Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом та після уточнення позовних вимог просила зобов'язати відповідача призначити їй одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності. Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.01.1988 року з нею, яка працювала на підприємстві Чернігівський радіоприладний завод "ЧеЗаРа" стався нещасний випадок, що підтверджується актом нещасного випадку за формою Н-1 від 22.03.1994 року, 14.03.1994 року з нею знову стався нещасний випадок, що підтверджується актом нещасного випадку за формою Н-1 від 16.03.1994 року. Відповідно до висновку МСЕК від 17.02.2006 року їй була встановлена стійка втрата професійної працездатності - 50% по трудовому каліцтву та встановлено 2 група інвалідності, безстроково. 20.03.2006 року постановою 21-н Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Чернігів Чернігівської області їй була призначена виплата допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю в сумі 100% середньої заробітної плати та щомісячна грошова сума в розмірі 97, 75 гривень з 17.02.2006 року, безстроково. Відповідно до висновку МСЕК від 23.10.2009 року позивачу було встановлено сукупний відсоток втрати професійної працездатності: у тому числі 10% по трудовому каліцтву, 50% по трудовому каліцтву та 2 група інвалідності, безстроково. 01.09.2015 року постановою № 2523/1878/1878.1/84 Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Чернігів Чернігівської області їй було призначено фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу в розмірі 104.38 грн. одноразово, але суми одноразової допомоги в разі стійкої втрати професійної працездатності їй не нараховувались та не сплачувались, а тому остання вимушена звернутись до суду з даним позовом. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 травня 2016 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що підстави для виплати одноразової допомоги в разі стійкої втрати працездатності виникли 17.02.2006 року, після встановлення даного факту МСЕК, а тому правовідносини, що склалися регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». В запереченнях на апеляційну скаргу ПАТ «Чернігівський завод радіоприладів» та Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Чернігів Чернігівської області просили відхилити апеляційну скаргу [PERSON], а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення [PERSON] та її представника [PERSON], дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] працювала на підприємстві Чернігівський радіоприладний завод «ЧеЗаРа» випробувачем радіоприладів. Згідно акту № 3 про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1 від 22 січня 1988 року та акту № 6 про нещасний випадок за формою Н-1 від 16 березня 1994 року [PERSON] отримала виробничі травми 21 січня 1988 року та 14.03.1994 року (а.с.45, 2). Згідно довідки МСЕК від 6 вересня 1996 року [PERSON] була встановлена перша група інвалідності загального захворювання, безстроково. ( а.с. 3) Відповідно до висновку МСЕК від 17.02.2006 року [PERSON] була встановлена стійка втрата професійної працездатності 50% та встановлена 2 група інвалідності безстроково (а.с.3). Згідно постанови Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Чернігів Чернігівської області про призначення страхової виплати потерпілому від 20 березня 2006 року № 21-н [PERSON] була призначена виплата допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю в сумі 100% середньої плати та щомісячна грошова сума в розмірі 97,75 грн. з 17.02.2006 року, безстроково (а.с.5-6). Відповідно до висновку МСЕК від 23.10.2009 року [PERSON] було встановлено сукупний відсоток втрати професійної працездатності: у тому числі 10% по трудовому каліцтву, 50% по трудовому каліцтву та 2 група інвалідності, безстроково. 01.09.2015 року постановою № 2523/1878/1878.1/84 Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Чернігів Чернігівської області [PERSON] було призначено фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу в розмірі 104,38 грн. одноразово. Одноразова допомоги в разі стійкої втрати професійної працездатності [PERSON] Фондом не нараховувалась та не виплачувалась. Згідно листа Дочірнього підприємства «Завод «РаПіД» від 29.03.2006 року №171 у зв'язку з травмою на виробництві в 1994 році [PERSON] була виплачена матеріальна допомога за рахунок коштів підприємства в квітні 1994 року в сумі 80000 купоно-карбованців та в травні 1994 року - 300000 купоно-карбованців, а також проводились виплати по листку непрацездатності (а.с.27). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вперше нещасний випадок з [PERSON] стався 21.01.1988 року, але діюче на той час законодавство не передбачало права потерпілого на отримання одноразової допомоги. Другий нещасний випадок на виробництві стався з [PERSON] 14.03.1994 року, коли виплати одноразової допомоги в разі стійкої втрати професійної працездатності були передбачені та повинні бути сплачені підприємством. Відповідно до ч. 3 прикінцевих положень Закону України « Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» заборгованість підприємств потерпілим на виробництві повинна була бути сплачена самими підприємствами. Чернігівський радіоприладний завод «ЧеЗаРа» в березні та травня 1994 року виплатило [PERSON] матеріальну допомогу, а отже виходячи з вказаного відповідач не повинен нараховувати та сплачувати позивачу одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності. Апеляційний суд не може погодитись з даним висновком суду з наступних підстав. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Перший нещасний випадок з позивачем стався 21.01.1988 року. Діюче на той час законодавство (постанова Ради Міністрів РСРР № 690. від 03.07.1984 року «Про затвердження правил відшкодування , підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності, спричиненого робочим та службовцям каліцтва або іншим пошкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ними трудових обов'язків») не передбачало права потерпілого на отримання одноразової допомоги. Другий нещасний випадок на виробництві стався з позивачкою 14.03.1994 року. Відповідно до п. 1 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року N 472, які діяли на момент нещасного випадку, що стався з [PERSON]., власник підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків. Закон України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.09.1999 року № 1105-ХIV (далі - Закон) вступив в дію з 01.04.2001 року. Сфера дії цього Закону, відповідно до ст.2 поширюється на осіб, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] пояснювала, що 12 років отримувала пенсію по інвалідності і лише після передачі документів із підприємства ПАТ Чернігівський радіоприладний завод «ЧеЗаРа» до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Чернігів Чернігівської області, їй було встановлено стійку втрату працездатності 50% по трудовому каліцтву. Вказані пояснення узгоджуються з наданими позивачем довідками МСЕК, за якими з 1996 року [PERSON] має першу групу загального захворювання, а з 2006 року другу групу інвалідності інвалідності по трудовому каліцтву з встановленнням 50% стійкої втрати працездатності. Відповідачем суду не надано доказів на спростування того, що саме з 2006 року позивачу встановлено вперше стійку втрати працездатності по трудовому каліцтву. Крім того, сплачені кошти ПАТ Чернігівський радіоприладний завод «ЧеЗаРа» в березні та травні 1994 року, тобто після отримання травми [PERSON],не можуть бути розцінені, як виплата одноразової допомоги в разі стійкої втрати професійної працездатності, оскільки на момент їх виплати не було висновку МСЕК про встановлення групи інвалідності. Виплата матеріальної допомоги працівнику в даному випадку, є правом підприємства. Згідно із ч. 2 ст. 13 Закону України від 23 вересня 1999 року "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст. 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. За змістом ст. 28 Закону України від 23 вересня 1999 року "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"страховими виплатами є грошові суми, які згідно із ст. 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. МСЕК установлює обмеження рівня життєдіяльності потерпілого, визначає професію, з якою пов'язане ушкодження здоров'я, причину, час настання та групу інвалідності у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також визначає необхідні види медичної та соціальної допомоги. Огляд потерпілого проводиться МСЕК за умови подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту профпатології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, суду чи прокуратури. Відповідно до ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду соціального страхування від нещасних випадків своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці" Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 11 постанови від 27 березня 1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, страхові виплати, передбачені ст. 28 Закону України від 23 вересня 1999 року "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Право на отримання потерпілим одноразової допомоги настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, право в потерпілого, застрахованого відповідно до Закону України від 23 вересня 1999 року "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності",на отримання одноразової допомоги в разі стійкої втрати професійної працездатності у разі настання страхового випадку виникає з дня встановлення йому МСЕК вперше стійкої втрати професійної працездатності за цим страховим випадком. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог позивача. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено , то судові витрати підлягають розподілу з урахуванням вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved