Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], за участю третьої особи: Мелітопольської міської державної нотаріальної контори про визнання права власності на житловий будинок та зняття заборони на відчуження. В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що він у 1987 році придбав житловий будинок за адресою: [ADDRESS] у відповідачки [PERSON] за договором купівлі-продажу від 09.09.1987 року за 10000,00карбованців. З 1987 року він безперервно користується цим житловим будинком, вважаючи його своїм нерухомим майном. У листопаді він вирішив продати належний йому житловий будинок подружжю [PERSON] та уклав з ними попередній договір купівлі-продажу, вони сплатили йому кошти у розмірі 4000 доларів США. 09.11.2018 року вони звернулися до приватного нотаріуса Васильцової О.П. Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області з метою посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку. Однак, нотаріус постановою від 09.11.2018 року відмовила у вчиненні нотаріальної дії, т.я. при підготовці до посвідчення правочину про відчуження майна відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, було встановлено, що стосовно об'єкта нерухомого майна, який є предметом договору купівлі-продажу наявний запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, а саме: «Заборона (архівний запис)». Цей житловий будинок належав Відповідачці на підставі договору довічного утримання від 22.11.1986 року. Як з'ясувалося, у Мелітопольській міській державній нотаріальній конторі зняти заборону на відчуження не можливо. На сьогоднішній день він є єдиним титульним володільцем житлового будинку по [ADDRESS]. Добросовісно та безперервно володіє даним нерухомим майном та земельною ділянкою. Він має намір розпорядитися належним йому нерухомим майном, однак, зняти заборону на відчуження та оформити право власності у позасудовому порядку не має можливості, йому було роз'яснено його право звернутися до суду із позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно. Тому на підставі викладеного, він просить суд визнати за ним, [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS], Запорізької області та зняти заборону на відчуження нерухомого майна - житлового будинку [ADDRESS]. В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, але надали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином поштовим повідомленням та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. До Мелітопольського міськрайонного суду повернулися конверти з відміткою листоноші «по закінченню терміну зберігання» так як адресата не було дома. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надійшло. Суд вважає причини неявки відповідача в судове засідання неповажними. Відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. В судове засідання представник третьої особи: Мелітопольської міської державної нотаріальної контори, не з'явився, але надав заяви про розгляд справи у його відсутності, проти позову не заперечує. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв'язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] у 1987 році придбав у відповідачки [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS], який має характеристики: загальна площа 50,9 кв.м., житлова площа 32,0 кв.м., матеріали стін: саман.обл.саман, зазначений на плані літерою А-1, і господарчі будови та споруди: Б- 1 літня кухня-сарай, Г-1 гараж, Д навіс, Ж-1 сарай, У убиральня, №1 огорожа, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 09.09.1987 року, посвідчений державним нотаріусом Саввон В.М. Мелітопольської державної нотаріальної контори № 3-3426, зареєстровано у відділі технічної інвентаризації по місту Мелітополю 11.09.1987 року за № 10344 (а.с.8-9). Крім того право власності позивача на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку підтверджується копіями технічного паспорта, виготовленого 01.04.2017 року КП «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.10.2018 року, згідно якого земельні ділянці по [ADDRESS] присвоєно кадастровий номер [NUMBER] (а.с.11-14,16). Згідно ч.1 ст.317 ЦПК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1, 2 ст.319 ЦПК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Так, згідно позовної у листопаді позивач вирішив продати належний йому житловий будинок та 09.11.2018 року звернувся разом із покупцем [PERSON] до приватного нотаріуса Васильцової О.П. Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області з метою посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку. Відповідно до ч.3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно. Крім того, п. 6. ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визначена відмова в державній реєстрації прав, якщо «наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно». Відповідно до постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії 09.11.2018 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, т.я. при підготовці до посвідчення правочину про відчуження майна відповідно до п. 2.1 глави 2 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, зареєстрованого 22.02.2012р. № 282/20595 «... нотаріусом перевіряється відсутність податкової застави, заборони відчуження або арешту майна шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно». Щодо об'єкта нерухомого майна, який є предметом договору купівлі-продажу наявний запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, а саме: «Заборона (архівний запис) Реєстраційний номер обтяження: 2093206; Реєстратор: Запорізький обласний державний нотаріальний архів, Запорізька обл., м. Запоріжжя, б-р Центральний, 20, (061) 224-64-55, 234-07-89; Підстава обтяження: договір довічного утримання, б/н, Меліт. Держнотконтора; Додаткові дані: Архівний номер: 581599ZАР1, Архівна дата: 12.01.1998 11:14:00, Дата виникнення: 22.11.1986, № реєстру: 18902-104, внутр. №5601682D22ЕF2F2С3021; Об'єкт обтяження: Тип майна: будинок; Адреса нерухомого майна: [ADDRESS]; Опис: состав: ціле, стан: добудоване, статус: жиле». (а.с.17) Також судом згідно позовної заяви та доданих до справи матеріалів було встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] до укладання договору купівлі-продажу 09.09.1987 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] належав відповідачу на підставі договору довічного утримання від 22.11.1986 року, посвідченого нотаріусом Зубовою А.А. Мелітопольської держнотконтори 22.11.1986 року №2-6761, зареєстрованого в БТІ 25.11.1986 року за №10344, який був укладений між відчужувачем - [PERSON] по довіреності від імені якої діяла [PERSON] з одного боку та набувачем [PERSON] - з іншого боку (а.с.18). Згідно довідки Мелітопольського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану попередні власники [PERSON], [INFO] померла [INFO], актовий запис про смерть №1525, тобто ще до підписання договору довічного утримання її повіреною [PERSON] [INFO] яка померла [INFO] актовий запис №1956 (а.с.10). Згідно ст.34 Закону України "Про нотаріат" (в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про нотаріат" від 1 жовтня 2008 року № 614-VI), передбачена така нотаріальна дія як зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно) і транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації. Нотаріус знімає заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно) і транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, зокрема, за заявою набувача у разі смерті відчужувача за договором довічного утримання (догляду), спадковим договором. Таким чином вищевказані факти, а саме розбіжність у даті смерті попереднього власника [PERSON] та дати укладання вищевказаного договору довічного утримання на підставі якого наступним власником, відповідачем [PERSON], та позивачем було укладено договір купівлі продажу, порушують права позивача як фактичного та законного володільця майна, а наявність заборони відчуження вищевказаного майна, яка не була знята попереднім власником [PERSON], перешкоджає позивачу посвідчити новий договір купівлі-продажу житлового будинку. Згідно ч.1 ст.321 ЦПК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.328 ЦПК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1, 2 ст.344 ЦПК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України. Тобто, об'єктом набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є чуже майно, а умовами виникнення права власності за давністю володіння є: відкритість, безперервність, тривалість та добросовісність володіння. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на нерухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом десяти років. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч.1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Згідно п.9 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Згідно п.13 зазначеної постанови, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Згідно п.14 зазначеної постанови, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його прав власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою. Враховуючи викладене,

Outcome: approved