Станом на 31 грудня 2014 року основна сума боргу у розмірі 43200 доларів США не повернуто, тому сторони погодилися продовжити строк повернення позики до 31 грудня 2015 року та визначено заборгованість по відсоткам у розмірі 3 740 доларів США, строк повернення яких продовжено до 31 грудня 2015 року. Отже, зазначеною Додатковою угодою № 1 від 31 грудня 2014 року до договору позики від 01 січня 2014 року підтверджено передачу грошових коштів у розмірі 43200 доларів США за договором позики від 01 січня 2014 року. Крім того, представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності (а.с. 151-154). Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього. Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю. З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] за участю третіх осіб [PERSON] , [PERSON] про поновлення строку звернення до суду, визнання договору позики недійсним слід відмовити повністю за необґрунтованістю.

Outcome: dismissed